BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
forskjellsbehandling knyttet til kildeskatt var ganske vanlig i medlemsstatene, men at<br />
spørsmålet snart ville kunne bli reist for EF-domstolen, se side 362:<br />
Such discrimination is in fact still quite frequent in Member States’ corporate tax<br />
systems, mainly due to the widespread belief that resident and non-resident taxpayers<br />
are not comparable in this respect. This is a misunderstanding that may soon be<br />
challenged before the ECJ with far-reaching consequences especially for those States<br />
which still operate a tax credit system (…).<br />
Den første avgjørelsen om kildeskatt kom ikke fra EF-domstolen, men med EFTAdomstolens<br />
dom 23. november 2004 i sak E-1/04 Fokus Bank. Saken var opprinnelig<br />
behandlet av norske skattemyndigheter som såkalt gjennomskjæringssak basert på at tyske<br />
og engelske aksjeeiere rett før årsskiftet bare proforma overførte sine aksjer til to norske<br />
eiere – kalt ”parkering” – for å unngå den norske skatten, for så etter årsskiftet å få aksjene<br />
tilbakeført til seg. De norske aksjonærene gikk deretter til sak for å få omgjort likningen, se<br />
ovenfor i punkt 2.2.3. Under behandlingen for lagmannsretten kom spørsmålet opp om det<br />
overhodet var hjemmel for å skattlegge de utenlandske aksjonærene, og staten tok initiativ<br />
til å forelegge de spørsmål dette kunne reise for EFTA-domstolen. EFTA-domstolen kom<br />
til at den norske lovgivningen medførte en restriksjon i EØS-avtalen artikkel 40s forstand,<br />
og etter en drøftelse kom domstolen til at denne restriksjonen ikke kunne rettferdiggjøres<br />
ut fra hensynet til sammenhengen i skattesystemet. Begrunnelsen var at en EØS-stat ikke<br />
kunne bruke skatteavtaler som middel til å ”forskyve sin forpliktelse til å overholde EØSavtalen<br />
til en annen EØS-stat”. Domstolen aksepterte derfor ikke to-statsperspektivet, se<br />
premiss 26, 27, 28, 37 og 38:<br />
26 Hva angår spørsmålet om hvorvidt den omstridte nasjonale lovgivningen<br />
begrenser den frie bevegelighet for kapital, skal det bemerkes at de aktuelle<br />
nasjonale bestemmelsene kan virke negativt inn på fortjenesten til aksjonærer<br />
som ikke er hjemmehørende i Norge og således ha til virkning at de avholdes fra<br />
å investere kapital i selskaper med sete i Norge. Anvendelsen av slike<br />
bestemmelser begrenser friheten til å investere i Norge for selskaper og individer<br />
som er hjemmehørende i en annen EØS-stat. Disse bestemmelsene kan også<br />
vanskeliggjøre norske selskapers muligheter til å reise utenlandsk kapital. Den<br />
aktuelle lovgivningen påvirker derfor markedsadgangen både for de utdelende<br />
selskap og de utenlandske aksjonærene, og den utgjør derved en restriksjon i<br />
EØS-avtalen artikkel 40s forstand.<br />
27 Imidlertid må det undersøkes hvorvidt den ovenfor nevnte restriksjonen kan<br />
rettferdiggjøres.<br />
28 I denne henseende bemerker EFTA-domstolen at artikkel 40 EØS ikke<br />
utelukker EØS-stater fra å anvende bestemmelser i sin skattelovgivning som<br />
sondrer mellom skattebetalere som ikke er i samme situasjon med hensyn til<br />
hjemhørighet. Ettersom dette innebærer en innskrenkning av det<br />
grunnleggende prinsippet om den frie bevegelighet for kapital, må det<br />
imidlertid fortolkes snevert, og kan ikke forstås slik at enhver<br />
- 60 - Feil! Ukjent dokumentegenskapsnavn.