Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Torbjørn Alm<br />
kjøpe dyvelsdrek i dagens Norge, kan imidlertid<br />
like gjerne lete i innvandrerbutikker, med størst<br />
sjanse for treff hos dem som leverer ingredienser<br />
til indisk mat.<br />
Dyvelsdrek i norsk folkemedisin<br />
I norsk tradisjon er dyvelsdrek blitt brukt som medisin<br />
for en lang rekke sykdommer både hos mennesker<br />
og dyr. Vi skal først se på bruken mot menneskets<br />
mange plager. Ikke så rent sjelden ble<br />
dyvelsdrek regnet som et rent vidundermiddel, egnet<br />
mot alle slags sykdommer.<br />
I Snåsa i Nord-Trøndelag hørte dyvelsdrek, ifølge<br />
Svend Busk Bruns opptegnelser fra 1812, til et<br />
utvalg av medikamenter som kunne brukes mot<br />
det meste. I et avsnitt om legemidler mot sykdommer<br />
heter det som følger:<br />
«Disse ere enten universalia som: Aareladen, Brændeviin<br />
med og uden Peber og Krudt, Bævergjeld,<br />
Dyvelsdræk, Viineddikke, Terpentin, Linolie, Salver<br />
af Tjære og Tran, samt Plastere av Grankon, (...)»<br />
(Brun 1817:181-182, sml. Quisling 1918).<br />
Rundt midten av 1800-tallet inngikk dyvelsdrek<br />
som et av mange midler Dordi Gunnarsdotter<br />
Bortpå-Egga i Sollia (Hedmark) brukte mot innvortes<br />
sykdom:<br />
«Om Dordi Gunnarsdotter heksa litt, så var det berre<br />
kvit magi ho dreiv, og ho vart mykje søkt som «lækekone».<br />
Til innvortes bruk mot ymse plager gav ho<br />
asa foetida eller dyvelsdrek, (...)» (Frey 1958:80).<br />
I Finnmark ble dyvelsdrek ifølge Rode (1842) regnet<br />
som et probat middel mot all slags innvortes<br />
sykdommer – sammen med ulike andre «legemidler»<br />
som utmerker seg ved sterk smak eller<br />
lukt:<br />
«Almuen mangler derfor i paakommende Tilfælde ikke<br />
Raad og Lægemidler, hvoraf nogle aabenbar grunde<br />
sig paa Overtro, andre derimod, skjønt Hestekure,<br />
dog maaskee for haardføre Folk kunne være vel saa<br />
tjenlige som Piller og Mixturer. Især er stødt Peber,<br />
Ingefær, Kampfer og Dyvelsdræk i en Dosis Brændeviin<br />
et meget yndet Lægemiddel, som skal hjælpe for<br />
alle mulige «Hjerte-Sygdomme,» det vil sige: indvortes<br />
Sygdomme.» (Rode 1842:315).<br />
Fra Rakkestad i Østfold nevnte Karen Holtet (f.<br />
1885) «dyvelstrek, løkdråper» blant en rekke medisiner<br />
som var «vanlig brukt», uten noen nærmere<br />
angivelse av bruksområdet (Borchgrevink<br />
1975:165).<br />
Bevergjell og dyvelsdrek ble fortsatt brukt mot<br />
alskens plager i Leirfjord i Nordland i noe nyere<br />
tid:<br />
«Så mye visste man iallfall å kunne si at som kurmiddel<br />
bruka han Mons i allminnelighet: ormefett, hundefett,<br />
bømergjell (bevergjell) og dyvelsdrikk. Disse fire ting<br />
var nesten uunnværlig i en hver husholdning.» (...)<br />
«Til innvortes bruk var bømergjell og dyvelsdrikk nesten<br />
alminnelige universalmiddel.» (Jenssen 1982:147-<br />
148).<br />
Som vi skal se, er det stor variasjon i måten dyvelsdrek<br />
ble brukt på, både innvortes (oftest som<br />
et sprituttrekk, dels ved røyking) og utvortes (ved<br />
påsmøring eller røyking). Det er ellers sjelden at<br />
kildene går særlig i detalj med hensyn på hvordan<br />
medisinen ble laget til; unntaket stammer karakteristisk<br />
nok fra en apotekkyndig informant i Beiarn<br />
(Nordland):<br />
«I gamle dager fikk de de rødbrune harpiksklumper<br />
på apotek som husråd. De skavet av den til fint pulver<br />
med en skarp kniv og hadde det i brendevin.» (NEG<br />
80: 18084, 8).<br />
Det er ikke bare innen folkemedisinen at dyvelsdrek<br />
var flittig brukt. Også utdannete leger så seg<br />
nytte i dyvelsdrek som medisin. Et eksempel er<br />
interimskirurg Leinich, som var medisinsk ansvarlig<br />
ved Vardøhus festning i perioden 1808 til 1818.<br />
Han hadde ikke noe godt ord på seg, og omtales<br />
i eksisterende arkivmateriale (ved Statsarkivet i<br />
Tromsø) dels som «Qvaksalver». Leinich ble blant<br />
annet beskyldt for ikke gi annen medisinsk hjelp<br />
enn kurer med brennevin, dyvelsdrek og hvitløk.<br />
Den folkemedisinske bruken av dyvelsdrek flyter<br />
delvis over i anvendelsen som verneråd (apotropaisk<br />
middel) mot onde krefter, gjerne ved at man<br />
bar dyvelsdrek på seg, ofte i en pose rundt halsen.<br />
Dyvelsdrek ble dels brukt alene, men ofte sammen<br />
med andre «sterke» stoffer.<br />
Generelt synes inn- og utvortes røyking med<br />
dyvelsdrek å ha vært vanlig i Nord-Norge, både i<br />
norsk, samisk og finsk tradisjon (for en nærmere<br />
behandling av de to siste, se egne avsnitt), mens<br />
man lenger sør i landet nøyde seg med å bruke et<br />
sprituttrekk (innvendig), eller å bære dyvelsdrek<br />
på seg som et verneråd.<br />
Røyking skjedde kanskje oftest ved at man la<br />
dyvelsdrek på en varm ovn, men stoffet kunne også<br />
bli blandet i tobakken, slik tilfellet var i Øst-Finnmark,<br />
hvor den: «Røyktes i pipe blandet med tobak.»<br />
(NEG 80: 15633).<br />
Dyvelsdrek var fortsatt i flittig bruk i Finnmark<br />
tidlig på 1900-tallet, både som legemiddel og<br />
verneråd. En oppskrift fra Sarnes på Magerøya<br />
(Nordkapp kommune) rommer mange av de<br />
aspektene vi skal se nærmere på under:<br />
«Her brukte man meget dyvelsdrek før i tiden, både<br />
til å røke og til å bære på sig i en liten pose på brystet.<br />
Dyvelsdrek ble også lagt på ovnen (varm) for å holde<br />
sygdom borte. Den ble også gitt i brennevin for indre<br />
sygdommer (mave og bryst).» (NEG 80: 21747).<br />
26 <strong>Blyttia</strong> 62(1), 2004