Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Et notat fra Talvik i Alta (Finnmark) viser likeens at<br />
behandling med dyvelsdrek kunne skje på ulike<br />
måter:<br />
«Dyvelsdrek ble før røkt meget. I sygdomstider pleiet<br />
man å brenne den på ovnen. Dyvelsdrek ble også<br />
båret i pose på brystet og i tobakspungen. Kamfer<br />
bruktes på samme måte.» (NEG 80: 22314).<br />
Et viktig bruksområde for dyvelsdrek i folkemedisinen<br />
var mot ulike mageplager (Reichborn-Kjennerud<br />
1944:55, Holck 1996:113). Fordøyelsesbesvær<br />
var ingen sjeldenhet i tidligere tider, ikke minst<br />
som følge av at dårlig oppbevaring gjorde at bedervet<br />
mat var nokså vanlig. En tidlig omtale av<br />
slik bruk finnes hos Wilse (1796), i hans topografiske<br />
beskrivelse av Eidsberg i Østfold (sml. Quisling<br />
1918). Her heter det at dyvelsdrek ble brukt<br />
mot kolikk, men det synes ikke som om forfatteren<br />
har hatt særlig tro på kurens verdi:<br />
«Imod Colik bruges gemeenlig det, som forværrer<br />
Sygdommen, for Ex. Peber, Dyvelsdræk, og Hvidløg<br />
sat paa Brændevin; hvilket dog i visse Mave-Sygdomme<br />
torde virke som en anden Heste-Cuur» (Wilse<br />
1796:20, sml. Reichborn-Kjennerud 1930:35, Storaker<br />
1932:62).<br />
En tilsvarende kur mot kolikk ble notert i Bø i Telemark<br />
i det 20. århundre; «pepparbrennevin og dyvelsdrikk»<br />
skulle være gode botemidler (Nordbø<br />
1960:144). Samme hjemmelsmann gir noen utfyllende<br />
opplysninger i en opptegnelse i NEGs arkiv:<br />
«Dei nytta dyvelsdrekk, folk sa divelsdrekk. Gamle<br />
Hans Flætland, den kjende spelemannen, var ille plaga<br />
av kulykk. Han drakk dyvelsdrekk og brende seg opp<br />
så han døde, – han hadde vel teke for mykje.» (NEG<br />
80: 15590, 8).<br />
Også i Nordland fortsatte bruken av dyvelsdrek<br />
mot mageplager godt inn på 1900-tallet. Et notat<br />
fra Beiarn angir følgende bruksområder:<br />
«Dyvelsdrækk eller dyvelsdræk-dråper mot innvoldsorm<br />
og som avføringsmiddel, og andre mavelidelser.»<br />
(NEG 80: 18084).<br />
Klara Bjørnvåg oppga følgende kur for magesmerter<br />
fra Bjerkvik i Narvik (Nordland):<br />
«Et smøremiddel som kaltes «Divelsdrikk» bruktes<br />
også.» (Bottolfsen et al. 1986:112).<br />
Siden utvendig bruk knapt kan ha hatt noen større<br />
virkning på magen, må «smøremiddel» her helst<br />
tolkes som en del av virkningen.<br />
Yngvar Mejland har notert følgende bruk av<br />
dyvelsdrek i Nordreisa (Troms):<br />
«I Oksfjord hadde man dyvelsdrek i brennevin og<br />
drakk den mot mageonder, og forkjølelse.» (NEG 80:<br />
15748, 8).<br />
Dragøy (2001) angir i sin samling av nordnorske<br />
dialektord følgende medisinske virkninger av dyvelsdrek:<br />
«Verka svak avførandes, nerveberoliganes.» (Drag-<br />
<strong>Blyttia</strong> 62(1), 2004<br />
Dyvelsdrek i folketradisjonen i Norge – med noen klassiske sidesprang<br />
øy 2001:28).<br />
I Valdres (Oppland) ble dyvelsdrek i brennevin<br />
brukt som legemiddel for mange ulike plager, særlig<br />
ved «støyping» – som folk flest gjerne tolket<br />
som tarmslyng; i realiteten har det nok vært helt<br />
andre former for fordøyelsesbesvær:<br />
«Når dei gamle støypte, tok dei divelstrek og brennevin<br />
og blanda saman. Pepar og kamfer kunde dei og<br />
blande i brennevinet. Dette var som eit husmedisin<br />
for mangt vondt i gamle dagar.» (Hermundstad 1940:<br />
67).<br />
På samme vis er det ganske sikkert ulike mageplager<br />
som skjuler seg bak den folkelige betegnelsen<br />
«forkøstelse». Den er nevnt i en opptegnelse<br />
fra Elverum i Hedmark, også her med dyvelsdrek<br />
(eller kanskje et erstatningspreparat) som<br />
botemiddel:<br />
«Det hendte ofte at folk øydela magen ved for hardt<br />
arbeid. «Forkøstelse» kalla dei dette. Mot «forkøstelse»<br />
var «dyvelsdrekk» godt. Dyvelsdrekken var laga<br />
av sprit og kvitløk. Noen dråper i eit glas vatn sette<br />
mjølkefarge på det.» (NEG 80: 16058,8)<br />
På apotekene er dyvelsdrek dels blitt solgt i preparater<br />
bestående av flere ingredienser. Jansen<br />
(1940:26) oppgir at apotekene i Nordland solgte<br />
kolikkdråper med dyvelsdrek som en av tre ingredienser:<br />
«Kolikkdråper – Tr. stomachal. I Nordland leveres en<br />
blanding av like dele Tr. asae. foet. [dyvelsdrek], Tr.<br />
rhei. am. [rabarbradråper] og Aether. spir. camph.<br />
[kamferdråper].» (Jansen 1940:26).<br />
Dyvelsdrek har også vært et viktig legemiddel mot<br />
innvollsorm. Denne kuren er kjent fra store deler<br />
av landet (Reichborn-Kjennerud 1933a:114, 194).<br />
NEGs arkiv inneholder en opptegnelse fra Ski i<br />
Akerhus:<br />
«Dyvelsdrekk har vært brukt som markmiddel.» (NEG<br />
80: 15815, 8).<br />
Den samme kuren er kjent fra Skjeberg i Østfold<br />
(Reichborn-Kjennerud 1930:35). Aas (1990:152)<br />
oppgir likeens at divelstrek ble brukt «mot mark i<br />
magen» i Eikesdalen i Møre og Romsdal. Vegusdal<br />
Eriksen (1958) har en tilsvarende opptegnelse<br />
fra Beiarn i Nordland:<br />
«Som middel mot orm i magen bruktes dyvelsdrekk<br />
(djevelsdrikk?), namnet kom antagelig av at den<br />
smakte så veldig vondt. (Ont å få ne-før krag-beinan).»<br />
(Vegusdal Eriksen 1958:110).<br />
På samme vis som «støyping», er morsyke («moderen»)<br />
nokså vidt definert i folketradisjonen, og<br />
slett ikke avgrenset til plager med livmoren – selv<br />
menn kunne få morsyke. I eldre tid ble denne sykdommen<br />
gjerne oppfattet som et levende vesen<br />
(se Reichborn-Kjennerud 1933b). Minst en folkelig<br />
behandler, Erling Larsen Ringøie (f. 1808) i Har-<br />
27