Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
på dyvelsdrek finnes i tabell 1; den store variasjonen<br />
i dialektformer skyldes nok mest at navnet<br />
ikke har gitt noen mening for brukerne.<br />
En sjelden gang kan dyvelsdrek også snike<br />
seg inn i litteraturen mer som begrep og uttrykk<br />
for vond lukt enn som et folkemedisinsk vidundermiddel<br />
– f.eks. på et såpass usannsynlig sted<br />
som i en bok om bokbinding (Moen 1930). I et<br />
avsnitt om «Gamle og rivne bøker» beskrives et<br />
ille medfart eksemplar av Snorre (utgaven fra<br />
København 1819) som følger:<br />
«– Denne boka, sa klokkaren, fann eg på eit myrkeloft.<br />
Og da såg ho ut, skal du tru! Ho var gul og raud,<br />
morkna og mygla, og med ei lukt som var verre enn<br />
den ramaste dyvelstrik.» (Moen 1930:39).<br />
Når Hagen (2002:34) i en artikkel om tillaging av<br />
rakefisk antyder at produktet «stinker kanskje<br />
slemmere enn «Dyvelsdræk» (djevelens møkk)»,<br />
er det forhåpentlig bare for å understreke at fisken<br />
ikke er helt luktfri. God rakefisk bør kunne serveres<br />
uten at folk utstyres med neseklipe.<br />
Dyvelsdrek i norsk skjønnlitteratur<br />
I skjønnlitteraturen spiller dyvelsdrek knapt noen<br />
stor rolle. Stoffet er imidlertid nevnt i Ragnar Solbergs<br />
diktsamling «Is-gud. Dikt på Dovremål», i<br />
det lange diktet «Mot ljoset» – som blant annet<br />
handler om krøtterstell og trolldom:<br />
«Ho spring rondt veggen<br />
i djupe graset<br />
ti solleie og syreåker<br />
med dyvelstrøk<br />
og bøvergjel<br />
i kvar si hånd.» (Solberg 1937:151)<br />
I den tilhørende ordlisten er dyvelstrøk og bøvergjel<br />
forklart som «Gamle medisiner som kunde<br />
gjøre underverker» (Solberg 1937:300).<br />
Dyvelsdrek som handelsvare<br />
Dyvelsdrek skiller seg ut fra storparten av de flittigst<br />
brukte plantestoffene i norsk folkemedisin ved at<br />
opphavsplanten hverken vokser vilt eller kan dyrkes<br />
(annet enn som en ren kuriositet) i Norge.<br />
Produktet har alltid vært en ren handelsvare, med<br />
apotekene som hovedleverandør. Et norsk «Medicinal-Vare-Depot»<br />
ble opprettet i 1809, som følge<br />
av Napoleonskrigene – og i stor grad forsynt med<br />
beslaglagte varer. Et utdrag av den første varefortegnelsen<br />
er gjengitt hos Moe (1981:244). Av denne<br />
fremgår det at depotets lager av dyvelsdrek var<br />
på 50 pund (1 pund = 489.1 gram), dvs. 24.5 kilo,<br />
med en angitt salgspris på 1 riksdaler og 48 skilling.<br />
<strong>Blyttia</strong> 62(1), 2004<br />
Dyvelsdrek i folketradisjonen i Norge – med noen klassiske sidesprang<br />
På steder uten apotek er dyvelsdrek og lignende<br />
varer utvilsomt ofte blitt omsatt av omreisende<br />
handelsmenn, både med og uten faglig utdannelse.<br />
Et avsnitt i medisinalberetningen for Helgeland<br />
for året 1835, skrevet av distrikslege J.F. Winther,<br />
gir et lite innblikk i denne virksomheten; dyvelsdrek<br />
er en av varene som nevnes:<br />
«Om Sommeren indfinde sig her på Lensbiergene<br />
Biørn og Tilrum, 2de Apoteker Svende fra Trondhjem<br />
og udsælge, foruden Materialer til Farverier, Specerier,<br />
Vine, Liquerer og saadanne Medicamenter som<br />
ere tilladte i Haandkiøb, men afsætter også noget<br />
Campher [kamfer], Asa Foetida [dyvelsdrek], Oleum<br />
terebinthinæ, Oleum Laurini, og den saakaldte Rigabalsam<br />
og Gratia probata, som Almuen bruger paa<br />
egen Haand, ofte til meget Skade for deres Sundhed<br />
under hidsige Febre.» (sitert etter Arnekleiv 1976:55,<br />
en lesefeil fra originalen er rettet her).<br />
I sine skildringer av gammelt gårdsliv i Hallingdal<br />
nevner Opsata (1972:85) dyvelsdrek og «nieslagsolje»<br />
blant varer folk som dro på bytur gjerne fikk i<br />
oppdrag å kjøpe inn, trolig på apotek.<br />
Ifølge Dragøy (2001) ble dyvelsdrek hos noen<br />
handelsmenn i Nord-Norge oppbevart sammen<br />
med kassabeholdningen. Forklaringen er noe tvetydig;<br />
dyvelsdrek kommenteres som følger:<br />
«(et) mørkebrunt desinfeksjonsstoff som lå i pengeskoffa<br />
i krambuan.» (Dragøy 2001:24). – «Bruktes i<br />
gammeldaga også som desinfeksjonsmiddel i pengeskoffa<br />
i krambua.» (Dragøy 2001:28).<br />
At penger skulle ha nevneverdig behov for å bli<br />
desinfisert, synes lite trolig. Om slik oppbevaring<br />
var vanlig, må man heller tenke seg andre forklaringer<br />
– f.eks. av dyvelsdrek skulle beskytte mot<br />
tyveri, enten ved at stoffet ble tillagt magiske evner,<br />
eller rett og slett ved at noe av lukten slapp ut om<br />
skuffen ble åpnet. Den mest sannsynlige årsaken<br />
er likevel at dyvelsdrek var forholdsvis kostbart, og<br />
at de små mengdene en krambod kunne ha på<br />
lager, godt kunne oppbevares sammen med andre<br />
verdisaker.<br />
Som det fremgår av teksten over, nøt bevergjell<br />
og dyvelsdrek en særlig høy anseelse i folkemedisinen.<br />
Det er verdt å få med at apotekenes «bevergjell»<br />
sjelden eller aldri var ekte vare, dvs. et kjertelsekret<br />
av bever Biber castor. Allerede midt på<br />
1700-tallet var det helst dyvelsdrek apotekene omsatte<br />
som «bevergjell» (se sitatet fra Pontoppidan<br />
1753 under). På 1900-tallet var ekte bevergjell<br />
knapt til å oppdrive, og erstattet av en simpel forfalskning<br />
– basert på dyvelsdrek og kloolje; sistnevnte<br />
er utvilsomt den gamle apotekoljen laget<br />
av diverse dyreavfall (bein, brusk, horn og hår),<br />
hos Jansen (1940:25) også kalt klauolje eller klovdyrolje:<br />
23