BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
BORGARTING LAGMANNSRETT - Domstolene
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
any relevant element of EEA law, whether implemented or not, when<br />
interpreting national law.<br />
Dette er i samsvar med Finn Arnesen i samme bok som på side 245 viser til at EØS-loven<br />
§ 2 bare regulerer konflikt mellom forskrift som tjener til å oppfylle forpliktelsene etter<br />
EØS-avtalen og ”senere lov”:<br />
Tidligere norske lover må ikke vike. Dette skyldes at man ikke var villig til å gjøre<br />
§ 2 til en generell derogasjonsklausul. Skal Stortingets lover fravikes, må Stortinget<br />
selv gjøre det.<br />
Lagmannsretten legger til grunn at når det som her ikke dreier seg om et ikke-gjennomført<br />
eller mangelfullt gjennomført direktiv, men et brudd på det som følger av overordnede<br />
prinsipper som først på et relativt sent stadium fikk konsekvenser for skatteretten i EØS,<br />
har tidligere norsk lov forrang.<br />
Etter lagmannsrettens mening følger det som en naturlig konsekvens av dette at det som<br />
viste seg å være et brudd på EØS-retten, ikke kan kreves erstattet etter tradisjonell norsk<br />
erstatningsrett. Og det er ikke grunn til på ulovfestet grunnlag å pålegge staten et strengere<br />
erstatningsansvar for manglende gjennomføring av EØS-retten enn det som følger av EØSretten<br />
selv. Lagmannsretten legger til grunn at statens ansvar for brudd på manglende<br />
gjennomføring av EØS-retten er uttømmende regulert i EØS-retten. Det går også direkte<br />
fram av Rt. 2005 side 1365 Finanger II, hvor Høyesterett etter å ha drøftet spørsmålet,<br />
klart uttaler at erstatningsansvar etter EØS-retten har et reelt innhold og er uttømmende, se<br />
premiss 105 og 106:<br />
(105) Selv om det for resultatet ikke er nødvendig for meg å ta stilling til As<br />
mer subsidiære anførsel om at staten er erstatningsansvarlig etter<br />
synspunktet rettsstridig myndighetshandling etter intern norsk rett,<br />
finner jeg å burde si noe også om denne. Etter mitt syn kan anførselen<br />
ikke føre frem. Det fremgår av plenumsdommen i Finanger I at<br />
bilansvarsloven § 7 tredje ledd bokstav b skulle anvendes mellom<br />
partene i den saken, og A kan da ikke gjøre gjeldende at det her<br />
foreligger noe brudd på en materiell internrettslig rettsnorm. Det som<br />
gjøres gjeldende, er at staten ikke har oppfylt sin plikt etter EØSavtalen<br />
til å gjennomføre direktivene på en korrekt måte. Denne<br />
plikten er lovfestet etter EØS-loven § 1. Jeg kan imidlertid ikke se at<br />
EØS-loven § 1 kan føre til ansvar for staten i slike tilfeller nærmest på<br />
objektivt grunnlag dersom det skjer en uriktig eller feilaktig<br />
gjennomføring av et direktiv i norsk rett. Det erstatningsansvar som<br />
grunner seg på EØS-avtalen, er forutsatt gjennomført i norsk rett<br />
gjennom EØS-lovens § 1. Noe ytterligere ansvar er ikke hjemlet i<br />
denne loven.<br />
(106) Heller ikke kan jeg finne grunnlag for et slikt ansvar i ulovfestede<br />
erstatningsrettslige prinsipper. Staten har - som påpekt - påtatt seg et<br />
- 39 - Feil! Ukjent dokumentegenskapsnavn.