You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
GOTTFRED BORGHAMMER<br />
FRA<br />
FREDENS BORG<br />
TIL<br />
KRIG OG SORG<br />
MEMOARBOK V<br />
STAVANGERFORLAGET
Av Gottfred Borghammer er tidligere utkommet:<br />
1 .*<strong>Fra</strong> spøk <strong>til</strong> alvor<br />
2.*Den som visste -<br />
3. Sistemann setter sluttstrek<br />
4. Lende'n<br />
5. Meninger om mangt <strong>og</strong> mye<br />
(20 radiokåserier <strong>og</strong> 8 epistler)<br />
6.*Lende1n i storm <strong>og</strong> striregn<br />
7. Pensjonist på interrail<br />
8. Adle kan snofla<br />
(40 petiter på dialekt)<br />
9. Stavangerske rariteter<br />
10. Folk <strong>og</strong> forhold i gamle Stavanger<br />
11. To repriser<br />
(En uhyggelig weekend, <strong>og</strong> Sistemann -)<br />
12. I et lite hus på 0vre Blåsen<strong>borg</strong><br />
13. Vekslende kår i unge år<br />
14. Vandringen går videre -<br />
15. Mer spøk enn alvor (Firkløveren)<br />
- med appendiks: Gunnar Salvesens diktsamling<br />
«Små Stavanger-vignettem<br />
Bortsett fra dem som er merket med *), kan bøkene<br />
fortsatt skaffes.<br />
Fem originaltegninger av E. Kåre Johannessen.<br />
Sats, repro: Omega trykk as<br />
Trykk, innbinding: Aase Grafiske A /C<br />
Bind V utgitt år 1996<br />
O Stavangerforlaget<br />
Kampensg. 42,4024 STAVANGER, telefon 51 52 33 42<br />
ISBN 82-993594-0-6
FRA FREDENS BORG<br />
TIL KRIG OG SORG<br />
TILEGNET,<br />
i takknemlighet,<br />
den utrettelige<br />
fredsvennen<br />
<strong>og</strong> idealisten<br />
rektor 0. F. Olden<br />
(1016 1879-1812 1963)<br />
Fredssaken hadde i mellom<strong>krig</strong>sårene i Stavanger<br />
en aktiv arbeidsgruppe, utvilsomt med mange<br />
sympatisører innen den jevne befolkning.<br />
Her i byen ble utgitt «Verden venter» med Olden<br />
som redaktør.
Til «Fredsdagen 1929~ skrev styreren ved Sol<strong>borg</strong> Ungdomsskole,<br />
MIKAEL AKSNES, falgende dikt (med den<br />
illustrasjon som <strong>og</strong>så nyttes på denne bokens omslag <strong>og</strong><br />
tittelside):<br />
KYRKJEKLOKKER OG KANONER<br />
Det græt i kvar krå, det jamrar, det skrik.<br />
Det eimar av blod, det luktar av lik.<br />
Dei hegg, <strong>og</strong> dei skyt, dei siktar, det smell,<br />
<strong>og</strong> tusund på tusund dei stupar, dei fell.<br />
Det l<strong>og</strong>ar i hjarto av hemnhug, av hat,<br />
<strong>og</strong> nye vert sende, kanonar fær mat.<br />
Du kann ikkje tru, kor det skjerande var<br />
for kona <strong>og</strong> borni å skiljast frå far.<br />
Du trur ikkje, du, kor det kjendest for mor,<br />
då sonen, den siste, <strong>til</strong> slagmarki for.<br />
Og kona fekk melding om mannen som fall.<br />
Dei enkjor er mange, å du for eit tal!<br />
Og barnet det tidt gjenom glaset vil sjå.<br />
«No kjem då vel papa? no koma han må».<br />
Og barnet det stirer seg trsytt frå sin stol.<br />
«No kjem då vel papa? for no er det jol».<br />
Det ringer frå tårnet, det minner om fred.<br />
Kanonarne dundrar, dei «meiar» alt ned!<br />
I kyrkjorne syng dei um freden på jord,<br />
i skyttargrav ute ligg husbond, ligg bror.<br />
Å, vent med den songen, han gjer meg so sår.<br />
Det er ikkje freden, men slåsting som rår.<br />
So fager var songen av englar i kor;<br />
dei song <strong>til</strong> Guds æra, om freden på jord.<br />
Kvar vart det av freden, som me skulde få,<br />
når menneskji dei vilde hata <strong>og</strong> slå?<br />
Og kyrkja, dei kristne, vårt Ijos <strong>og</strong> vårt salt?<br />
Dei signa kanonarne, <strong>krig</strong>en, ja alt.<br />
Ål menneskebarn, du for Gud bøyg deg ned,<br />
<strong>og</strong> <strong>til</strong>stå din brede, bed Herren om fred.<br />
Han synte ein veg, han, som kom <strong>til</strong> vår jord.<br />
Og freden me finn, om me går i hans spor.<br />
MIKAEL AKSNES
FORORD<br />
Forrige bind (IV) i memoarserien, nemlig «Mer spøk<br />
enn alvor», kan gjerne betegnes som et intermesso, der<br />
hovedvekten er lagt på det mer gemyttlige, artige stoff-<br />
<strong>til</strong>fanget. Jeg har funnet det helt naturlig å la den boken<br />
plasseres som et ledd i serien, fordi den unektelig om-<br />
handler mye som har med min personlige utvikling å<br />
gjøre, ikke minst virksomheten ved byrået, som ble dre-<br />
vet i 42 år på Bergeland, men som <strong>og</strong>så opprinnelig var<br />
tenkt å være et kortvarig intermesso.<br />
I <strong>og</strong> med at det er store mengder med stoff som det<br />
etter min mening vil være ønskelig å offentliggjøre,<br />
blant annet fra mine rikholdige brev- <strong>og</strong> artikkelsamlin-<br />
ger, øyner jeg ennå ikke avslutningen. Det kan her dreie<br />
seg om «lokalbokserien uten ende», selv om det kan<br />
komme på tale at andre personer må fullføre det jeg selv<br />
ikke lenger vil være i stand <strong>til</strong>, ettersom handlingslam-<br />
melsen i så hary alder utvilsomt vil gjøre seg gjeldende.<br />
Med hilsen <strong>til</strong> leserne fra Gottfred<br />
Etter at boken var klargjort for trykking dukket helt<br />
uventet opp en kvittering som skyldtes protesten mot å<br />
betale den pålagte «verneskatt» etter <strong>krig</strong>ens slutt. Se<br />
sidene 206 / 7.
To små dikt fra 1931:<br />
Du skal elske nesten din som deg selv!<br />
Slik står det prentet i testamentet.<br />
Vær god <strong>og</strong> kjærlig, gjrar mot ham vel,<br />
da blir du en gang <strong>til</strong> Himlen hentet<br />
<strong>og</strong> mater dommeren, Herren, Gud,<br />
når timeglasset har rundet ut.<br />
Det er en sannhet for dem som tror<br />
<strong>og</strong> fester lit <strong>til</strong> sin Frelsers ord.<br />
Han som var mesteren i forvandling,<br />
som skapte ordene om <strong>til</strong> handling.<br />
Men han var gudesønn - vi er stav.<br />
Elsk du din neste, ja, bare prav!<br />
Det hender så ofte vi mennesker vil<br />
være dommer så streng for vår bror.<br />
Den dommen vi feller er helst ikke mild,<br />
bygger bare på noe vi «tror».<br />
Og da er det neppe det beste<br />
vi ynder å si om vår neste.<br />
Nei, helst er det gjerne de simpleste ting<br />
ryktesmedene ynder å spre rundt omkring<br />
bak offerets rygg.<br />
Ikke noen er trygg<br />
for slik atferd så sjofel <strong>og</strong> stygg.
STORE HENDINGER I 1934<br />
Samtidig med at jeg den 3. oktober 1933 etablerte min<br />
nye (midlertidige) byråvirksomhet, <strong>og</strong> noen måneder<br />
senere passerte min 25 års milepel, synes det som om<br />
dagboken mistet litt av sin umiddelbare <strong>til</strong>treknings-<br />
kraft. Jeg fikk unektelig andre ting å tenke på <strong>og</strong> bruke<br />
tiden <strong>og</strong> energien <strong>til</strong>. I august 1934 etterlyser jeg fra apo-<br />
tekenes innholdsrike skuffer <strong>og</strong> hyller et probat «skrive-<br />
klae-pulver», som jeg gjerne skulle ha anskaffet en bety-<br />
delig dose av, slik at ettertidens stavangere kunne få ut-<br />
vide sine underholdningsmuligheter <strong>og</strong> kjennskap <strong>til</strong><br />
byens nære fortid.<br />
For ikke utelukkende å dvele ved mine egne personli-<br />
ge seirer <strong>og</strong> nederlag, opplevelser <strong>og</strong> filosofering, burde<br />
jeg la tankene dvele ved den spente situasjonen Europa<br />
for tiden befinner seg i. Nettopp i disse dager blir vi<br />
minnet om at det er 20 år siden den første verdenskri-<br />
gens utbrudd etter startskuddet i Sarajevo. Og akkurat i<br />
dette øyeblikket, da disse notatene papirfestes, ligger<br />
den tyske rikspresident Hindenburg på likstrå, mens<br />
skrikhalsen A. Hitler har klart å få seg utnevnt <strong>til</strong> ny<br />
rikskansler <strong>og</strong> enehersker i «Det tredje riket),, som de<br />
nye makthaverne kaller det. Rikskansler Dolfuss i 0st-<br />
errike er myrdet av Hitlers fanatiske <strong>til</strong>hengere, <strong>og</strong> store<br />
italienske troppestyrker er plassert ved grensen. S<strong>til</strong>lin-<br />
gen har vært <strong>og</strong> er fortsatt høyst kritisk. 1934 er forresten<br />
utpekt som «redselsåret», da den siste store utryddelses-<br />
<strong>krig</strong>en skal gå av stabelen. Vi lever i det minste som på<br />
en vulkan. Intet er sikkert.<br />
KNUT HAMSUN<br />
fylte lørdag 4. august 75 år. Men denne verdensberømte<br />
forfatteren ville på d0d <strong>og</strong> liv ikke la seg hylle. Han had-<br />
de simpelthen «flyktet» hjemmefra. Forleden dag pas-<br />
serte han <strong>og</strong> fruen Stavanger i bil.
En av Aftenbladets medarbeidere hadde hellet med<br />
seg på jakten <strong>og</strong> fikk en kortvarig kontakt med det sele-<br />
bre ekteparet på gjennomreisen i Stavanger. Det vesent-<br />
ligste av beskrivelsen 2 / 5-34 gjengis nedenfor:
TUBERKULOSEN<br />
var i min oppvekst en fryktelig smittsom sykdom, som<br />
tok livet av mange mennesker, i første rekke ungdom.<br />
Dette har jeg tidligere pekt på, i første rekke i forbindelse<br />
med at min nære venn Sigurd Tønnessen ble et av<br />
ofrene. I bind I11 fortalte jeg på sidene 208-213 om hans<br />
avskjed med jordelivet julaften 1933, i en alder av 23 år.<br />
Mens han oppholdt seg på Hiimsmoen i Sand, fikk jeg to<br />
brev fra ham, 21. <strong>og</strong> 27. juni:<br />
Kjære Gottfred!<br />
Mange takk for brevet ditt, som jeg fikk i går. Det var<br />
svært hyggelig at du husket på meg. Som du ser svarer<br />
jeg <strong>og</strong>så, selv om jeg har 39 grader. Som du vel har hørt<br />
av mor, ankom vi <strong>til</strong> Sand uten noen ulykker. Dagen etter<br />
hadde jeg nesten ingen temperatur. Så skulle jeg <strong>til</strong><br />
doktoren. Jeg satt da i salongen i gjennomtrekk i to timer,<br />
<strong>og</strong> da jeg endelig kom inn, måtte jeg sitte halvnaken<br />
i tre kvart time. Jeg frøs så jeg hakket tenner <strong>og</strong> måtte<br />
få varmepose i sengen. Så ble jeg forkjølet, <strong>og</strong> temperaturen<br />
steg. Søndag var den nesten 40 gr. Jeg lå da i<br />
nybygget ganske alene hele dagen, så det tok på, det<br />
<strong>og</strong>så, for jeg hadde ikke annet enn et skap å se på.<br />
Mandag ble jeg flyttet over i den gamle bygningen, <strong>til</strong><br />
et værelse der det lå to andre. Den ene av disse var fra<br />
Stavanger <strong>og</strong> hette Olsen. Han ble et par dager etter<br />
sendt <strong>til</strong> Ramsvik, for helserådet hadde visst ikke råd <strong>til</strong><br />
å holde ham på en slik dyr plass, som her på Hiimsmoen.<br />
I stedet for ham kom en annen stavangermann ved<br />
navn Mossige. Han var helt feberfri <strong>og</strong> fikk gå ut med en<br />
gang. Han måtte bare ligge i ti dager på grunn av blåsingen,<br />
så jeg ble liggende igjen alene. Blåsingen gikk dessverre<br />
ikke på meg, for det var sammenvoksinger akkurat<br />
der hvor jeg har sykdommen. Men jeg fikk allikevel<br />
prøve hva det var. Hvis ikke
pen går ned, skal jeg på byens sykehus for å foreta en<br />
operasjon. Den er ikke det minste farlig, men hvis den<br />
forløper heldig, har jeg oppnådd vel så meget som ved å<br />
blåse. Hele greia tar fra fire dager <strong>og</strong> opp <strong>til</strong> en uke. Her<br />
er 40 kvinner <strong>og</strong> 14 menn, ungdom alt. Hyggelig sel-<br />
skap. Jeg liker meg forresten godt her oppe. Med mange<br />
hilsener <strong>til</strong> deg <strong>og</strong> hele din familie <strong>og</strong> andre kjente, som<br />
vet at jeg er syk.<br />
Din Sigurd.<br />
P.s.<br />
Du trenger ikke være redd for at det skal følge noe smit-<br />
te med dette brevet, for både konvolutt <strong>og</strong> frimerke er<br />
klistret med vann.<br />
D.s.<br />
Sand, 27 / 6 -33<br />
Hvis noe galt skulle inntreffe, må du være så snill å si <strong>til</strong><br />
mor at hun må gi en av Karlsruhe-studentene nøkkelen<br />
<strong>til</strong> den store kofferten som står der nede, <strong>og</strong> be dem ta ut<br />
alle bibliotekets bøker <strong>og</strong> alt armet som ikke er av verdi.<br />
Det andre kan de så ta med seg hjem i koffertene sine,<br />
eller hvis hun vil ha den store kofferten hjem, tror jeg det<br />
kommer <strong>til</strong> å koste meget, så hun må la dem sende den<br />
med godst<strong>og</strong>. Men dette er bare hvis det verste skulle<br />
skje. På forhånd takk!<br />
Sigurd.<br />
Og det var altså slik tragedien endte. Men som jeg i bind<br />
I11 skildrer den, i overensstemmelse med dagboknotate-<br />
ne, ble det for Sigurd, <strong>og</strong> dermed <strong>og</strong>så for hans mor, in-<br />
gen tragedie, men en lykkelig overgang <strong>til</strong> noe han selv<br />
følte var en fantastisk realitet. «Det verste» viste seg alt-<br />
så å være «det besten, så ufattelig det enn kan virke for<br />
en nøktern «vitenskapelig» menneskehjerne.
På side 119 i bind I1 omtaler jeg en artikkel om den såkalte<br />
Ungdomshjelpen, som ikke ble offentliggjort fordi<br />
den av avisens medarbeidere som var personlig involvert<br />
i det halv-offentlige arbeidet blant byens mange ledige<br />
ungdommer, ikke lot <strong>til</strong> å dele mine synspunkter.<br />
Årstallet er 1932, da ledigheten vel var på høydepunktet.<br />
62 år senere (i 1994) fant jeg manuskriptet i arkivet.<br />
Fordi jeg mener det er viktig å belyse hvordan <strong>til</strong>standen<br />
var på dette tidspunktet, finner jeg grunn <strong>til</strong> å trykke<br />
artikkelen i nærværende bok, selv om jeg (på side 121 i<br />
bind 11) offentliggjorde et senere innlegg med tittelen<br />
pene sine, - det er så vederkvegende for dem å ta et lite<br />
tak etter års fortvilet lediggang.<br />
Men mangelen ved dette «jordlapp-systemet» er like-<br />
vel iøynefallende: Guttene får ikke noe igjen for strevet!<br />
«Jo, de får poteter i sin tid,» vil det innvendes. Ganske<br />
visst. Men hvordan går det så med de potetene? Jo takk,<br />
hjem <strong>til</strong> mor med dem! Utenom <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lelsen av å få<br />
være <strong>til</strong> litt nytte hjemme, gir arbeidet ikke guttene en<br />
øre i direkte fortjeneste. Og - la oss være oppriktige -<br />
hvem av oss vil ta på oss et større arbeid som ikke blir<br />
honorert? Enhver arbeider er jo sin lønn verd. Lønnen<br />
behøver slett ikke alltid være så stor, bare den er der!<br />
Den gir i hvert fall en viss <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lelse. Men, på den<br />
annen side, er heller ikke den klingende mynt alt her i<br />
verden.<br />
Det er neppe tvil om at dersom vi mennesker ville rette<br />
oss en smule mer etter det store «nestekjærlighetsprinsippet>>,<br />
som vår Messias har oppstukket for oss,<br />
ville den svære arbeidsledige ungdomsskaren være betydelig<br />
mindre enn <strong>til</strong>fellet er i dag. Men jo stsrre nøden<br />
hos et folk er, desto større blir hjelpsomheten. Borte i<br />
Amerika skal det således i disse tider ikke sjelden forekomme<br />
at en familie, som har litt mer enn akkurat fra<br />
hånd <strong>til</strong> munn, tar en eller kanskje et par familier i «kost<br />
<strong>og</strong> losji>> uten vederlag. Om vi ikke nettopp går så langt<br />
hos oss, så skal vi ikke glemme at det er andre <strong>og</strong> mindre<br />
brysomme. måter å hjelpe hverandre på. Jeg minnes<br />
f.eks. ordtaket «leve <strong>og</strong> la leven.<br />
Husflid <strong>og</strong> nevenyttighet er selvsagt prisverdige nok i<br />
<strong>og</strong> for seg. Men det er ingen velsignelse i ved hjelp av<br />
sine mer eller mindre fremragende ferdigheter å berøve<br />
andre folk levebrødet - for å sette tingen på spissen. Synes<br />
f.eks. mine lesere at det hører noen steder hjemme at<br />
en familiefar soin sitter i god, fast s<strong>til</strong>ling, når han kommer<br />
hjem om kvelden etter endt dagsverk, setter seg <strong>til</strong> å<br />
såle barnas <strong>og</strong> eget skotøy for å kunne skryte av hvor<br />
enestående økonomisk <strong>og</strong> fingernem han er - alt mens
skomakeren <strong>og</strong> hans familie tvers over gaten holder på å<br />
svelte i hjel av mangel på inntekter?<br />
La skomakeren få bli ved sin lest!<br />
Heller ikke er det smakelig at den velstående grosse-<br />
rer i fetevarer, sammen med sin sønn kontorfullmekti-<br />
gen, maler fasaden på sin villa <strong>og</strong> dermed overfladig-<br />
gj0r de arme malersvennene!<br />
Praktisk ungdomshjelp tenker jeg nok noen hver kan<br />
yte - i form av arbeid - dersom en bare er oppmerksom<br />
på det. Hør bare: De har gjerne et hagegjerde, en kirke-<br />
gårdsbenk eller noe liknende som De skulle ha reparert<br />
eller malt. Gjør det ikke selv, er De snill, men la en ar-<br />
beidsledig unggutt få den jobben (hvis De da ikke synes
det er nødvendig å få en snekker eller maler). Gi ham<br />
noen kroner for strevet, - så svært fordringsfull er han<br />
ikke, men så takknemlig for å bli gjort bruk av! Eller De<br />
har en hageflekk De skulle ha spadd om. La gutten få<br />
hjelpe Dem med det <strong>og</strong>så! Omkostningene blir så mini-<br />
male at De neppe merker dem. Ved å ringe <strong>til</strong> et av med-<br />
lemmene i komiteen for «Ungdomshjelpen» er jeg viss<br />
på De vil få en pålitelig gutt, som egner seg for det vesle<br />
arbeidet De kan skaffe ham, <strong>og</strong> som der<strong>til</strong> vil sette stor<br />
pris på det.<br />
En annen ting <strong>til</strong> slutt:<br />
Et kvinnelig medlem i Oslo-komiteen for «Ungdoms-<br />
hjelpenn fortalte nylig at hun hadde fått besøk av en<br />
staut, kraftig ung mann, som hadde beklaget seg over at<br />
hans mor måtte gå ute i arbeid mens han selv gikk der
uten beskjeftigelse. En innsender i et av hovedstadsbla-<br />
dene framholdt i den forbindelse at det neppe hadde falt<br />
noen inn at sønnen kunne overta morens jobb. Som for-<br />
holdet har vært inn<strong>til</strong> i dag, har det ligget under en gutts<br />
verdighet å stå ved en vaskebalje eller skure et kontor-<br />
gulv. Til nød kan det gå an å vaske opp kjørlene etter<br />
middagen. Tro om det ikke ville være på sin plass å få en<br />
radikal endring i denne - skal jeg si -undervurdering av<br />
arbeidets art? For kvinnen er snart ingen ting umulig -<br />
hun kan bli både sakfører <strong>og</strong> flyger.<br />
Ikke så å forstå at jeg personlig ville sette noen særlig<br />
pris på at det ble oppdradd en feminin mannfolkslekt -<br />
like så lite som jeg kan få meg <strong>til</strong> å hylle de maskuline<br />
kvinnfolkene. Men nøden har ingen rett. Og dessuten<br />
behøver en mannlig «vaskekone» aldeles ikke være iner<br />
feminin enn en hvilken som helst annen håndverker.<br />
Enkelte steder i utlandet er det unge herrer som tar jobb<br />
som hushjelp. Og en får inntrykk av at de skjøtter vervet<br />
like så godt som sine medskapninger av det annet<br />
kjønn. Det er bare hundreårig vane som gjør at vi like-<br />
som ikke finner oss riktig <strong>til</strong>freds med tanken.<br />
STAVANGER FREDSUNGDOMSLAG<br />
kunne 1013 1934 feire fem års jubileum. Notatene <strong>til</strong> min<br />
tale er oppbevart, men bare et konsentrert utsnitt skal<br />
tas med her, for å peke på ting som var aktuelle den<br />
gang, da betegnelsen «krisetider» ble brukt <strong>og</strong> så mange<br />
unge mennesker følte at de var <strong>til</strong>delt en uvettig van-<br />
skjebne <strong>og</strong> kunne s<strong>til</strong>le spørsmålet: «Hva vondt har vi<br />
gjort som skal lide dette?» Sørgelig mange av våre jevn-<br />
aldrede befinner seg i en fryktelig <strong>til</strong>stand. En bekjen-<br />
nende kristen gutt betrodde meg nylig at han, når det<br />
var som verst, ikke turde gå forbi bryggene. En annen<br />
sa: «Hadde det ikke vært for foreldrenes skyld ville jeg<br />
neppe ha vært blant de levendes tall.» De som styrer i<br />
landet forsøker med enkelte <strong>til</strong>tak, som f.eks. «Ung-
domshjelpenn <strong>og</strong> «Arbeidsfylkingen». En skolekamerat<br />
som nettopp var kommet hjem etter et opphold i USA,<br />
kunne berette om president Roosevelts tre C'er: «Con-<br />
servation - Camp - Corps», der gutter i alderen 15-20 år<br />
fikk en dollar pr. dag, pluss kost. Guttene var begeistret<br />
for presidenten <strong>og</strong> var villig <strong>til</strong> å gå i døden for ham. Min<br />
venn kunne fortelle at de som deltok, ble opplært i vå-<br />
penbruk. Roosevelt trengte en «livgarde», fordi han<br />
fryktet et «oppgjør» pga. de prekære tidene. I en rekke<br />
land har de det på samme måten (Hitler i Tyskland,<br />
Mussolini i Italia, osv.). Hos oss har vi jo «Leidangen»<br />
for å militarisere den oppvoksende slekt. Fredsung-<br />
domslagene skal vaire en av motvektene, om vi enda er<br />
fåtallige. Da vi startet laget i Stavanger, syntes ideen å<br />
«ligge i luften». Personlig hadde jeg vært en overbevist<br />
pasifist fra barneårene. Fru Olden holdt et foredrag i<br />
Totalen, <strong>og</strong> i min takketale kunne jeg betro henne <strong>og</strong> for-<br />
samlingen at jeg nettopp var i gang med å skrive en ar-<br />
tikkel for «Verdens Venter», med forslag om å stifte et<br />
fredsungdomslag. Like etter ble det holdt et offentlig<br />
møte, der laget ble stiftet. Resultatet etter de fem årene<br />
kan selvsagt ikke statistisk registreres. Men for den en-<br />
kelte har det vært berikende å ha et edelt ideal å arbeide<br />
for, <strong>og</strong> vi har <strong>og</strong>så utad kunnet gjrare oss bemerket. Vi er<br />
et ledd i den store, verdensomspennende kjeden som<br />
søker å motarbeide <strong>krig</strong>sånden. Det kan pekes på den<br />
internasjonale fredsleiren nylig, omdelingen av «Sivil-<br />
lovene» <strong>til</strong> de vernepliktige, <strong>og</strong> arbeidet med stiftelsen<br />
av stavangeravdelingen av Norges Ungdomsherberger.<br />
Og sist, men ikke minst, arbeidet med å skaffe laget eget<br />
landsted, det var nesten et utrolig eventyr. Vi som vok-<br />
ste opp under <strong>krig</strong>en 1914-18 hørte om det grusomme<br />
som foregikk på slagmarkene. Hos oss hadde vi jo rasjo-<br />
nering <strong>og</strong> kamp for å sikre oss nødvendige forsyninger.<br />
Det er nesten å undre seg over at ikke hver eneste ung-<br />
dom i verden reiser seg <strong>til</strong> protest. Men dessverre er det<br />
slik at <strong>krig</strong>sforberedelse gjsres så <strong>til</strong>lokkende at det nær-<br />
mest kan virke fristende på mange unge, med fikse uni-
former, spennende våpen <strong>og</strong> kameratskap i leirkaserner,<br />
litt mer raffinert enn speiderleirer. Her har vi vår oppga-<br />
ve: Vi skal søke å vise medaljens groteske bakside, <strong>og</strong><br />
peke på et vakrere ideal enn uniformer <strong>og</strong> våpen. Vi skal<br />
framelske uvilje <strong>til</strong> alt som har med dreping <strong>og</strong> lemles-<br />
ting å gjsre. På dette feltet har vi lov <strong>til</strong> å være fanatikere,<br />
<strong>og</strong> kjempe for nestekjærlighet <strong>og</strong> fredelige <strong>til</strong>stander.<br />
INGEBJORG SLETTEN SOLGTE FREDSLODDER<br />
Kjære Borghammer!<br />
Oscars g. 14 B, Oslo, 2714 1934<br />
F0r frk. Stenersen forlot vår felles festlige hybel først<br />
på semestret, forærte hun meg bok nr. 959 av Norges<br />
Fredsforenings gaveutlodning. Nu dukker den frem i<br />
lyset, <strong>og</strong> det foresvever meg noe om datoen 1. mai (rent<br />
bortsett fra demonstrasjon mot hele vårt sørgelige Sam-<br />
fund). Det har lyktes meg å prakke på min nærmeste<br />
omgang noen lodder, men for øvrig betyr vedlagte fri-<br />
merker at middagen innskrenker seg <strong>til</strong> seikaker fra de-<br />
likatessen på hjørnet resten av måneden. Og absolutt<br />
ingen ny skriveblokk, som du ser av dette arket. Altså:<br />
Store ofre. Men hvad gjør man ikke for «freden>,?<br />
Håper det arbeides med fynd <strong>og</strong> klem i Stavanger.<br />
Oslo kommer nok med en gang, - nu er iallfall Falken-<br />
berg på <strong>krig</strong>sstien.<br />
Beste hilsen<br />
Ingebjørg Sletten<br />
<strong>Fra</strong> 1928 <strong>og</strong> noen år utover drev Fedrelandslaget en om-<br />
fattende virksomhet, ved hjelp av rundskriv, brosjyrer<br />
<strong>og</strong> offentlige møter. Kommunistfrykten var hovedargu-<br />
mentet i propagandaen, med en rekke landskjente per-<br />
soner i spissen. Om det her ikke dreide seg om noen par-<br />
tidannelse, virket det unektelig som om noe «lå i luf-<br />
ten», for å bekjempe den «røde fare».<br />
På neste side gjengis et av de lokale oppropene:
e Fedrelandslaget<br />
har s<strong>til</strong>let sig <strong>til</strong> mål r<br />
å vekke den nasjonale folelse <strong>til</strong> fullt liv i vårt folk <strong>og</strong> avvise en<br />
hver politikk som sØker eller er villig <strong>til</strong> å motta utenlandsk<br />
hjelp <strong>til</strong> gjennemf~relse av indre norske reformer, samt:<br />
å skaffe landet et sterkt nasjonalt styre, soim kan føre det frem <strong>til</strong><br />
økonomisk gjenreisning <strong>og</strong> social fred.<br />
Som et f~~rberedende skritt i dette arbeide, har Fedrelandslagets<br />
Råd på et mote i Oslo fredag den 3dje februar 1928, besluttet<br />
straks å gå igany med å utforme pcsitive forslag.<br />
Vi retter en inntrengende opfordring <strong>til</strong> alle nasjonalsinnede<br />
menn <strong>og</strong> kvinner i landet olm å tre inn i vår organisasjon. Da<br />
skal vi gjennem intenst arbeide, uavbrudt inn<strong>til</strong> næste valg, skape<br />
det omslag i sinn <strong>og</strong> politikk sorn fedrelandet nu trenger.<br />
Meld Dem inn i Fedrelandslaget <strong>til</strong> Skagen 29, Stavanger.<br />
Fedrelandslagets Xådsstyre.<br />
J@rgen BlydSt, Jms insatJie, Severin Eskeland,<br />
Rj~rn Helland-Hanssen, Fridtjof Nansen. Ole Smdhrg.<br />
Til Fedr elandslaget<br />
Skagen 29, Stavang er.<br />
Undertegnede melder sig herved s'o,m medlem av Fedrelandslaget.<br />
Kontingent kr. 2900- Baer lagets merke !
EN UNG «UKJENT MANN»,<br />
INGOLV HELLAND<br />
NORGES STUDERENDE UNGDOMS<br />
AVHOLDSFORBUND NSUA<br />
OSLO, 2. jan. 1934<br />
Kjære Gottfred Borghammer!<br />
Takk for sist!<br />
Jeg har fått et manuskript <strong>til</strong> tidsskriftet «Symra» fra<br />
handelsgartner Ingolv Helland. Da han imidlertid er en<br />
relativt ukjent mann, t0r jeg be dig være vennlig å gi mig<br />
noen opplysninger om ham. Er det en ung mann, har<br />
han noen <strong>til</strong>lithverv i avholdsbevegelsen <strong>og</strong> hvori består<br />
hans innsats? Det er alltid godt å kunne gi leserne litt<br />
orientering.<br />
Er takknemlig for svar snarest.<br />
Med hilsen<br />
Leiv Aalen<br />
Den unge handelsgartner Ingolv Helland ble senere<br />
stortingsrepresentant i flere perioder for Venstre i R<strong>og</strong>a-<br />
land. Han var ellers kjent som en frisk <strong>og</strong> populær (fol-<br />
ke-)taler. Den 2913 1996 fylte han 90 år.
MIN FORSTE UTENLANDSREISE<br />
Det skulle holdes en internasjonal ungdomskonferanse<br />
på den danske øya Fanø i samband med den store øku-<br />
meniske konferansen. <strong>Fra</strong> Norge var det b1.a. invitert to<br />
unge menn, den ene en sønn av sokneprest Klavenes i<br />
Bergen, den andre jeg, som ikke <strong>til</strong>hørte noen kirke i det<br />
hele tatt (uten at noen var oppmerksom på den detal-<br />
jen). Oppholdet skulle være gratis, men reisen måtte vi<br />
selv sørge for. Helt <strong>til</strong> det siste var jeg sterkt i tvil om jeg<br />
skulle ta imot invitasjonen. Imidlertid hadde jeg hen-<br />
vendt meg <strong>til</strong> Kringkastingen i Oslo <strong>og</strong> spurt om de var<br />
interessert i et tjue minutters foredrag om konferansen.<br />
De s<strong>til</strong>te seg slett ikke uinteressert <strong>til</strong> forslaget, men ville<br />
nødig ta endelig avgjsrelse fsr manuskriptet forelå. Det<br />
var jeg ikke <strong>til</strong>freds med, for det første fordi jeg ikke ville<br />
dra ut på denne lange reisen uten sikkerhet, <strong>og</strong> dessuten<br />
ville det bli for langt sprang mellom konferansen <strong>og</strong><br />
tidspunktet for plasseringen av reportasjen i pr<strong>og</strong>ram-<br />
met. Dermed ville emnet bli noe mindre aktuelt.<br />
Det kom umiddelbart etter svar fra pr<strong>og</strong>ramsjefen at<br />
de hadde satt meg opp torsdag 13. september kl. 1900 -<br />
ikke med 20 minutter - men en halv time! Honoraret var<br />
fastsatt <strong>til</strong> 75 kroner. Avgjørelsen var nå ikke så vanske-<br />
lig for meg å ta. Atter en gang var loddet kastet: Reisen<br />
ville finne sted. Et krevende oppdrag!. Men jeg skal greie<br />
det - selv om emnet må sies å være meg atskillig ukjent,<br />
<strong>og</strong> tretti minutter er jo nokså lang tid. Har jeg lykkelig<br />
overstått den jobben, tror jeg at jeg står foran en lysere<br />
framtid. Veien <strong>til</strong> mikrofonen skulle vel heretter ikke<br />
være så vanskelig å forsere, <strong>og</strong> for meg har dette ikke så<br />
ganske lite å bety.<br />
Ellers hadde jeg nylig en prat med redaktøren i Aften-<br />
bladet for å få truffet en avtale om meldinger fra konfe-<br />
ransen. Han mumlet <strong>og</strong>så noe om ikke å binde seg før<br />
artiklene forelå. I det øyeblikket Kringkastingens avgjø-<br />
relse var fattet, følte jeg uvilkårlig en viss sødme ved å
hovere aldri så lite overfor den nølende avisredaktsren,<br />
i form av et brev, formet noenlunde slik:<br />
«Jeg har nettopp fått melding fra Rikskringkastingen<br />
om at de har satt meg opp på pr<strong>og</strong>rammetl3. septem-<br />
ber med et halvtimes foredrag under tittelen «Kirke-<br />
lig fredsarbeid» - uten fsrst å forlange å få se manus-<br />
kriptet. En slik <strong>til</strong>lit er oppmuntrende <strong>og</strong> inspireren-<br />
de. Til tross for at en lignende <strong>til</strong>lit ikke umiddelbart<br />
kunne merkes fra Aftenbladets side, under den Sam-<br />
talen jeg hadde med redaktøren forleden dag, har jeg<br />
ikke henvendt meg <strong>til</strong> noen annen avis. Det er ikke<br />
utelukket at jeg kommer <strong>til</strong> å sende avisen en korre-<br />
spondanse fra den store internasjonale konferansen<br />
på Fanar.>><br />
MED «BERGENHUS» TIL DANMARK<br />
Mitt livs første utenlandsreise skulle finne sted. Selvsagt<br />
valgte jeg den billigste reisemåten, <strong>og</strong> det var «dekks-<br />
plass» i ordets mest realistiske betydning.<br />
Her går jeg over <strong>til</strong> å beskrive reisen, slik jeg gjorde det<br />
i de håndskrevne brevene <strong>til</strong> min familie i Stavanger, så<br />
beretningen er høyst autentisk <strong>og</strong> personlig:<br />
København 20 / 8 -34<br />
Reisen startet fra min fødeby, der jeg steg om bord i<br />
D /S «Bergenhus» om morgenen, lørdag 18. august 1934.<br />
Det var allerede en hel del passasjerer på plass, både<br />
dansker, tyskere <strong>og</strong> nordmenn. Jeg kjente jo ingen av<br />
dem, men innledet samtaler med to landsmenn fra Høi-<br />
land <strong>og</strong> to danske studenter. Været var den første dagen<br />
svært fint, så vi på dekksplass hadde det (nesten) like så<br />
flott som dem på første plass - bortsett fra at disse fikk<br />
nydelig servering, mens vi unge proletarer måtte ta <strong>til</strong><br />
takke med vår medbrakte niste.
Men så var det natten som stundet <strong>til</strong>, <strong>og</strong> da meldte<br />
forskjellen seg <strong>og</strong>så på andre måter. Til bruk for oss<br />
dekkspassasjerer var det reist et svært seildukstelt over<br />
den ene av lastelukene. Der lå folk i rad <strong>og</strong> rekke, kvin-<br />
ner <strong>og</strong> menn, voksne <strong>og</strong> barn om hverandre. Den ene<br />
studenten, Hoilands-guttene <strong>og</strong> jeg foretrakk imidlertid<br />
å legge oss akterut, på selve dekket, under åpen himmel.<br />
Vi fant oss hver vår madrass <strong>og</strong> et par disponible ulltep-<br />
per. Jeg surret min gråsvarte kappe rundt hodet (med en<br />
liten pusteåpning) <strong>og</strong> sovnet. Det gikk jo godt an, men<br />
jeg ville nødig ha ligget slik hver natt! Stormen ulte om<br />
oss, men kappen gjorde god nytte.<br />
Klokken fem om morgenen våknet jeg, <strong>og</strong> sto da opp.<br />
(Det hadde den danske studenten allerede gjort.) Vi sat-<br />
te oss begge i noen gode stoler <strong>og</strong> nøt utsikten. Vakkert<br />
var det å se solen bryte fram i ost, - men akk, den kom<br />
ikke lenger, da det begynte å regne. Vi passerte sannelig<br />
<strong>og</strong>så en flott gammeldags seilskute. Et nydelig syn!<br />
Tiden gikk langsomt. Men langt om lenge havnet vi i<br />
København. Etter å ha passert tollvisitasjonen vandret<br />
de to karene fra Hoiland <strong>og</strong> jeg oppover i byen, for å<br />
finne et passende hotell. Det ble sannelig en bråket his-<br />
torie. For det forste fant vi <strong>til</strong> å begynne med ikke noe
hotell i det hele tatt, <strong>og</strong> da det endelig lyktes, var det<br />
opptatt. Vi havnet da omsider i «Johanne Andersens<br />
Pensjonat», hvor vi fikk et rommelig værelse med to<br />
senger <strong>og</strong> en divan. Vi bes<strong>til</strong>te melk <strong>og</strong> spiste i fellesskap<br />
av min fyldige niste, som jeg var glad for skulle slippe å<br />
bli liggende lenger <strong>og</strong> bli hard.<br />
Den neste morgen syklet Høilands-guttene av sted.<br />
De skulle jo på langtur sørover, noe jeg selv <strong>og</strong>så skulle -<br />
bare ikke på sykkel. Tok meg <strong>til</strong> å begynne med en tur ut<br />
i den gigantiske byen. Mitt første mål var å oppsøke pas-<br />
tor Sparring-Petersen, som jeg tidligere hadde skrevet<br />
<strong>til</strong>. Han var, som jeg fryktet, bortreist. Men det sto nav-<br />
net på en vikarprest på døren, <strong>og</strong> han skaffet meg et pent<br />
lite værelse på Misjonshotellet Ansgar.<br />
På min videre ferd gjennom byen besøkte jeg en kolo-<br />
nihave <strong>og</strong> en veldig kirkegård, som var så vakker at jeg<br />
umulig kan skildre det. Mandag ettermiddag var jeg i<br />
Dyrehaven. Det var <strong>og</strong>så en sjelden opplevelse. Jeg så<br />
elefanter, flodhester, dromedarer, apekatter i mengdevis<br />
- b1.a. ei1 «menneskeape» - alle slags fugler, papegøyer,<br />
flere av dem så like Jakob at jeg ikke kunne merke noen<br />
forskjell. Det morsomste var å se de to dresserte sjøløve-<br />
ne. Det var nærmest utrolig hva slags kunststykker dis-<br />
se kunne gjøre. En opplevelse var det <strong>og</strong>så å se rovdyre-<br />
ne (løver, tigere, ulver <strong>og</strong> bjørner) da de ble fodret. De<br />
fikk svære råe kjøttstykker, som de med grådighet slet i<br />
småbiter <strong>og</strong> fortærte. Jeg vandret omkring i haven i tre-<br />
fire timer. Gikk så <strong>til</strong> mitt nye hotell <strong>og</strong> spiste litt.<br />
Om kvelden var jeg ute <strong>og</strong> så på livet i gatene. Dere<br />
aner ikke hvordan dette tar seg ut i en slik kjempeby. Alt<br />
er overdådig opplyst. I alle kulører stråler de ulike lys-<br />
reklamene fra hustak <strong>og</strong> fasader. De kjempesvære ma-<br />
gasiner er badet i lys. Folk <strong>og</strong> kjøretøyer vrimler det av<br />
over alt. Ikke minst sykler, forresten. Alle synes å bruke<br />
de sistnevnte, gamle <strong>og</strong> unge. Sykler ser man henslengt<br />
utenfor hvert hus, så å si. Til slutt ble jeg helt «gang-<br />
sperr» i føttene.<br />
Dagen etter -tirsdag morgen - sitter jeg på sengekan-
ten <strong>og</strong> skriver dette. Benene er så ømme at jeg har vondt<br />
for å gå. Jeg må simpelthen «make» dem opp. Likevel<br />
har jeg bestemt meg for å bruke dagen <strong>til</strong> å bese noen av<br />
museene, <strong>og</strong> i kveld skal jeg i Tivoli. Får trøste meg <strong>til</strong> at<br />
jeg i morgen, onsdag, får hvile meg skikkelig ut på t<strong>og</strong>-<br />
reisen <strong>til</strong> Esbjerg.<br />
Det ble <strong>til</strong> at jeg i løpet av tirsdagen besøkte Thor-<br />
valdsens museum <strong>og</strong> Nationalmuseet, <strong>og</strong> kravlet deret-<br />
ter <strong>til</strong> topps i det såkalte Rundetaarn, hvorfra jeg kunne<br />
skue ut over hele den veldige stad, som jo med sine<br />
900.000 innbyggere er omkring atten-nitten ganger stur-<br />
re enn Stavanger!<br />
Dagen avsluttet jeg i Tivoli. Besøket her kan ikke be-<br />
skrives. Jeg besluttet at et annet år skal mor <strong>og</strong> jeg reise<br />
sammen <strong>til</strong> København. (0nsket kom aldri <strong>til</strong> å bli opp-<br />
fylt, noe som jeg i min alderdom sterkt beklager, selv om<br />
det ikke er sikkert at mor egentlig ville ha brydd seg så<br />
mye om en så komplisert opplevelse!) Tivoli er en veldig<br />
fornøyelsespark med underholdning av enhver art. Der<br />
er teatre, en rekke flotte orkestre, karuseller <strong>og</strong> alt mel-<br />
lom himmel <strong>og</strong> jord. Hundretusener av kulørte lamper<br />
er tent, opplyste vannfall er et betagende skue. Jeg var<br />
helt målløs av beundring.
Far jeg med overanstrengte, amme fatter skulle begi<br />
meg på «hjemvei» sent om kvelden, oppdaget jeg at jeg<br />
ikke hadde besokt den store musikkhallen. Tenk dere:<br />
Her satt et flott kjempeorkester på et halvt hundre mann<br />
<strong>og</strong> ga konsert! Jeg var helt henrykt da de tok <strong>til</strong> å spille et<br />
potpurri av «Den glade enke». Det overgikk selv radio-<br />
konsertene. - Jeg kjarte <strong>og</strong>så med berg- <strong>og</strong> dalbanen.<br />
Det var med n0d <strong>og</strong> neppe jeg orket å slepe meg fram <strong>til</strong><br />
hotellet, så trett <strong>og</strong> utslitt var jeg i fattene.<br />
Onsdag morgen bar det så av sted med jernbanen <strong>til</strong><br />
Esbjerg. Turen varte flere timer. To steder måtte vi gå ut<br />
av t<strong>og</strong>et for å bli transportert med noen veldige ferjer<br />
over fjorden. Ferjene var så svære at hele jernbanet<strong>og</strong><br />
kunne trille om bord, foruten en masse biler <strong>og</strong> hundre-<br />
vis av passasjerer. Om bord var det store matsaler <strong>til</strong><br />
bruk for dem som onsket å spise underveis. Til Esbjerg<br />
kom vi om ettermiddagen. Her-
Med Postvæsenets faerger tok det 20 minutter over <strong>til</strong> Esbjerg (som<br />
siden er blitt Stavangers danske vennskapsby).<br />
rundstykker med deilig smør, tebrød, «horli», med kaf-<br />
fe. (Jeg drikker mye kaffe her. Har ikke drukket en halv<br />
liter melk siden jeg var hjemme, men det gjør ikke noe!)<br />
Kl. 13 er det lunsj. Den består av en varm rett (f.eks. pøl-<br />
ser <strong>og</strong> poteter), så en kald rett, pålegg, salat, syltetny,<br />
br0d <strong>og</strong> <strong>til</strong> slutt kaffe. Kl. 16 er det te med smurte rund-<br />
stykker <strong>og</strong> kjeks. Middag spiser vi så kl. 18. Vi slipper å<br />
sulte, skjønner dere!<br />
Her er seksti ungdommer med i konferansen. De fles-<br />
te synes å være teol<strong>og</strong>er (prester <strong>og</strong> studenter). Delta-<br />
kerne representerer sytten nasjoner, nemlig Danmark,<br />
Sverige, Tyskland, England, Amerika, <strong>Fra</strong>nkrike, Hol-<br />
land, Sveits, Polen, Osterrike, Ungarn, Japan, India, Ma-<br />
dagaskar, Belgia, Irland <strong>og</strong> Norge. Det er altså mange<br />
ulike tungemål. Men hovedspråkene er engelsk, tysk <strong>og</strong><br />
fransk. Sant å si er det ikke så enkelt for meg å oppfatte
alt som blir dosert, men desto makeligere har jeg det.<br />
Hver morgen <strong>og</strong> aften er det andakt. Søndag skal vi ha<br />
utflukt. Da vil Esbjerg kommune spandere te <strong>og</strong> kaker<br />
på oss, <strong>og</strong> Ribe kommune frokost.<br />
Jeg reiser sannsynligvis fra Fanø førstkommende ons-<br />
dag, <strong>og</strong> blir i København <strong>til</strong> fredag, da jeg seiler hjem<br />
med den båten jeg reiste ned med, «Bergenhus». Skulle<br />
da være i Stavanger søndag. Kan vi ikke feire bestemors<br />
96. geburtsdag om kvelden, med sjokolade <strong>og</strong> fløteka-<br />
ker? Det kunne jo samtidig være en slags velkomstfest<br />
for den hjemkomne sønnen i huset, etter hans omflak-<br />
kende liv på havet <strong>og</strong> i fremmed land. Været er fin-fint,<br />
så i dag har jeg iført meg tennisskjorten <strong>og</strong> pulloveren.<br />
På mitt værelse ligger <strong>og</strong>så min norske medrepresen-<br />
tant, Bernhard, sønn av sokneprest Klavenes, <strong>og</strong> en<br />
svensk prestekandidat. Dere må endelig la det bli lig-<br />
gende igjen noen ripsbær <strong>til</strong> jeg kommer hjem.<br />
Som dere ser skriver jeg alt om hinannen, slik det i<br />
farten faller meg inn (idet det jo er et privat brev som<br />
bare dere har anledning <strong>til</strong> å lese!). Jeg har enda atskilli-<br />
ge kroner igjen. Alt i alt tror jeg neppe jeg kommer <strong>til</strong> å<br />
bruke mer enn hundre kroner, selv om det blir et ubereg-<br />
net opphold i København torsdag <strong>og</strong> fredag. Så slutter<br />
jeg min lange beretning med å sende en varm hilsen <strong>til</strong><br />
dere alle, ikke minst <strong>til</strong> lille bestemor, som jeg stoler på<br />
er god <strong>og</strong> frisk. En hilsen <strong>og</strong>så <strong>til</strong> Jakob på sin bambus-<br />
pinne. Lengter han?<br />
Millioner hilsener fra Gottfied<br />
Jeg sendte <strong>og</strong>så et par prospektkorthilsener hjem, der<br />
jeg ga uttrykk for at jeg i min utlendighet levde som en<br />
greve, med mange daglige måltider <strong>og</strong> solnyting i sand-<br />
dynene. Selv fikk jeg et brev fra mine pårørende, ført i<br />
pennen av tante Grethe. Hun kunne fortelle at «det hos<br />
oss er som da du reiste. Bestemor er nokså bra, men hun<br />
blir bedre når du kommer hjem. Hun tenker på deg <strong>og</strong><br />
taler om deg <strong>til</strong> alle tider. Din mor er nettop gått <strong>til</strong> lyst-<br />
huset vårt i Rosendal. . . >>
Idyll på Fanø i 1934<br />
hadde jeg det ganske hyggelig. Her drev jeg en stor del<br />
av tiden med bading <strong>og</strong> soling - riktig nøt <strong>til</strong>værelsen -<br />
end<strong>og</strong> når de andre delegatene satt innendørs på den<br />
store hovedkonferansen. Men med tanke på kringkas-<br />
tingsforedraget <strong>og</strong> at jeg unektelig skulle representere<br />
en spesiell gruppe av norsk ungdom, sier det seg selv at<br />
jeg <strong>og</strong>så var nødt <strong>til</strong> å bruke atskillig tid <strong>til</strong> å samle stoff,
gjøre notater, lese dokumenter <strong>og</strong> «planlegge». Så noe<br />
fullkomment slaraffenliv var det jo ikke mulig å leve, <strong>og</strong><br />
det var vel heller ikke meningen. Foruten prestesønnen<br />
fra Bergen <strong>og</strong> en nevø av den danske hotellverten, ble<br />
jeg kjent med en rekke andre unge representanter fra flere<br />
land, <strong>og</strong>så noen «fargede». Av de eldre norske deltakerne<br />
kom jeg i personlig kontakt med landskjente personligheter<br />
som Margrethe Parm <strong>og</strong> teol<strong>og</strong>iprofessoren<br />
Lyder Brun. Den senere biskop Karl Marthinussen var<br />
<strong>og</strong>så en av delegatene, uten at jeg festet meg særlig ved<br />
det.<br />
Jeg hadde nesten slått vekk tanken om å skrive den<br />
antydede artikkelen <strong>til</strong> Aftenbladet, men så laget det seg<br />
slik at jeg fikk en del ledig tid i København, der jeg måtte<br />
oppholde meg et par dager på hotell, mens jeg ventet på<br />
båtavgangen <strong>til</strong> Stavanger, <strong>og</strong> derfor kunne anvende<br />
noen timer <strong>til</strong> skribentvirksoinheten. Ellers ville det være<br />
uklokt å la en slik historisk verdensbegivenhet gå<br />
meg helt forbi uten å nytte heivet <strong>til</strong> å tjene noen kroner<br />
<strong>til</strong> dekning av reiseutlegget, som jo ikke ble dekket av<br />
kringkastingen (noe jeg naturligvis ikke var frekk nok <strong>til</strong><br />
å antyde). For øvrig var det ikke helt uten betydning å<br />
NORGE!<br />
Noen småunger leker h0yt oppe i en bakke, en fisker<br />
sitter nede ved strandkanten <strong>og</strong> bøter garnene sine - ro-<br />
lig <strong>og</strong> uforstyrret. En motorbåt med norsk flagg - Aldri<br />
har jeg stirret slik på mitt fedrelands trefargede symbol<br />
<strong>og</strong> oppdaget hvor vidunderlig det i virkeligheten er.<br />
BERETNING OM DET HISTORISKE<br />
KIRKEMDTET I 1934<br />
Når det gjelder avisartikkelen, hersket det ikke tvil om<br />
at redaktøren satte pris på den. Han gjorde stort num-<br />
mer av den i lørdagsutgaven, 8 /9 1934, b1.a. ved å rekla-<br />
mere for den dagen i forveien. Det var neppe for å «trøs-<br />
te)> meg, men han bekreftet senere muntlig at stoffet vir-<br />
kelig hadde interessert ham. Noe som <strong>og</strong>så atskillige av<br />
leserne ga uttrykk for. Slik kom overskriftene <strong>til</strong> å se ut,<br />
her i sterkt forminsket målestokk:
Kirken må ikke mere passiv! 1<br />
Dem tyske rikrbiskop Miiller<br />
personnfiserer det prinsi p som Fane-<br />
nistet rettet det skarpe& angrep mot.<br />
Blir det konflikt med staten må de kristne erxe<br />
at ,,du skal adlyde Gud mer enn m e~neg.<br />
Kirkeautoriteter fra 27 nasjoner drøfter<br />
aktuelle problemer.<br />
Brev <strong>til</strong> Aftenbladet fraCotfredBor&amma<br />
Det er neppe noen grunn <strong>til</strong> å legge skjul på, at det<br />
slett ikke er særlig opmuntrende å være «fredsvenn» nu<br />
om stunder. Og det er sikkert med blandede følelser de<br />
fleste reiser <strong>til</strong> «fredskonferanser» for der å vedta mer<br />
eller mindre radikale resolusjoner <strong>til</strong> statsmaktene om å<br />
sette alle krefter inn på å forhindre en ny verdenskatas-<br />
trofe.<br />
Jeg sitter på et solløst hotellværelse i Kjøbenhavn <strong>og</strong><br />
søker å samle mine inntrykk fra det store internasjonale<br />
kirkemøte på Fanø, hvorfra jeg nettop er kommet. Ser<br />
jeg ut av mitt vindu, møter øiet mørke, triste murgavler.<br />
Bare aller øverst <strong>til</strong> venstre kan jeg så vidt skimte et lite<br />
glstt av den klare blå himmel.<br />
Det er i grunnen et ganske typisk billede av den situa-<br />
sjonen verden for øieblikket befinner sig i. Også her er<br />
det mørke, triste «murer» som stenger. Og lysningen tør<br />
neppe sies å være stor.<br />
En lignende pessimistisk tone har det likeledes vært<br />
vanskelig å holde borte fra den årsmelding som blev<br />
fremlagt på den økumeniske konferanse. Det heter her<br />
blant annet:
«Året 1933 har vært et skuffelsens <strong>og</strong> mismotets år.<br />
Nasjonalismens metodiske opdragelse i voldsomhet <strong>og</strong><br />
hatets ånd, den erkonomiske krise med sine <strong>til</strong>bakeslag<br />
for alle riker, eksplosjonen av klasse- <strong>og</strong> rasemotsetnin-<br />
ger, det skjulte eller klart uttrykte ønske om ikke å redu-<br />
sere rustningene, men tvertimot ønsket om å utvide<br />
dem, er <strong>til</strong>strekkelige grunner <strong>til</strong> tvil <strong>og</strong> mismot hos<br />
fredsstifterne. Og det er ikke alt. Her<strong>til</strong> må føies ennu<br />
ett: Folkeforbundets fremadskridende evneløshet - den<br />
organisme som er <strong>fredens</strong> hjørnesten. Det nytter ikke å<br />
nekte, at Folkeforbundet er sterkt medtatt. De brennen-<br />
de forhåpninger som omgav det i dets første dager, er<br />
endret <strong>til</strong> splittelse <strong>og</strong> desillusjonering.>><br />
Initiativet <strong>til</strong> den kirkelige fredsbevegelse blev tatt no-<br />
en år før verdens<strong>krig</strong>ens utbrudd. I 1914 gikk man <strong>til</strong><br />
oprettelse av det såkalte «Kirkelige verdensforbund <strong>til</strong><br />
fremme av internasjonal forståelse», hvis motto er
kjente badestedet Fanø like utenfor Esbjerg. I konferan-<br />
sen deltok omkring 150 kirkelige utsendjriger fra 27 for-<br />
skjellige nasjoner <strong>og</strong> fra de aller fleste troessamfund,<br />
som for eksempel metodister, baptister, kongresjonalis-<br />
ter, presbyterianere, tsjekkiske brødremenighetsfolk, al-<br />
le grader av anglekanere osv. Det var en sjelden repre-<br />
sentativ <strong>og</strong> broket forsamling. Av de mest fremstående<br />
personer kan nevnes i fleng: Lord Dickinson, verdens-<br />
forbundets president, erkebiskop Søderbloms enke med<br />
sine to svigersmnner, professorene Runestam <strong>og</strong> Brilli-<br />
oth, dr. Ladman, den populære amerikanske «radiopre-<br />
dikant», rektor Bjørkquist, professor Geisman, biskop<br />
Amundsen, professor Lyder Brun, Norge, <strong>og</strong> de gresk-<br />
katolske erkebiskopper Stephan av Sofia <strong>og</strong> Irenæus av<br />
Novi San. De to siste vakte i sine maleriske drakter be-<br />
rettiget opsikt. En annen slags opsikt vakte imidlertid<br />
utsendingen fra den nyskapte tyske rikskirke, biskop dr.<br />
Heckel. Biskoppen Itom med et følge på ikke mindre<br />
Biskop Heckel Lord Dickinson<br />
33
enn 2 jurister <strong>og</strong> 2 sekretærer. (De tyske kirkeopponen-<br />
ter var av riksbiskoppen nektet å la sig representere på<br />
konferansen - for konsekvensens skyld, naturligvis.)<br />
Samtidig med dr. Heckel kom <strong>og</strong>så den engelske bi-<br />
skop Bell, som vel sterkere enn noen annen har opptrådt<br />
mot riksbiskop Muller. Det viste sig for ravrig, da det led<br />
mot slutten av inratet, at avisene skulde få en ny <strong>og</strong> enda<br />
mer spennende «knalleffekt» <strong>til</strong> å lage svære frarstesides<br />
overskrifter på. Da vi den siste dag satt ved lunsjen kom<br />
det svevende et digert militærfly med hakekors, så å si<br />
like over hodene våre. Flyet dalte ned ikke langt borte<br />
fra hotellet, <strong>og</strong> ut steg selveste overkirkeråd Birnbaum,<br />
utsendt direkte fra den tyske kulturminister Jager. Det<br />
er nemlig ikke <strong>til</strong> å komme bort fra, at rikskirken hadde<br />
en eller annen spion <strong>til</strong>stede for å kontrollere at Heckel<br />
ikke sa mer enn man kunde underskrive i Berlin. Såvidt<br />
man kan forstå skal biskopen i et hemmelig komiternø-<br />
te, hvor han trodde sig helt sikker, ha talt en smule fritt<br />
ut (hvad han på ingen måte gjorde i de offisielle møter).<br />
Allerede samme dag forelå hans uttalelser i Berlin! Så<br />
var det altså man sendte overkirkeråden for om mulig å<br />
gjøre «skaden» mest mulig god igjen - hvad man van-<br />
skelig kan si lyktes.<br />
KJEMPESENSASJONEN<br />
Konferansens forhandlinger kom for en ikke liten del <strong>til</strong><br />
å dreie sig om den tyske kirkes s<strong>til</strong>ling. Man vilde gjrare<br />
et ærlig forsark på å komme den ikke helt ubetydelige<br />
kirkeopposisjon i Tyskland <strong>til</strong> hjelp <strong>og</strong> hindre kirken<br />
mot en altfor sterk uniformering, som synes å true. Det<br />
var utvilsomt denne omstendighet som fikk den danske<br />
avis Politiken <strong>til</strong> å skrive fralgende i forbindelse med kir-<br />
kemøtet: «Det er verdenshistorie som i øieblikket skjer<br />
på den lille vesterhavsray. - Med beundring har omver-<br />
denen fulgt den siste kamp for åndelig frihet i Tyskland,<br />
<strong>og</strong> nu er plutselig Fanra blitt stedet hvor kirkene utenom
I Dag kommer Resolutionen om Staten <strong>og</strong> Kirken<br />
landet tar standpunkt <strong>til</strong> kampen. Den lille ny er sikret<br />
en plass i kirkehistorien.»<br />
«Standpunktet>> fremgår av den resolusjon som blev<br />
offentliggjort.<br />
De farrste dager blev anvendt <strong>til</strong> forskjellige komitemarter,<br />
holdt for helt lukkede darrer. Det var bare de tre<br />
siste dager pressen fikk adgang <strong>til</strong> møtene.<br />
Det farrste innledningsforedrag blev holdt av professor<br />
Runestam fra Uppsala om «Kirke <strong>og</strong> stat>>. Professoren<br />
kom inn på den dyptgående religiøse <strong>og</strong> moralske<br />
krise i verden idag, <strong>og</strong> forklarte hvorledes menneskene<br />
synes å tape troen på sig selv <strong>og</strong> derfor samler sig om<br />
autoritetene.<br />
Det neste emnet man behandlet var (
Ungdomsrepresentantene fra mange land pa" hotelltrappen. Gottfred<br />
ytterst <strong>til</strong> høyre i nestøverste rekke.<br />
gelse ser verden som en del av det himmelske kongerike.<br />
Vi må derfor overbevise våre egne <strong>og</strong> andre kristne<br />
folk om at verdens nasjoner er en familie i Guds kjærlighetsrike.<br />
Vi må fryktl~st i ord <strong>og</strong> handling bringe budskapet<br />
om Guds rike. - Nasjonene krever sikkerhet <strong>og</strong><br />
tror at denne bare kan opnås med våpenmakt. Kan ikke<br />
kirken vise retningen? Tusener av ungdom venter å se<br />
kirken som den der stikker ut veien.<br />
Ungdommen venter, ja. Men den vil <strong>og</strong>så gjerne selv<br />
være med å utrette noe. Innen den økumeniske bevegelse<br />
har man således oprettet en egen ungdomsavdeling<br />
med ledelse i Geneve.<br />
I forbindelse med kirkem~tet på Fan0 arrangerte man<br />
<strong>og</strong>så en ungdomskonferanse, hvor ikke mindre enn 18<br />
nasjoner var representert, deriblandt Japan, Madagaskar,<br />
India <strong>og</strong> Amerika, for å nevne de deligerte som var<br />
kommet den lengste veien. Tyskerne dannet den støirste<br />
gruppen. - Også de unge hadde valgt emnet «Kirke <strong>og</strong>
stat» som hovedtema. Dessuten diskuterte mai1 det vik-<br />
tige problem: «Hvilken s<strong>til</strong>ling skal vi som kristne ta <strong>til</strong><br />
staten når den kommer i konflikt med de kristne prin-<br />
sipper?» Efter en grundig behandling av emnet vedtok<br />
man en slik resolusjon:<br />
«Man 11ar i de senere år vzrt vidne <strong>til</strong> en styrkelse av<br />
statens liv <strong>og</strong> statens forsøk på å bli enerådende i det<br />
åndelige liv. De fleste kirker har simpelt hen nøiet sig<br />
med å svare ined akademiske protester, eller de har und-<br />
dratt sig sitt ansvar. På grunnlag av Bibelens åpenbaring<br />
fastslår vi, at<br />
a) Kirken - hvis vesentligste opgave det er å forkynne<br />
Guds ord - kan ikke være en funksjon, selv ikke den<br />
hsieste funksjon av staten. Kirke11 arbeider i staten, men<br />
den er ikke av staten. Den er uavhengig i sin forkynnelse<br />
<strong>og</strong> derfor, i selve sin eksistens, uavhengig av simple na-<br />
sjonale formål. Særlig bor den ikke gi sin velsignelse <strong>til</strong><br />
noen som helst <strong>krig</strong>. Med henblikk på statens voksende<br />
krav bar kirken opgi sin passive s<strong>til</strong>ling <strong>og</strong> uten frykt for<br />
Av denne internasjonale gruppen kjennes bare navnene på de to norske<br />
personene <strong>til</strong> venstre på bildet, nemlig Gottfred <strong>og</strong> Bernhard Klavenes.<br />
37
fralgene forkynne Guds vilje. Derfor opfordrer vi kirke-<br />
ne <strong>til</strong> å si seg løs fra enhver kirke som ikke stemmer<br />
overens med denne samhrarighetsfralelse, under det på-<br />
skudd at deil ikke er kristen.<br />
b) Skjrant kirken ikke brar skride inn i politiske stridig-<br />
heter, bnr den imidlertid opfordre sine medlemmer <strong>til</strong> å<br />
studere sosiale <strong>og</strong> politiske spnrsmål med henblikk på<br />
handling. Denne handling, for hvilken medlemmene<br />
enkeltvis er ansvarlig, vil sette sig som opgave å bygge<br />
en stat, hvor det er fullkommen frihet for det kristelige<br />
liv.<br />
C 14 R I 5 TE L t G r" M&@, A 17 +b Tirsdag den 88. August 1934..<br />
Det store Opgsr paa Fanømødet.<br />
Biskop Aulen, Sverige: ,,Biandiingsreligi~~~sitet med<br />
Menrieskef~rherligelse betyder en Forgiftning<br />
af Kristendommen".
c) Når den kristne i sitt eget liv står overfor konkrete<br />
problemer, bør han treffe sitt valg i lyset av dette prin-<br />
sipp: «Man bør adlyde Gud mer er-in mennesker».<br />
I flukt med punkt c vedtok man <strong>og</strong>så en resolusjon<br />
som beskjeftiget seg med spørsmålet om oprettelse av<br />
siviltjeneste i stedet for militærtjeneste, -noe vi for øvrig<br />
her i Norge allerede har innfsrt.<br />
Jeg skulde kanskje <strong>og</strong>så nevne en resolusjon som de<br />
eldre vedtok på sin konferanse, hvori det heter: «Vi ser<br />
med forferdelse på at det atter er dem som anser en ny<br />
<strong>krig</strong> som uundgåelig. Under disse omstendigheter ret-<br />
ter vi en inntrengende appell <strong>til</strong> alle dem som bekjenner<br />
sig <strong>til</strong> å ville følge Kristus om av all makt å strebe etter å<br />
lede sine nasjoner inn på <strong>fredens</strong> vei».<br />
Konferansen arbeidet den hele tid under høitrykk - <strong>til</strong><br />
dels måtte <strong>og</strong>så nettene tas <strong>til</strong> hjelp. Den eneste gangen<br />
man <strong>til</strong>lot sig en liten pust i bakken var sistleden søndag,<br />
da man hadde en strålende utferd <strong>til</strong> den gamle eiendommelige<br />
by Ribe. I den overdådig vakkert utsmykte<br />
domkirke her blev det holdt en s<strong>til</strong>full gudstjeneste med<br />
preken av dr. A. Runestam fra Uppsala. Derefter bsd<br />
Ribe kommune på lui~sj i klubbens hotell.<br />
Efter at man hadde besett de eldste bydeler <strong>og</strong> St. Catherine-klostret,<br />
gikk ferden videre <strong>til</strong> Esbjerg. Denne by<br />
er ganske ny, så skal man vise de <strong>til</strong>reisende noe her, må<br />
det være noe hypermoderne. Besøket i byens sist opfsrte<br />
folkeskole imponerte de fleste av gjestene. Omvisningen<br />
blev avsluttet i Alderdomshjemmet, hvor kommunen<br />
trakterte rikelig på te <strong>og</strong> kaker.<br />
Dette var i grove trekk det som foregikk på årets økumeniske<br />
konferanse, som er blitt <strong>til</strong>lagt ikke liten kirkehistorisk<br />
betydning. Enten man er <strong>til</strong>bsielig <strong>til</strong> å ville<br />
overvurdere konferansens verdi, eller man på den annen<br />
side søker å <strong>til</strong>legge det hele en ganske uvesentlig<br />
betydning, må man d<strong>og</strong> kunne være enig i at intet arbeid<br />
har stsrre aktualitet nettop nu, enn på alle felter å
Gottfred, med hvit skjorte <strong>og</strong> slips, sammen med ærverdige prelater pa"<br />
besøk i en «klosterhave» i den gamle byen Ribe.<br />
søke å finne en lmning ut av den kritiske tid vi gjellriem-<br />
lever. Og kirkens opgave er ikke den - som mange synes<br />
å mene - å holde sig passiv her, men med all kraft å lede<br />
både statsmaktene <strong>og</strong> den menige mann inn på den rette<br />
sti - den sti som Kristus for 1900 år siden har stukket ut.<br />
p.t. Kjrabenhavn, 1. september 1934.<br />
En ting jeg tydelig kunne registrere etter at artikkelen<br />
var offentliggjort, var en endret atmosfære i redaksjo-<br />
nen, de var plutselig blitt så ualminnelig «sste» mot<br />
meg. Sjefredaktøren forsikret end<strong>og</strong> at han ville lytte <strong>til</strong><br />
mitt radioforedrag når dette skulle gå av stabelen. Det<br />
samme skulle noen av de andre <strong>og</strong>så, lot det <strong>til</strong>. På den-<br />
ne tiden var det jo bare ett eneste radiopr<strong>og</strong>ram, så det<br />
ble flittig benyttet av alle som hadde et apparat innen<br />
rekkevidde. Utsendelsene fra de lokale stasjonene var<br />
særlig attraktive på de respektive stedene når de ble <strong>til</strong>-<br />
delt sendetid. (For dem som i vår tid er vant med å fråtse<br />
i et overdådig antall pr<strong>og</strong>rammer, kontinuerlig dag <strong>og</strong><br />
natt, virker vel dette som et utrolig eventyr.)
FRED TIL BOT FOR BITTERT SAVN<br />
Selv om noen av mine lesere gjerne må mene at det snart<br />
blir vel mye «fredsstoff», er jeg frimodig nok <strong>til</strong> <strong>og</strong>så å<br />
gjengi begynnelsen av foredraget «Kirkelig fredsar-<br />
beid» som jeg holdt i NRK torsdag 13. september 1934,<br />
for samtidig å kunne få med en skildring av kvekernes<br />
virksomhet, som jeg alltid har verdsatt, i <strong>og</strong> med at den<br />
harmoniserer med mitt eget livssyn:<br />
Kjære lyttere!<br />
Dersom man i stedet for «Kirkelig fredsarbeid)> hadde<br />
satt «Kristelig fredsarbeid», ville det nesten på sett <strong>og</strong> vis<br />
ha lydt som litt av et paradoks. Er det nemlig ikke slik, at<br />
«kristendom er i en sumpedens evangelium»? - I <strong>og</strong> med<br />
at kristendommen blir forkynt, skulle vel <strong>og</strong>så englenes<br />
fredsbudskap fra Betlehemsmarkene bli ført videre.<br />
Nå vet vi dessverre av sørgelig erfaring, at det ikke<br />
alltid er slik, at kristendom <strong>og</strong> fred går så trofast hånd i<br />
hånd som man med rimelighet kunne vente. Jeg tenker i<br />
denne forbindelse ikke mest på splittelsen innen selve<br />
kristenheten -- de mange organisasjoner som i realiteten<br />
arbeider for ett <strong>og</strong> samine mål, men som likevel står der<br />
<strong>og</strong> sliter i hver sin ende, <strong>og</strong> som dermed er med <strong>og</strong> svekker<br />
respekten ikke utelukkende innad, men kan hende i<br />
første rekke utad, hvorved jo slagkraften nødvendigvis<br />
<strong>og</strong>så må tape i verdi. Dette er problemer som ligger<br />
utenfor inin ramme, <strong>og</strong> som jeg på ingen måte føler meg<br />
kompetent <strong>til</strong> å gi mig i kast med.<br />
Det jeg ville peke på, var imidlertid den tragedie vi for<br />
eksempel under verdens<strong>krig</strong>en (1914-18) var vitne <strong>til</strong>,<br />
nemlig at Kirken, i stedet for å bruke sin autoritet i <strong>fredens</strong><br />
tjeneste, <strong>til</strong> dels var med <strong>og</strong> signet det djevelske<br />
drama som utspant seg nasjonene imellom. - At prestene<br />
i den ene staten kunne være med <strong>og</strong> velsigne våpnene<br />
<strong>og</strong> be om Guds støtte for sitt fedrelands hær, mens<br />
prestene på den andre siden av grensen foretok akkurat<br />
den samme handling, - det var ikke bare sørgelig, men
likefrem bespottelig. (Skulle vi opleve en ny verdenskatastrofe,<br />
hvis uhygge vi i dette øyeblikk bare kan ane en<br />
smule av -ja, da har vi slett ingen absolutt garanti for at<br />
ikke historien <strong>og</strong>så på dette område gjentar seg.)<br />
Fred. Javisst er vi enig, de aller fleste av oss, at fred er<br />
det beste. Det er når det er tale om midlene <strong>til</strong> oppnåelse<br />
<strong>og</strong> bevarelse av freden, at uenigheten melder seg.<br />
Vi kjenner <strong>til</strong> at ikke så få av kirkens autoriteter s<strong>og</strong>ner<br />
<strong>til</strong> den utbredte oppfatning, at <strong>krig</strong> er en Guds straffedom<br />
over synden. Så lenge denne eksisterer, vil det nærmest<br />
være rådløst for menneskene å hindre at katastrofen<br />
inntreffer.<br />
På den annen side er det mange som ikke finner en<br />
slik oppfatning helt <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lei~de. Det vil si, de mener<br />
at menneskene er i besittelse av så meget godt stoff, at de<br />
kan avholde seg fra å la en eventuell konflikt gi seg utslag<br />
i kamp med blanke våpen. I like sterk grad som det<br />
i et land ved intens påvirkning kan skapes en viss, slett<br />
ikke helt ufarlig, <strong>krig</strong>spsykose - en viss trang <strong>til</strong> å ville ta<br />
hevn over en mer eller mindre reell urett som måtte være<br />
begått mot landet - i samme grad er det mulig å oppelske<br />
en fredsvilje, som i hvert fall gjør væpnet angrep<br />
u tenkelig.<br />
Det skulle ligge helt naturlig <strong>til</strong> rette for dem som bekjenner<br />
seg som Jesu Kristi tiihengere <strong>og</strong> venner å ta<br />
denne - bruk gjerne uttrykket gigantiske - oppgave på<br />
seg. «Kristendom er i en sum <strong>fredens</strong> evangelium.» Et<br />
slikt evangelium er virkelig verd en innsats, -ja, om det<br />
så var, et offer.<br />
Jeg sltal ikke i dette foredrag søke å gi noen historisk<br />
utredning om de kristnes s<strong>til</strong>ling <strong>til</strong> <strong>krig</strong>sproblematikken.<br />
Jeg tror imidlertid det vil være på sin plass å ta med<br />
et aldri så lite avsnitt om kvekernes arbeid for freden, da<br />
det uten tvil er disse som har hatt de klareste linjene på<br />
dette område <strong>og</strong> virkelig har gjort en personlig innsats.<br />
Allerede da kvekerismen oppstod i det 17de århundre,<br />
gjorde den seg bemerket ved sin utpreget fredelige<br />
inns<strong>til</strong>ling. Det virker nesten rart å si det, fordi det skulle
synes så selvfølgelig, nemlig at de så slektskapet mellom<br />
menneskene uansett landegreilser: Vi er alle søsken<br />
- barn av samme Far. For Gud eksisterer det ingen<br />
rangs- eller klasseforskjell. Alle skapninger bærer noe<br />
opphøyet inne i seg. Hvordan skal man under disse omstendigheter<br />
kunne løfte sverd mot et annet menneske?<br />
Mot et annet folk? - Nei, her er ikke spørsmål om enten<br />
- eller. Her er heller ingen mellomvei! Kvekerne viste i<br />
praksis at det virkelig går an å bygge samfunnslivet på<br />
solidaritetens <strong>og</strong> nestekjærlighetens grunnvoll. Jeg skal<br />
bare peke på det såkalte «hellige eksperiment» William<br />
Penn gjorde i Pennsylvania da han grunnla denne staten<br />
i 1680-årene. Det var ikke bare et «hellig>> eksperiment,<br />
men det var, hva vi vil kalle, et høyst risikabelt eksperiment.<br />
Vi skal nemlig huske på at det var
de gj~re sitt ytterste. Som et slående eksempel er det <strong>til</strong>strekkelig<br />
å peke på deres imponerende frivillige virksomhet<br />
under verdens<strong>krig</strong>en 1914-18. Disse foraktede<br />
«lovbrytere» satte seg fore - akkurat som under den<br />
fransk-tyske <strong>krig</strong> i 1870 - å bringe hjelp <strong>til</strong> de mange lidende,<br />
ikke bare deres egne landsmenii, men kanskje i<br />
like sterk grad <strong>til</strong> fienden, som jo <strong>og</strong>så var deres egne<br />
«søsken,>. Man tok seg av de sårede <strong>og</strong> flyktningene, de<br />
husville, de hjelpelsse barn <strong>og</strong> ulykkelige kvinner. -<br />
Med dette storslagne samaritanarbeidet vant kvekerne<br />
ikke liten anerkjennelse, selv blant dem som gjerne betrakter<br />
en militaernekter som en ussel landsforreder.<br />
Initiativet <strong>til</strong> den organiserte kirkelige fredsbevegelse<br />
ble tatt noen år far verdens<strong>krig</strong>ens utbrudd ved at man<br />
arrangerte noen prestemøter med representanter fra<br />
England <strong>og</strong> Tyskland. Disse to land hadde holdt på å<br />
kappruste en tid, <strong>og</strong> det så nærmest ut som om man ikke<br />
ville kunne unngå et sammenstøt. Det var under disse<br />
omstendigheter at enkelte blant geistligheten i England<br />
følte seg kallet <strong>til</strong> å sske å oppnå en vennskapelig forbin-<br />
delse mellem de to nasjoner - gjennom kirkene. Man føl-<br />
te at «kirken ikke gjorde helt sin plikt overfor de interna-<br />
sjonale spsrsmål». -Det frarste møtet ble holdt i 1908, <strong>og</strong><br />
året efter dannet man en felles nemnd, et råd bestående<br />
av representanter for den tyske <strong>og</strong> engelske kirke. Etter<br />
hvert utviklet arbeidet seg, slik at man fikk utvidet rin-<br />
gen <strong>til</strong> å omfatte stadig flere kirkesamfunn.<br />
I august 1914 fikk man i stand det første internasjona-<br />
le mste i Konstanz. Her var 20 land representert med 90<br />
delegerte. -Nettopp som man kom <strong>til</strong> Konstanz, var det<br />
<strong>krig</strong>en brst ut. Det viste seg derfor vanskelig for mange<br />
av de anineldte deltagere å slippe fram <strong>til</strong> bestemmel-<br />
sesstedet. Keiser Wilhelm hadde imidlertid gitt ordre<br />
om at møtet ikke måtte bli forstyrret. Men man kunne<br />
sitte inne i forhandlingssalen <strong>og</strong> lytte <strong>til</strong> takten av de<br />
mektige soldatkolonnne som dro av sted <strong>til</strong> fronten. Det<br />
må uten tvil ha skapt en eiendommelig ramme omkring
møtet. -Konferansen blev senere fortsatt i London, - åp-<br />
ningen her fant sted akkurat på den dag da England er-<br />
klærte Tyskland <strong>krig</strong>. Men «Verdensforbundet <strong>til</strong> frem-<br />
me av internasjonal forståelse» var stiftet med erkebis-<br />
kopei? av Canterbury som president. - Krigen la jo en<br />
viss demper på arbeidet, men ikke før var freden inn-<br />
trådt, før man igjen tok fatt med internasjonale konfe-<br />
ranser.<br />
Forbundets motto er: «Åndens enhet i <strong>fredens</strong> bånd».<br />
Og formålet er uttrykt slik: «Fred, velvilje <strong>og</strong> god forstå-<br />
else mellom kirkesamfunnene, nasjoneile <strong>og</strong> klassene.<br />
Man søker å forene alle kirkesamfunn: Lutheranere, re-<br />
formerte, gresk-katolske, anglikanere <strong>og</strong> andre i felles<br />
bestrebelser for å skape den sinnenes avrustning som er<br />
forutsetning for voldgift, alminnelig avrustning <strong>og</strong> rett-<br />
ferdighet for nasjonale <strong>og</strong> religimse mindretall. Målet sø-<br />
kes nådd gjennom gudsqenester, konferanser, litteratur<br />
<strong>og</strong> møter, ved benyttelse av radio <strong>og</strong> presse. Også ung-<br />
dommen smker man å få med i arbeidet ved å avholde<br />
særlige internasjonale mmter, leirer <strong>og</strong> så videre.<br />
Forbundet har nå avdelinger i 37 land, <strong>og</strong> har sitt ho-<br />
vedsete i Geneve, hvor ledelsen er lagt i generalsekretær<br />
Henriods hender. Den nåværende president er Lord W.<br />
Dickinson i London - en høyt ansett personlighet i den<br />
engelske kirke. Han har vært Storbritannias offisielle<br />
utsending i Folkeforbundet <strong>og</strong> er for tiden medlem av<br />
det engelske overhus, utnevnt av den tidligere arbeider-<br />
regjering. Opprinnelig var Lord Dickinson advokat,<br />
men hans utpregede kirkelige <strong>og</strong> sosiale interesser har<br />
fått ham <strong>til</strong> å ofre det meste av sin tid for «Kirkelig Ver-<br />
densforbund».<br />
I 1925 hadde forbundet en konferanse i Stockholm.<br />
Her var det man satte ut i livet biskop Søderbloms id6<br />
om å skape en ny bevegelse, som skulle ta seg av de mer<br />
sosiale problemer, som man ikke kan overse dersom<br />
man akter å gå inn for å skape en intim mellomfolkelig<br />
forståelse. Denne «Stockholms-bevegelsenn - eller «Det
kristne verdensråd for liv <strong>og</strong> arbeid» (Life and Work)<br />
har utvilsomt hatt sin store oppgave, <strong>og</strong> kanskje ikke<br />
minst nettopp i våre dager da så sterke brytninger gjmr<br />
seg gjeldende. - Således uttalte blant annet den kjente<br />
engelske biskop Bel1 på kirkemmtet i Danmark forleden<br />
dag: «For ni år siden da Stockholm-konferansen ble av-<br />
holdt, var den id6 konferansen syntes å uttrykke, en<br />
smukk drmm. Dens mål var et på tjenersinn grunnlagt<br />
fellesskap mellom alle kristne kirker, <strong>og</strong> onsket om dette<br />
måls gjennomførelse var født av tidens elendighet. Si-<br />
den 1925 har mangt <strong>og</strong> meget forandret seg. Var derfor<br />
gjennomfmrelsen av Stockholm-konferansens pr<strong>og</strong>ram<br />
dengang et ønske, så er det nå en nødvendighet.»<br />
Her i Norge tor det være at disse to bevegelser jeg her<br />
har nevnt ikke er så svært godt kjent. Grunnen må vel<br />
nærmest være den, at man her <strong>til</strong> lands ikke har funnet<br />
det påkrevd å sette i gang noe stort apparat for det interkirkelige<br />
fredsarbeid. Man har vesentlig konsentrert seg<br />
om å få vakt interesse for arbeidet blant prestene i statskirken<br />
<strong>og</strong> i dissentermenighetene. De aller fleste av<br />
geistligheten synes å omfatte saken med sympati <strong>og</strong> interesse,<br />
er på sett <strong>og</strong> vis aktivt med, om det enn kan være<br />
delte meninger om aktivitetens styrke. Således kan nevnes<br />
at landets 7 biskoper (i 1934) står <strong>til</strong>sluttet verdensforbundet<br />
som presidenter <strong>og</strong> ærespresidenter. Det er<br />
sagt - <strong>og</strong> utvilsomt med rette - at i Norge kan man finne<br />
åpne hjerter <strong>og</strong> kirkedmrer for det kristelige arbeid for<br />
fred <strong>og</strong> forståelse mellem nasjonene.<br />
Motivet for kirkens direkte fredsarbeid skulle i grunnen<br />
ligge nokså nær opp i dagen, <strong>og</strong> jeg har for så vidt<br />
allerede antydet noe av det under min omtale av kve-<br />
kerne~ arbeid. - Det er nylig sagt av en dansk prest, at<br />
når man tenker på ordet «kirke», får man - eller iallfall<br />
burde man få - noen tanker <strong>og</strong> inntrykk i ens bevissthet,<br />
som er stikk imot de tanker <strong>og</strong> inntrykk man får når man<br />
tenker på ordet «<strong>krig</strong>». Man føler likesom straks, at det<br />
mellom de to ordene er en dyp <strong>og</strong> uoverskuelig kløft. De
kan umulig forenes. Når man tenker på kirken - eller<br />
skal vi heller si: kristendommen - <strong>og</strong> man samtidig ten-<br />
ker på dens stifter <strong>og</strong> opprettholder, så må man uvilkår-<br />
lig tenke på noe godt <strong>og</strong> edelt. -Tenker man derimot på<br />
<strong>krig</strong>en, må man likesom . . , ja, jeg vet ikke hvordan de<br />
enkelte reagerer, men på noe godt kan man i hvert fall<br />
vanskelig tenke. Krigen er kristendommens svorne fien-<br />
de. Det er <strong>til</strong>strekkelig å peke på den forrående innflytel-<br />
se for eksempel skyttergravslivet har på soldatene. Man<br />
skal ikke ha lest meget av <strong>krig</strong>slitteraturen før man får et<br />
uhyggelig billede av det.<br />
På en konferanse i Eisenach i 1929 vedtok Verdensfor-<br />
bundet <strong>og</strong> siden <strong>og</strong>så de nasjonale organisasjoner i over<br />
30 land en uttalelse, hvori det blant annet heter:«Vi tror<br />
at <strong>krig</strong> som et middel <strong>til</strong> å løse internasjonale stridighe-<br />
ter er uforenlig med Kristi ånd <strong>og</strong> metode, <strong>og</strong> derfor <strong>og</strong>-<br />
så uforenlig med den ånd som bør herske i hans kirke.>,<br />
Er man klar over denne kjensgjerning, skulle de kristnes<br />
s<strong>til</strong>ling <strong>til</strong> spørsmålet være avgjort.<br />
(Her utelates den delen av foredraget som omhandler<br />
Fanø-møtet, fordi den er tatt med i avisartikkelen. Men<br />
avslutningeii gjengis):<br />
Muligens tør det være at lytterne vil ha fått inntrykk<br />
av at det for tiden hersker en snev av pessimisme når det<br />
gjelder det organiserte fredsarbeid. Jeg skal i så fall ikke<br />
benekte det. Tiden innbyr jo ikke akkurat <strong>til</strong> noen særlig<br />
optimisme - skjønt det jo er denne man ved enhver lei-<br />
lighet mest mulig må nøre <strong>og</strong> fremelske. Men som inn-<br />
ledningsvis antydet, har vi - dersom en ny verdenska-<br />
tastrofe skulle inntreffe - ingen garanti for at vi ikke at-<br />
ter blir vitne <strong>til</strong> at kirken nedber Guds velsignelse over<br />
våpen <strong>og</strong> soldater. Det er en hypotese. Vi skulle inderlig<br />
ønske at den ble gjort sørgelig <strong>til</strong> skamme. Forhåpnin-<br />
gen er selvsagt at den samlede kristenhet tar sitt avgjø-<br />
rende standpunkt mot alt som <strong>krig</strong> <strong>og</strong> ufred heter. At<br />
den virkelig i handling vil bevise at det ikke bare er en<br />
tom frase, dette at «kristendom er i en sum <strong>fredens</strong> evan-<br />
gelium». Verden venter. La den ikke vente forgjeves!
Mitt navn hadde stått på prent i alle publikasjoner som<br />
offentliggjorde radiopr<strong>og</strong>rammene, i Kringkastingens<br />
eget «Pr<strong>og</strong>ramblad» end<strong>og</strong> med foredragsholderens<br />
portrett. Siden dette bare er en intim betroelse <strong>til</strong> dagbo-<br />
ken, er det ingen grunn <strong>til</strong> å legge skjul på at foredraget<br />
nærmest ble en suksess. En prestasjon, mer enn et slum-<br />
petreff, må det sies å være at de tretti minuttene (for ikke<br />
å si 1.800 sekundene) ble utnyttet maksimalt, uten noen<br />
overskridelse. Jeg hadde på forhånd gjort avtale med<br />
domorganist Fredrik Sagen at han på klokkespillet i<br />
Domkirken skulle spille «Fred <strong>til</strong> bot for bittert savn>>,<br />
som furste nummer umiddelbart etter at mitt foredrag<br />
var avsluttet, <strong>og</strong> for alle som lyttet på lokalsendereli ble<br />
denne «fredssalmen» ei1 verdig avslutning på pr<strong>og</strong>ram-<br />
met. (Den daglige 15 minutters klokkekonserten gikk<br />
ikke ut på riksnettet, men var i flere år et fast innslag på<br />
Stavanger-pr<strong>og</strong>rammet fra kl. 1900.)<br />
Etter disse store begivenheter som jeg har fått oppleve<br />
i de siste månedene, kan jeg atter s<strong>til</strong>le spørsmålet: «Elva<br />
nå, unge manil?» Skal jeg gå en mer spennende framtid<br />
i mute - eller - - ?<br />
WERNER<br />
Den eneste innfødte dansker jeg ble kjent med under<br />
Fanø-oppholdet, var hotelleierens sympatiske unge ne-<br />
vø, Werner. Han var musiker, men mest av alt interessert<br />
i å utdanne seg som ballettdanser, noe det lot <strong>til</strong> at han<br />
hadde anlegg for. Etter hjemkomsten sendte jeg ham en<br />
hilsen, med takk for hyggelig samvær, <strong>og</strong> fikk dette for-<br />
nøyelige svaret på «pære dansk»:<br />
Kære hr. Nordmand!<br />
Hjertelig Tak for Deres venlige Epistel, som jeg blev<br />
meget glad for. Nej, ved De nu hvad!! - at gaa i Seng kl.
18 naar man er i «Kongens By» - men Deres Indtryk af<br />
denne Storstad har maaske været saa kolosalt at De blev<br />
helt lammet?<br />
Desværre hørte jeg ikke Radio-foredraget. Jeg havde<br />
ikke glemt det, men jeg kan ikke finde Oslo i vores Ap-<br />
parat, Forhaabentlig gik det godt. Vejret her er for Tiden<br />
saa sksnt, saa man skulde tro vi var midt i Juli Maaned,<br />
men maaske er det ligesaadan i Stavanger.<br />
For Tiden ligger jeg i Forhandling ined en større Bar i<br />
København om at spille der om Eftermiddagen. Forhaa-<br />
bentlig gaar det i Orden. Desuden har jeg været hos en<br />
av vore bedste Danse-Instruktører <strong>og</strong> vil sikkert s ~ge<br />
Uddannelse i vinter. De ser jeg allerede er paa Vej mod<br />
Stjernerne, selv om det er langt igen. Selvfølgelig bliver<br />
Stavanger den første By hvor jeg giver Gæste-Optrz-<br />
den!<br />
Nu haaber jeg at De engang igen ved Lejlighed sender<br />
mig et par Ord <strong>og</strong> fortæller hvordan det gaar Dem.<br />
Venlig hilsen<br />
Deres W. Nordentoft Christiansen i Snekkersten<br />
P.S. Savner De Fanø?<br />
Undskyld at jeg skriver med Blyant, men mit Blzk er<br />
saa tykt.<br />
TILBAKE I DEN HJEMLIGE TREDEMOLLEN<br />
Min tid blir etter hvert mer <strong>og</strong> mer opptatt. Dermed ikke<br />
sagt at jeg daglig står på hodet i gjøremål som jeg har<br />
vanskelig for å få unnagjort. Men jeg har da atskillig å<br />
bes<strong>til</strong>le, såvel på kontoret - der søkningen <strong>til</strong>tar - <strong>og</strong> i<br />
foreningslivet. Søndag 2/ 12 var jeg i Sandnes Avholds-<br />
lag <strong>og</strong> talte om Asbjørn Kloster, mandag 3 / 12 i yngresla-<br />
get «Granen» i St. Johannes menighet. Straks jeg var fer-<br />
dig med oppdraget her, sprang jeg <strong>til</strong> Verdensteateret
for å lese på Fredsklubbens to-årsfest. Tirsdag 4/12 var<br />
det møte i Y.a. «Fremskritt», <strong>og</strong> så videre.<br />
På Fredsforeningens 40-årsfest i Godtemplarlokalet<br />
holdt jeg<br />
TALEN FOR DAMENE<br />
Når jeg har funnet å måtte ta imot det særdeles aire-<br />
fulle oppdrag å holde talen for damene i kveld, er det<br />
ikke fordi jeg på noen måte føler meg kompetent <strong>til</strong> det,<br />
heller ikke fordi en nevneverdig trang har drevet meg,<br />
men rett <strong>og</strong> slett fordi jeg ble s<strong>til</strong>let kniven for strupen<br />
(hvis et slikt uttrykk er høvelig i forbindelse med en<br />
fredsæl rektor <strong>og</strong> formann i en pasifistorganisasjon!) at<br />
enten måtte jeg skrive en sang, eller synge kvinnens pris<br />
- i prosa. Det skulle neppe tjene som noen propaganda<br />
for min påståtte lyriske åre når jeg forteller at av to on-<br />
der valgte jeg det minste. Dermed skal det ikke kunne<br />
insinueres at jeg er av den oppfatning at <strong>og</strong>så kvinnen i<br />
<strong>og</strong> for seg er et onde, - hun kan nok være det, men det<br />
kan i like sterk grad mannen <strong>og</strong>så, dermed balanserer<br />
regnskapet fortrinlig .<br />
Jeg lot rektor vite at jeg følte meg lite kompetent <strong>til</strong> å<br />
stå fram <strong>og</strong> vitne om kvinnen, for kvinnen <strong>og</strong> <strong>til</strong> kvinnen.<br />
Nei, det skal være sikkert <strong>og</strong> visst! En ugift herre - et<br />
kvart århundre gammel!<br />
Det er ellers en kjensgjerning at det meste - i hvert fall<br />
det beste - som overhodet kan sies om kvinnen, er drøv-<br />
tygget så utallige ganger før i alle de talene som en for<br />
høflighets skyld har måttet lire av seg ved festlige anled-<br />
ninger. Hva skulle så jeg - den inkarnerte peppersven-<br />
nen - si, som var nytt <strong>og</strong> originalt?<br />
Kanskje ville det være på sin plass ved en anledning<br />
som denne å tale om kvinnen i forbindelse med freden.<br />
Vrsvl, vil noen si, det turde være et misbruk av den edle<br />
glose å nevne ætlinger av Xantippes døtre i samme ån-<br />
dedrag. Kvinnen - fredelig? Nei, innvender en eller an-<br />
nen som har vært uheldig i valg av livsledsager, trette-
kjær er hun, for ikke å si det like ut: Krigersk! Om noen<br />
skulle like å hevde at det er regelen - finnes det d<strong>og</strong><br />
mange gledelige unntak. Heldigvis! Tenk bare på de ed-<br />
le eksemplarer av arten, som sliter sine sko <strong>og</strong> <strong>til</strong> dels<br />
sine kjever i vår kjære jubilerende fredsforening? Det er<br />
virkelig kvinner som ynder <strong>fredens</strong> prinsipper, kan jeg<br />
si for ramme alvor. Og er jeg først blitt alvorlig, kan jeg<br />
like godt fortsette i samme duren.<br />
Jeg vil nemlig - hvis det er meg <strong>til</strong>latt - få lov å peke<br />
på den oppgaven som kvinnen har nettopp når det gjel-<br />
der fredstanken. Kvinnen er slett ikke det svake kjønn,<br />
hun har større makt enn vi ofte er klar over. I min tale på<br />
ungdomslagets siste årsfest sa jeg at jeg alltid hadde<br />
vært pasifist, uten å vite hvordan jeg egentlig var blitt<br />
det. Gad vite om jeg ikke tok munnen litt for full da? Jeg<br />
tror nemlig at min mor har den største skylden. Jeg vok-<br />
ste opp i et avgjort antimilitaristisk miljø. Det har utvil-<br />
somt betydd svært mye. Kvinnen har jo hovedansvaret<br />
for slektens oppdragelse. Hun makter - hvis hun vil - å<br />
skape en fredsmentalitet i barnas <strong>og</strong> de unges hjerter,<br />
slik at rustninger, kanoner <strong>og</strong> mitraljøser, ja, selve den<br />
militaristiske, <strong>krig</strong>erske ånd, ramler sammen som et<br />
korthus. Kvinnen skal i sine unge år danne seg edle<br />
mannsidealer, hvilket ikke vil si veike drømmere, men<br />
mannfolk hvis kraft <strong>og</strong> mot kan gi seg andre utslag enn<br />
i kamp med knyttede never <strong>og</strong> skarpladde geværer.<br />
Kvinnen skal slutte med å <strong>til</strong>be de blanke snorer <strong>og</strong><br />
knapper på uniformsjakkene, ting som for mange synes<br />
å spille en viktig rolle. Jeg tør våge å påstå at kvinnen<br />
stort sett har holdt seg et skritt foran mannen, noe som<br />
sikkert har vært av uvurderlig betydning for den men-<br />
neskelige rase i de tre millioner år denne - ifølge viten-<br />
skapelig forskning - har utviklet seg på vår klode. Men<br />
tendenser <strong>til</strong> utglidning synes dessverre å spores. La gå<br />
at kvinnen vil kreve samme rettigheter som mannen.<br />
Men jeg for min del er så gammeldags - hvis dere vil<br />
kalle det så - at jeg mener det innebærer en stor fare for<br />
slekten når hun <strong>og</strong>så vil etterape mannens dårlige egen-
skaper <strong>og</strong> uvaner, når hun tømmer sitt drammeglass,<br />
patter på sin sigarett eller snadde, ifarer seg soldatuni-<br />
form <strong>og</strong> lærer seg skyteferdighet - presis som mannen.<br />
Det er ikke den utviklingen vi skulle ønske. Vi forventer<br />
-ja, nesten forlanger - at mor, søster, bestemor, vennin-<br />
ne, hustru skal være våre idealer, dem vi bestreber oss<br />
for å etterligne ...<br />
Jeg vil be mine herrer om å utbringe et leve - ikke for<br />
kvinnen som mannens slave <strong>og</strong> «medløper», men for<br />
kvinnen som vårt ideal, som den hvis viktige oppgave<br />
det er å føre slekten videre framover <strong>og</strong> oppover. Dit hen<br />
vi alle sammen, når alt kommer <strong>til</strong> alt, så gjerne onsker å<br />
nå!<br />
Det lar seg vel ikke nekte, at flere av festdeltakerne<br />
nok hadde regnet med at jeg skulle ha boltret meg i hu-<br />
moristiske utgydelser, som ville fått latteren <strong>til</strong> å runge<br />
langs bordene, i det minste lokket smilet fram, slik de er<br />
vant <strong>til</strong> når jeg slipper meg løs. I stedet opptrådte jeg i<br />
den rene predikantrollen <strong>og</strong> doserte alvorsfylte oppfat-<br />
ninger om kvinnens oppgave, som nok enkelte frisinne-<br />
de representanter for kjønnet fant en smule «foreldet».<br />
Men applauseii etterpå var så pass kraftig at jeg måtte<br />
oppfatte det slik at talen ikke var mislykket.<br />
TAKK OG FARVEL<br />
TIL ET BETYDNINGSFULLT AR<br />
Bortsett fra at min fortrolige venn, Niels, i mai reiste <strong>til</strong><br />
Oslo for å slå seg ned der, må 1934 kunne betegnes som<br />
et ganske viktig år på flere måter, blant annet rundet jeg<br />
min 25. milepel.<br />
29. desember kunne landets eldste totalavholdsforen-<br />
ing feire 75 års jubileum. I den anledning overrakte jeg<br />
et par gamle protokoller som stammet helt fra pionerens<br />
egen tid, <strong>og</strong> et lite bankinnskudd som skulle danne
grunnlaget for et fond <strong>til</strong> foreningens hundre års jubile-<br />
um i 1959. Det synes å være «langt fram». Lever jeg da,<br />
vil jeg vzre en mann på femti år! Mangt <strong>og</strong> mye vil nok<br />
komme <strong>til</strong> å skje innen den tid, ting jeg nå ikke kan ha<br />
noen id6 om. I grunnen er livet innrettet utrolig spen-<br />
nende!<br />
Så ble det nyttårsaften, <strong>og</strong> jeg var med på å feire av-<br />
holdsungdomslagets fsrti års jubileum, en i alle deler<br />
strålende fest med 140 kjekke ungdommer.<br />
Dermed har vi forlatt det gamle året, med alle dets<br />
<strong>sorg</strong>er <strong>og</strong> gleder. I grunnen tsr jeg vel si at det har vært<br />
et av de lyseste jeg har opplevd. Det virker som om jeg<br />
blir mer <strong>og</strong> mer anerkjent <strong>og</strong> «skattet». Livet synes etter<br />
hvert å bli lettere å leve. Mine første opptredener i<br />
Kringkastingen har ikke minst bidradd <strong>til</strong> det, et vitne-<br />
mål om min energiske streben for å vinne fram <strong>til</strong> det<br />
som jeg utvilsomt er skapt for.<br />
Forleden natt takket jeg forresten Vårherre fordi jeg<br />
slipper å være noen stor forretningsmann, med det ner-<br />
veslitende presset det kan være årsak <strong>til</strong>, men at jeg kan<br />
nsye meg med å pusle med mitt lille byrå med de mini-<br />
male inntektene som dette kan levne meg. For øvrig er<br />
det jo bare tenkt som en midlertidig foranstaltning -<br />
som lett kan avvikles når det skjer, som bar skje, hvis<br />
livet skal få den rette mening.<br />
KLASSE 111 C's DAG<br />
Andre nyttårsdag 1935 - den festligste i hele året - da<br />
klassekameratene fra Middelsl
intrikate spørsmål, som vi stort sett ikke var i stand <strong>til</strong> å<br />
besvare på en <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lende måte. <strong>Fra</strong> skolen gikk vi<br />
så i samlet tropp <strong>til</strong> en av kameratenes hjem, for der i<br />
mange timer å underholde hverandre med taler <strong>og</strong><br />
skjemt. Spiste gjorde vi naturligvis <strong>og</strong>så. En strålende<br />
festlig kveld!<br />
Den aller siste Itlassefesten ble holdt 211 1946, 20 år<br />
etter avgangseksainen. Praktisk talt alle av gjengen var<br />
da etablerte familiefedre med koner <strong>og</strong> barn. Når foto-<br />
grafiet på neste side kommer på trykk her i boken<br />
(1996), er bare tre i live, nemlig Trygve, Lars <strong>og</strong> Gottfred.<br />
For disse er det vemodig å få bekreftet hvor forgjengelig<br />
livet i virkeligheten er. Til sammenkomsten skrev Arne<br />
Lind0 en sang, som skal få bli med som den definitivi<br />
siste hilsen <strong>til</strong> alle slektninger <strong>og</strong> venner av elevene i<br />
middelsltoleklasse 3 C 1923-26. I bind VI kommer en be-<br />
skrivelse av alle elevene.<br />
Mel.: Bnmses fødselsdag<br />
Nå e' di kom't på det igjen, at me ska' jubilera,<br />
<strong>og</strong> me har gått å spikkelert ka' groren konne vera.<br />
Ryktet for fra mann te' mann - øve heile Norges land:<br />
De' e' lange Nikko som i fra «Junaiten» kom.<br />
Men ska' me sei det kort <strong>og</strong> godt, så fin's det heller ingen<br />
så hainle opp med Goffen når det gjelle å ta svingen.<br />
Meg han ordna i ein fei: «Lag ein sang <strong>og</strong> hei pi dei!<br />
Send hail inn te' Nilsemann, for han ska' trykk' an, han»!<br />
Ka' ska' me sei når slik ei ånd <strong>og</strong> Pegasusbetvinger<br />
gjer arme ineg et oppdrag i ei brev <strong>og</strong> ikkje ringer.<br />
Møje skreg <strong>og</strong> lide ull - sko' vært sljelde huden full.<br />
Hei hurra for Goffen som fram <strong>til</strong> «sjeniet» kom.<br />
Ja, når eg har fått letta litt på det som låg <strong>og</strong> trykte,<br />
så får eg leida rondt omkring <strong>og</strong> helst med lys <strong>og</strong> lykte.<br />
Ingen andre får de' te' - någenlonne sånn så me.<br />
Tenk at rne på ein to tre kan samla klasse C.
Første rekke: Arne Linds, Gotffred Borghammer, Knut Rage, Johannes Bse, Alf Norem. Annen rekke: Martel Martinsen,<br />
Jonas Hovland, Johannes Olsen Espeland, Bertram Bull-Njå, Trygve Opsal, Nils D. Danielsen, bak sistnevnte Odd Tjeiflaat,<br />
UI<br />
vi Erling Bjørnsen. Øverste rekke: Martin Helle, Finn Paulsen, Niels Jules Nielsen, Trygve Wallem, Nicolai Håland, Bernhard<br />
Erland, Lars Fenne, Sigurd Grude, Conrad Dalaker (av denne kameratflokken lever i 1996 bare tre, nemlig Wallem, Fenne <strong>og</strong><br />
Borghavnmer).
Ja, sjøl om me på skulen va' ein klasse det sto skrekk av,<br />
<strong>og</strong> sjal om me omkransa va' av vegger det rant blekk av,<br />
pultane tok ofte fyr - plystra gjor' me itte tur.<br />
Ja, så blei det vel ett fett - me fekk jo berre vett.<br />
Det hende når me tok et tak i knaggen, ja så knakk 'n,<br />
<strong>og</strong> det kneib hardt om plass for oss å henge<br />
fra oss frakken.<br />
Ja, då va' det Olden kom - olm <strong>og</strong> sint han såg seg om.<br />
Hei hurra for Nikko som fekk stansa talens flom.<br />
De' e' et onder så e' skjedd hvis me ska' meditera,<br />
at de' blei folk av oss - på det vil mange spikkelera.<br />
Ja, me folka oss som best - ein e' jamen <strong>og</strong> blitt prest.<br />
Hei, hurra for han i dag - me savn' 'an i vårt lag.<br />
Nå må eg sansa meg <strong>og</strong> se å komma tef å slutta.<br />
Det e' så rart med minners stram om alle dokker gutta.<br />
Og som ti'å ruller hen - la oss mates om igjen!<br />
Hei, hurra for tanken som, gjor' at me samen kom!<br />
(Nikko = Nicolai Haaland<br />
Nilsemann = Nils D. Danielsen<br />
Goffen = Gottfred)<br />
UTSETTELSE AV NYTT<br />
«SETT OG HORT»-PROGRAM<br />
Arne Lindø<br />
18. januar: Jeg var på vei hjem fra et møte. Klokken nær-<br />
met seg 22.00. Himmelen var klar - måneskinn <strong>og</strong> frost.<br />
Det hele virket så underlig i kveld. Nå - nettopp i dette<br />
øyeblikket - skulle jeg ha sittet i studio, parat <strong>til</strong> å gi meg<br />
i kast med mitt nye kåseri «Sett <strong>og</strong> hørtv. Men skjebnen<br />
ville det annerledes!<br />
Saken var den at kringkastingens herværende pro-<br />
gramsekretær var oppom hos meg i går for å meddele at
jeg måtte være forberedt på at kåserikvarteret førstkommende<br />
fredag ville bli omdisponert. Det viste seg nemlig<br />
at det såkalte «Monte Carlo-l~pet» i år skulle gå av<br />
stabelen fra Stavanger l~rdag formiddag, <strong>og</strong> i den anledning<br />
måtte de bruke et bil-kåseri herfra samme dag.<br />
Ved henvendelse <strong>til</strong> Oslo fikk pr<strong>og</strong>ramsekretæren opplyst<br />
at mitt planlagte kåseri derfor måtte utsettes noen<br />
dager, idet konkurransen mellom de forskjellige landsdelene<br />
er så stor at det ikke ville være mulig å ta to kåserier<br />
like etter hverandre fra samme byen! Jeg syntes jo<br />
det var litt ergerlig, da jeg naturligvis hadde inns<strong>til</strong>t meg<br />
på å opptre akkurat i kveld. Men noen skade er jo ikke<br />
skjedd, den s~dmefylte spenningen blir bare forlenget<br />
på ubestemt tid.<br />
Ubestemt tid, ja. Det skulle gå en hel måned, viste det<br />
seg. Torsdag 21. februar gikk mitt tredje pr<strong>og</strong>ram ut på<br />
de usynlige bølgene i eteren. Ikke noe klikket. Som et<br />
kuriosum kan nevnes at jeg i siste øyeblikk skjøt inn et<br />
helt nytt avsnitt, som jeg fikk inspirasjonen <strong>til</strong> på veien<br />
opp <strong>til</strong> studio. End<strong>og</strong> så sent som et halvt minutt før sending<br />
hadde jeg åndsnærværelse nok <strong>til</strong> å føye <strong>til</strong> en ny<br />
setning.<br />
Allerede dagen etter fikk jeg et levende inntrykk av at<br />
kåseriet var blitt avlyttet av et stort antall mennesker.<br />
«Sett <strong>og</strong> hørt» er en populær pr<strong>og</strong>rampost, som de fleste<br />
må høre før de legger seg om kvelden. De mange som<br />
kontaktet meg personlig, har vært fulle av lovord for<br />
prestasjonen. Bare to har hatt noen kritiske merknader.<br />
Den ene - en gammel grinebiter - mente at jeg befant<br />
meg på «gymnastiaststadiet» <strong>og</strong> hadde for liten erfaring<br />
i det emnet jeg hadde gitt meg i kast med, <strong>og</strong> som hadde<br />
med økonomi å bes<strong>til</strong>le. Den andre syntes jeg undervurderte<br />
mitt publikum. Jeg var så vant med å tale <strong>til</strong> ungdom,<br />
hevdet han, mens lyttermassen var en høyst Sammensatt<br />
materie (som om jeg ikke visste det!). Selvsagt<br />
er det jo ikke så behagelig å høre negative uttalelser,<br />
men alle de positive rapporter oppveier et par negative.<br />
En som offentlig vil gi <strong>til</strong> kjenne sine meninger om kon-
troversielle saker, må nadvendigvis finne seg i at enkelte<br />
med andre oppfatninger vil opponere. Dessuten er det<br />
jo noe som kalles misunnelse, eller «vera aven», som det<br />
heter på «ekta stavangersk».<br />
LIK ALLE ANDRE!<br />
Far jeg la meg om kvelden, gjorde jeg et «enstemmig<br />
vedtak,, om heretter å bli nayaktig som «alle de andre» i<br />
den fargelase gemene hop. I det ininste ville jeg hva det<br />
ytre angår, ikke lenger skille meg ut fra mengden.<br />
Allerede dagen etter, som var mandag, klippet jeg hå-<br />
ret <strong>og</strong> barberte vekk det vesle kinnskjegget. - Forsakte<br />
<strong>og</strong>så å slayfe lorgnettene. Men jeg var ikke kommet len-<br />
ger enn ned i Vevergaten frnr jeg tok dem på meg igjen.<br />
Hvorfor i sureste eplekarten se ddrlig, liår en kan se godt!<br />
Nei, det lar seg nok vaiiskelig gjare å bli helt «ordinær»!<br />
Om så skjedde, ville jeg vel tape en god del selv, på det<br />
eksperimentet, <strong>og</strong> neppe fale meg riktig <strong>til</strong> pass.<br />
«FJERNSYN» I NORGE OM 25 AR?<br />
17. april 1935: Det har i den siste tid vært skrevet en del<br />
om det såkalte «fjernsynet». Så ufattelig det enn kan sy-<br />
nes, utelukkes ikke at dette en gang i framtiden kan bli<br />
like alminnelig som radioen er i 1935. Men det er uende-<br />
lig langt fram! Ute i Europa har de imidlertid gått i gang<br />
med eksperimentelle fjernsynssendinger. Således harrte<br />
jeg for farste gang -- rent <strong>til</strong>feldig, forresten - i kveld en<br />
tysk stasjon annonsere at de i morgen ville sende et lite<br />
fjernsylispr<strong>og</strong>ram, likeledes ett frarstkommende sandag<br />
klokken 20.30. Så nå er de altså i Europa kommet så<br />
langt! Fantastisk!<br />
Jeg var likbærer i dag. Bar denne gang en 56 år gam-<br />
mel ektemann, som jeg kjente fra Totalen, <strong>til</strong> likv<strong>og</strong>nen,
<strong>og</strong> senere inn i kapellet. Dagen etter skal han bæres ut<br />
igjen <strong>og</strong> bort <strong>til</strong> den åpne graven, for der å sove sin siste<br />
swn.<br />
reiste ellers på påskeferie i dag. Selv satt<br />
jeg igjen. Naturligvis!<br />
BARBERINGEN<br />
synes jeg er noe ordentlig dritt som vi mannfolk skal<br />
plages med livet igjennom. De siste par årene har jeg<br />
måttet barbere meg annen hver dag, for ikke å la fjeset<br />
gro aldeles over. Og det verste er at det ikke blir behageligere<br />
etter hvert sosn tiden går. Tvert imot!<br />
Når jeg tar opp dette emnet, skyldes det en «barberingsfortegnelse»<br />
jeg kom over, der det er nrayaktig angitt<br />
hver gang jeg foretok den nær sagt rituelle handlingen<br />
sosn for oss mannfolk etter hvert blir iner <strong>og</strong> mer<br />
rutinemessig. Men for unggutten kan de første gangene<br />
vzre liærmest spennende, derfor må datum <strong>og</strong> klokkeslett<br />
nøyaktig noteres - så lenge som det hadde nyhetens<br />
interesse. Av regnskapsboken ser jeg at den første<br />
anskaffelsen av utstyr ble foretatt allerede 12. januar<br />
1926, idet jeg denne dag kjrapte «hravel>> <strong>til</strong> 90 rare, såpe <strong>til</strong><br />
25 øre <strong>og</strong> <strong>til</strong> 20 rare. <strong>Fra</strong>rst en måned etter, 12. februar,<br />
kjøpte jeg - samtidig med min avdøde venn Sigurd,<br />
forresten - såpeltopp <strong>og</strong> speil. Det er rimelig å anta<br />
at den første høytidelige haiidlingen - å «rage dunet» -<br />
har funnet sted umiddelbart etter at rekvisitaen var<br />
kommet i hus, men merkelig nok har jeg ikke notert når<br />
de to frarste seansene gikk for seg. Barbering nr. 3 er derimot<br />
bokført. Den fant sted lørdag 31 /7 1926 klokken<br />
18.30. Så går det slag i slag med om lag 14 dagers mellomrom<br />
- med ett <strong>og</strong> samine barberblad: 14 / 8 kl. 17.30,<br />
31 /8 kl. 11.30 <strong>og</strong> så videre.<br />
<strong>Fra</strong> <strong>og</strong> med min 18 års fødselsdag later det <strong>til</strong> at liyppigheten<br />
øker <strong>til</strong> omkring en gang pr. uke. Så vidt jeg<br />
kan se var mandag 16. mai klokken 22 siste gangen jeg
ukte det først anskaffede barberbladet, soin da må ha<br />
gjort tjeneste sier <strong>og</strong> skriver 28 ganger! Jeg holdt på med<br />
å notere datum <strong>og</strong> klokkeslett <strong>til</strong> <strong>og</strong> med 131 11 1927. Da<br />
var nemlig papirlappen utskrevet, <strong>og</strong> jeg har sannsynligvis<br />
ikke giddet å ta fatt på noen ny. Nå (1935) - i en<br />
alder av 26 år -bruker jeg et blad fire ganger, men det er<br />
nesten to ganger for mye, i betraktning av at stykkprisen<br />
bare er ti ore.<br />
Apropos barberblader, så kom det forleden dag inn <strong>til</strong><br />
meg på kontoret en av byens kjente fhv. kj~pmenn <strong>og</strong><br />
falb~d en slik typisk mannfolkartikkel. Han drev en<br />
gang en større forretning, men gikk konkurs. Nå trasker<br />
han rundt <strong>og</strong> falbyr barberblader i småsalg! Jeg syntes<br />
det var veldig trist. Hvordan må det ikke fules for en<br />
som har hatt det økonomisk godt, å dumpe ned <strong>til</strong> slike<br />
ydmykende forhold. Men så vanskelig er altså den tiden<br />
vi gjennomlever!<br />
DEN TYSKE PROFESSOR<br />
WALTHER BERENDSOHN<br />
var i januar 1935 i Stavanger, der han holdt et foredrag<br />
med tittelen «Minner fra verdens<strong>krig</strong>en 20 år etter». Pro-<br />
fessoren fortalte enkelt <strong>og</strong> nøkternt om sine inntrykk av<br />
<strong>krig</strong>en, som han selv deltok i. «Det er mine døde kame-<br />
rater som tvinger meg <strong>til</strong> å snakke», uttalte Berendsohn<br />
innledningsvis. «Jeg satt <strong>og</strong> arbeidet på mitt værelse i<br />
Hamburg i 1914, da min søster kom stormende inn <strong>og</strong><br />
fortalte at nå var <strong>krig</strong>en brutt ut. Jeg ville ikke tro det,<br />
fant en <strong>krig</strong> mellom de europeiske nasjoner nærmest<br />
utenkelig.>><br />
Selv ble han såret et par ganger under trefningene, <strong>og</strong><br />
det var bare rene lykketreff som gjorde at han slapp fra<br />
det med livet. Foruten å skildre det helvetet som ble ut-<br />
spilt på slagmarkene, kom professoren <strong>og</strong>så inn på den<br />
omfattende <strong>krig</strong>slitteraturen, som tross sine <strong>til</strong>synela-<br />
tende realistiske beretninger, på langt nær kan makte å
frams<strong>til</strong>le det hele <strong>til</strong>strekkelig uhyggelig. Så vel for<br />
ham personlig som for hans kamerater, hadde <strong>krig</strong>en<br />
faktisk forandret hele livsinns<strong>til</strong>lingen. «Jeg trodde tidli-<br />
gere (i likhet med referenten) at det gode nødvendigvis<br />
må seire», uttalte Berendsohn, «men nå tror jeg det ikke<br />
lenger. Når jeg tenker på at det finnes mennesker som<br />
påskynner <strong>krig</strong>en for å tjene penger, da harmes jeg i min<br />
innerste sjel, <strong>og</strong> jeg lover at jeg <strong>til</strong> mitt siste åndedrag vil<br />
kjempe mot at disse menneskene skal få sette sine de-<br />
moniske planer ut i livet», avsluttet den tyske professo-<br />
ren sitt foredrag.<br />
Dessverre skulle demonene noen år senere klare det i<br />
uhyggelig grad. Ondskapens åndehær fikk et overtak<br />
mer gigantisk enn noe menneske kunne ha fores<strong>til</strong>t seg.<br />
TO NYE FREDSLEIRER I NORGE:<br />
I LOFTHUS OG FÅ ALDEGARD<br />
I bind 111, på side 192 osv., fortelles om den farste inter-<br />
nasjonale ungdomsleiren for fredssaken, holdt på Vier i<br />
august 1933. Leir nr. 2 fulgte i slutten av juli 1934, på<br />
Hordatun, Lofthus. På grum av min deltakelse i den<br />
samtidige økumeniske konferansen på Fan@, fikk jeg<br />
ikke være med på Hardanger-leiren, men da jeg har hatt<br />
<strong>til</strong> midlertidig oppbevaring den ganske omfangsrike <strong>og</strong><br />
interessante protokollen, samt avisomtaler, har jeg fått<br />
et godt inntrykk av det som foregikk her. Protokollen er<br />
nå innlevert <strong>til</strong> Vennenes Samfunns arkiv i Sandvigå 24,<br />
4007 Stavanger. Her i boken skal jeg innskrenke meg <strong>til</strong> å<br />
gjengi det meste av et brev fra den senere rektor ved Læ-<br />
rerskolen i Kristiansand C, Wilhelm Aarek:<br />
Aarek pr. Haugesund, 25 / 7 1934<br />
Til Fredsleiren på Hordatun.<br />
Forhold jeg ikke er herre over, har gjort det uråd for<br />
meg å delta i leiren. Men tankene vil uvegerlig stevne
mot Lofthus i de dagene leiren står på. Og de bringer<br />
med gode ønsker for denne. For oss som var med på<br />
Vier i fjor, er innholdet av alle gode ønsker klart: At Loft-<br />
hus-leiren måtte bli en ny Vier-leir - med den samme<br />
kameratskapsånd, det samme festlige humør <strong>og</strong> fyldige<br />
innhold i diskusjonene. Da vil <strong>og</strong>så leiren i år bli en suk-<br />
sess.<br />
All idealistisk ungdom bør s<strong>til</strong>e høyt. Det er derfor<br />
ikke av veien om deltakerne bestemmer seg for å lage<br />
sensasjon: Å gjøre leiren i år enda mer vellykket enn den<br />
i fjor, å skape Vier-leir i superlativ, så å si.<br />
Jeg vil driste meg <strong>til</strong> å håpe at så må skje. Jeg har en<br />
sterk følelse av at hvis den blir det, vil disse leirene bli<br />
tradisjonelle i norsk fredsbevegelse. Og det er det de bar<br />
<strong>og</strong> skal bli. Jeg er sikker på at alle deltakerne vil gjøre<br />
hva de kan for å skape den rette atmosfære, så det kan<br />
gro i sinnene etter samværet <strong>og</strong> fredstanken vinne ny<br />
fremgang i vårt land. Lykke <strong>til</strong>, da!<br />
Mine hjerteligste hilsener<br />
WILHELM AAREK<br />
To dager senere, 271 7 1934, sitter Ingebjarg Sletten i San-<br />
ta Maria Munstertal i Sveits <strong>og</strong> skriver et brev <strong>til</strong> Loft-<br />
hus-leiren ved rektor Olden. Hun var på det tidspunkt<br />
ivrig opptatt i «Internationaler Zivildienst», der femti<br />
unge idealister i alder 17-69 år holder <strong>til</strong> huse. De drar<br />
om morgenen kl. 5 syngende <strong>til</strong> sk<strong>og</strong>s, med hakke <strong>og</strong><br />
spade, spett <strong>og</strong> øks, <strong>og</strong> lager mur mot de farlige fjellrase-<br />
ne, mens 4 jenter står på hodet i grautgryte <strong>og</strong> smørbutt<br />
<strong>og</strong> tramper trutt på «veien <strong>til</strong> mannens hjerte». Kl. 6.30<br />
drar grauten <strong>til</strong> sk<strong>og</strong>s i batter <strong>og</strong> spann, <strong>og</strong> så er det store<br />
problem der ute: «Vanker det sukker på grauten i dag?»<br />
Kl. 15 er nye problemer fremme, die Schwestern skjen-<br />
ker te <strong>og</strong> setter seg <strong>til</strong> under trærne med bukseflerrer <strong>og</strong><br />
strømpehull. Og så kommer et kort foredrag med disku-<br />
sjon om et eller annet aktuelt emne, av <strong>og</strong> <strong>til</strong> om kvelden<br />
<strong>og</strong>så, men da er vi gjerne for trette. Die Freunde har
hardt arbeid, <strong>og</strong> våre gryter er ikke lette, de heller (15<br />
timers arbeidsdag). Men lørdag kommer landsbybarna<br />
<strong>til</strong> leik <strong>og</strong> moro, søndag de voksne <strong>til</strong> lysbilde-foredrag<br />
fra fjerne, forunderlige land. Jo, livet er rikt i Santa Maria<br />
disse dager, rikt <strong>og</strong> fullt. Brevskriving er det absolutt<br />
ikke tid <strong>til</strong>. Jeg vil bare få sende en hilsen. Alle her spør:<br />
Når lager dere hjelpetjeneste i Norge? Vårt land står i et<br />
gyllent skjzr, vårt folk <strong>og</strong>så. Ja, kunne vi vise oss det<br />
verdig.<br />
Jeg siterer dette brevet fra Ingebjørg Sletten for å he-<br />
dre denne idealisten <strong>og</strong> hennes «medvandrere», som<br />
levde <strong>og</strong> åndet for å gjøre en innsats for det uegennytti-<br />
ge, byggende arbeid - <strong>og</strong> i praksis tjene <strong>fredens</strong> sak - på<br />
en tid da noe uhyggelig tok <strong>til</strong> å ulme i sentral-Europa,<br />
<strong>og</strong> som snart skulle utvikle seg <strong>til</strong> et helvete som jorden<br />
aldri har opplevd maken <strong>til</strong>. Her vil jeg ta med <strong>og</strong>så den<br />
andre halvparten av Ingebjørgs brev <strong>til</strong> fredsleiren i<br />
Hardanger:<br />
Det er sant, jeg har gjort langtur. Gjennom et Tyskland<br />
der folket har satt sitt håp <strong>til</strong> Hitler <strong>og</strong> tror på ham mer<br />
enn på Gud. Et folk som vil opp av elendigheten, vil fred<br />
<strong>og</strong> lykke. Vil fred, ja, men først <strong>og</strong> fremst rettferd. «Vår<br />
Hitler er edel <strong>og</strong> god, større statsmann har verden aldri<br />
sett, ingen finere personlighet, mer uegennyttig <strong>og</strong> opp-<br />
ofrende. Hvorfor vil dere utlendinger mistro ham som<br />
ofrer alt for det tyske folk? Han er vår skjebne, <strong>og</strong> for<br />
ham går vi i døden! La oss i fred, dere utlendinger, vi vil<br />
fram, gjennom fredelig arbeid, så sant dere ikke vil hin-<br />
dre oss. Heil Hitler!))<br />
Sa det tyske folk. Men der var <strong>og</strong>så de som lukket vin-<br />
duer <strong>og</strong> derrer <strong>og</strong> hvisket om tvang <strong>og</strong> terror, om hykleri<br />
<strong>og</strong> brutalitet. Om tapte s<strong>til</strong>linger <strong>og</strong> konfiskerte bokhyl-<br />
ler. Om kamuflerte våpenfabrikker <strong>og</strong> militaer-eksersis.<br />
Men solen skinte over gyllent korn i det tredje rike, <strong>og</strong><br />
folket lyste av tro <strong>og</strong> håp. Svart blir det når det håpet<br />
brister!
Nei, jeg må <strong>til</strong> arbeid igjen. Der kommer guttene fra<br />
sk<strong>og</strong>en, <strong>og</strong> glade toner klinger mellom alpefjell: «Wir<br />
sind jung, und das ist schon.,, Og der faller en ny sang<br />
inn: «Mit uns zieht die neue Zeit.» Ja, det tror vi.<br />
Beste hilsen <strong>til</strong> hele leiren!<br />
Ingebjrorg Sletten.<br />
Ingebjørg Sletten sammen med tre jødebarn: Josef Propper, Susi Peck <strong>og</strong><br />
Harry E-Iermarz, som kom <strong>til</strong> Stavanger fra Tsjekkoslovakia i 1939, <strong>og</strong><br />
fikk pleieforeldre her. Barna gikk en tid på Solvang skole, men måtte i<br />
slutten av 1942 i hast flytte <strong>til</strong> Oslo <strong>og</strong> der tatt midlertidig vare på hos<br />
Ingebjørg, <strong>og</strong> straks etter på en bondegård noen mil utenfor Oslo. De<br />
kom seg derpa over grensen <strong>til</strong> Sverige. Josefslo seg ned for godt i sist-<br />
nevnte land, Harry vendte etter <strong>krig</strong>en <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> Stavanger, der han<br />
fikk jobb i Kvernelands bilverksted, men dro senere <strong>til</strong> Israel, der han<br />
arbeidet som fjernsynsfot<strong>og</strong>raf: Susi kom <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> Tsjekkoslovakia, <strong>og</strong><br />
endte sitt liv i et gasskammer i Tyskland.<br />
J neste bind er det meningen å omtale de tofastboende jødefamilier i<br />
Stavanger: Becker <strong>og</strong> Fein.
«KRIG EN UMULIGHET OM 10 AR»<br />
uttalte i 1929 den store tyske fysiker <strong>og</strong> kjemiker, nobelpristage-<br />
ren professor Nernst, på det nordiske ingeniørmatet i Køben-<br />
havn. viter risk ap ei^ har i vår tid bare en eneste oppgave, nemlig<br />
å hindre en ny <strong>krig</strong> - <strong>og</strong> vil <strong>og</strong>så giøre det! De små nasjoner<br />
behøver ikke å nxre noen bekymring - <strong>og</strong>så for deres sikkerhet<br />
vil det bli sørget. Den militxre teknikk vil utvikle seg slik, at<br />
selv de smA land, som Danmark <strong>og</strong> Norge i løpet av 10-20 ar vil<br />
vxre i stand <strong>til</strong> å skaffe seg slike beskyttelsesmiddel at selv den<br />
største stat ikke våger å angripe det! Bravo, for de løfterike<br />
ord, <strong>til</strong>føyer vi.<br />
Kjempemøtet i Niirnberg. Ovenstående fot<strong>og</strong>rafi er tatt mens Hitler<br />
holdt sin tale på Zeppelinerwiese ved Niirnberg. Omkring talerstolen<br />
er det 160,000 mann, alle sammen ops<strong>til</strong>lef på snorrette geleder!<br />
65
SPREDTE UTDRAG AV BREVER FRA NIELS<br />
Oslo, 11 / 7 1933<br />
Jeg må få lov å takke for din gratulasjon i anledning av<br />
min eksamen. Glad fordi jeg er ferdig med den, <strong>og</strong> fordi<br />
jeg oppnådde et så pent resultat på så kort tid. Har fått et<br />
ganske bra engasjement ute på Bygdø, med kr. 150 pr.<br />
måned, <strong>og</strong> det har jeg ingen grunn <strong>til</strong> å klage over. Hvis<br />
jeg nu gjennom musikerforeningen kan lirke meg <strong>til</strong> et<br />
engasjement på kr. 200 <strong>til</strong> høsten, vil jeg altså kunrie stu-<br />
dere et år ined Nils Larsen, landets største pianist <strong>og</strong><br />
pedag<strong>og</strong>. Apropos pianist: Anton Meyer er f.t. i hoved-<br />
staden, jeg så ham på Karl Johan i går, da jeg gikk <strong>og</strong><br />
spankulerte på strøket.<br />
MOLLIK<br />
En dag i 1935 fortalte Niels at han under sin Oslo-<strong>til</strong>værelse<br />
blant sine pianoelever hadde funnet en jevnaldrende<br />
pike som skilte seg ut fra de andre, <strong>og</strong> som han hadde<br />
håp om ville bli hans ektefelle. Eleven nærte de samme<br />
ønsker. Kort fortalt: Året etter fikk jeg fra enkefru Inga<br />
Foss, Sommerro, Bygdøy, innbydelse <strong>til</strong> bryllupsmiddag<br />
lørdag den 30. mai 1936, med vielse i Bygdøy kapell.<br />
Jeg funderte en stund på om jeg skulle delta, men fant <strong>til</strong><br />
slutt å måtte takke nei. Ved siden av en gave, som han<br />
satte pris på, <strong>og</strong> en personlig sang, deltok jeg
Mange minner strmminer på<br />
fra den gang da vi var små.<br />
Begge vi dem husker vel,<br />
men vi har dem for oss selv.<br />
Sammen vi på skolen gikk,<br />
- hvor vi fotball sparke fikk.<br />
Men du husker, Niels, at vi<br />
heller mnsket vi var fri.<br />
Film, teater var vår sport,<br />
- her vi fikk adskillig gjort.<br />
«Finensprett,» - du husker vel<br />
- folk, de lo seg mest i hjel.<br />
Kanskje var «Baronen» flott,<br />
- den for fulle hus har gått.<br />
«Tante Billan, hun var smt!<br />
«Tempelet» <strong>og</strong> «Aases d~d».<br />
Våre filmopptagelser<br />
skal vi ikke ta med her.<br />
Men skjmnt vi var bare to,<br />
rollene var legio.<br />
Kunstens verden er gått tapt<br />
av det meste vi har skapt.<br />
Men vi sa: «Det store slag<br />
skal vi nok få slå en dag!»<br />
Nitten fem <strong>og</strong> tyve står<br />
for oss som et merkeår.<br />
Den gang var det nemlig vi<br />
startet vår «Filharmoni>>.<br />
Niels' debut, jeg tror det var<br />
i «Totalen» på basar.<br />
<strong>Fra</strong> den dagen var det visst<br />
målet hans ble: Organist!
Mens min fele sovnet av<br />
(«Fem <strong>og</strong> tyve» gikk i grav!)<br />
Niels inot målet tappert gikk,<br />
organist-eksamen fikk.<br />
Nå, jeg - Niels - deg mistet har,<br />
Mollik hele plassen tar.<br />
Men jeg er slett ikke lei,<br />
når kun lykken rammer deg!<br />
Kjære Niels, gid at du får<br />
gode kår i fremtidsår!<br />
Dersom ronsker hjelper deg,<br />
tusener du får av meg!<br />
Gottfred.<br />
Etter vielsen i Bygdøy Kapell i 1936. Brudesløret ble «tatt av vinden»,<br />
så bildet ble unektelig noe filsløret! Damen i bakgrunnen er brudgom-<br />
mens mor; Julie Nielsen. Bildet <strong>til</strong> høyre: Niels med sin forlovede, Mol-<br />
lik, på et fortau i Gbenkuvn, der de var på besøk hos to tanter.<br />
68
Takkebrevet kom 19 / 6:<br />
Nu har jeg altså vært gift i nær innpå tre uker, <strong>og</strong> jeg<br />
føler meg allerede som en gammel, ærverdig ektemann.<br />
Jeg går <strong>til</strong>med <strong>og</strong> spekulerer på om jeg burde kjøpe<br />
stokk, da en slik innretning gjerne forhøyer verdigheten.<br />
Jeg har nu inin bolig i nærheten av Oslo, en liten stasjon<br />
på Drammensbanen, ca. 20 minutter fra byen, som heter<br />
Blommenholm.<br />
Her har jeg en liten leilighet bestående av ett værelse<br />
<strong>og</strong> kjøkken. Det er lite, men det greier seg bra <strong>til</strong> oss så-<br />
lenge vi bare er to. Flere blir det ikke foreløbig. Jeg har<br />
møblert det efter min egen smak, billig, enkelt, men like-<br />
vel meget pent, synes jeg. Så har Mollik påtatt seg kjøk-<br />
kenet, som hun har fremtryllet <strong>til</strong> det rene paradis. Her<br />
spiser vi alle måltider, unntagen når vi har gjester; da tar<br />
vi dem selvfølgelig inn.<br />
Jeg er lykkelig i mitt hjem, <strong>og</strong> du kan ikke tro hvilken<br />
hyggelig <strong>og</strong> snill pike jeg har fått. En stor bekjentskaps-<br />
krets har jo <strong>og</strong>så den nye familien trukket meg med i, så<br />
ensom burde jeg aller minst være. Det hindrer meg d<strong>og</strong><br />
ikke <strong>til</strong> i tankene <strong>og</strong>så å være i Stavanger, selv om det vel<br />
ikke er bra for en ung mann som vil skape seg en frem-<br />
tid, å sitte <strong>og</strong> tusle med fortiden <strong>og</strong> dens begivenheter.<br />
Derfor så hyggelig å få brev fra deg. Her kommer som<br />
regel bare brever fra skreddere, møbelforretninger, lig-<br />
ningskontorer <strong>og</strong> andre usunne foretagender. Hvor ko-<br />
selig var det ikke når vi satt i din stue i Bøkkersmuget 9<br />
<strong>og</strong> delikaterte oss med din mors fortreffelige syltetøy. Vi<br />
tente i kakkelovnen <strong>og</strong> slukket alle lys, så bare det svake<br />
skinnet fra ovnen lyste opp. Så dromte vi. Du <strong>og</strong> jeg, vi<br />
skulle erobre verden - med ord, toner <strong>og</strong> skuespill. Nu<br />
sitter jeg på en restaurant <strong>og</strong> hamrer min kunst for tre-<br />
fire halvfulle slaktere. Fy fanken!!! Men drømmen har vi<br />
ennu. Og den skal atter samle oss i din koselige stue.<br />
Begge er vi jo fremdeles unge, <strong>og</strong> håpet kan føre frem.<br />
Over 2 år siden jeg var hjemme i Stavanger. 2 år har jeg<br />
nu forsøkt å stå på «egne ben». Det begynte som bekjent<br />
som et mareritt, <strong>og</strong> endte <strong>til</strong> slutt i fryd <strong>og</strong> gammen. For-
liåpentlig slår jeg meg vel <strong>til</strong> ro, <strong>og</strong> ofrer meg helt for<br />
privatlivet. Skjarnt - det er ikke lett det heller. Nu har hr.<br />
skuespiller Nielsen sovet i ro etsteds inni mitt jordiske<br />
hylster. Men forleden spratt'n opp som et fyrverkeri. Jeg<br />
besøkte nemlig Nationaltheateret på mandag <strong>og</strong> over-<br />
var deil enestående oppførelse av «Peer Gyi-it» med A1-<br />
fred Maurstad i tittelrollen. Det er vel ei-i av de største<br />
opplevelser jeg har hatt, så det er vel ikke så rart at jeg<br />
for tide11 hjemsøkes av en meget ondartet skuespiller-<br />
feber. - Er jeg koinrnet på feil hylle her i livet, tror du,<br />
oder was!?<br />
Diil bryllupssang vakte almindelig begeistring. Og<br />
alle måtte selvfarlgelig hare historien om de to skolegut-<br />
ter som stikk imot bruk <strong>og</strong> skikk ikke hadde dei-i ringes-<br />
te interesse for fotball, men tvertimot foretrakk å sitte på<br />
et værelse hele eftermiddagen <strong>og</strong> spille komedie. Og det<br />
morsolnine bildet bekreftet jo sistnevnte faktum.<br />
Miil bryllupstale var på vers. Og jeg tør si så stort et<br />
ord at selv om ikke mine kunstneriske <strong>og</strong> versifiserte<br />
prestasjoi-ier vakte noen stormende begeistring i Stavan-<br />
ger-avisenes redaksjoner, så gjorde de voldsom lykke<br />
her.<br />
Skulle du finne på å reise <strong>til</strong> 0stlai1det i sommer, må<br />
du love å komme innom oss. Mat skal du få, <strong>og</strong> senge-<br />
plass har vi, så du er <strong>til</strong> enhver tid velkommen. Jeg ville<br />
<strong>og</strong>så svært gjerne en tur <strong>til</strong> Stavanger, men tror neppe<br />
jeg får det <strong>til</strong>.<br />
Med de hjerteligste hilsener,<br />
Niels <strong>og</strong> Mollik.<br />
Blommenholm st. Solvikveien 14, 7/ 10 1937<br />
Kjære Gottfred!<br />
Det var i begynnelsen av juli du var på besøk hos oss, <strong>og</strong><br />
først nå, tre måneder etter tar jeg meg sammen for å skri-<br />
ve <strong>og</strong> si tusen takk både for ditt brev <strong>og</strong> for samvzret.<br />
Den aftenen du var her hos oss, står ennu for meg som
Dette bildet av Mollik <strong>og</strong> Niels er tatt to-tre år etter bryllupet, da datte-<br />
ren Inger Helene (Tassen) hadde innfunnet seg. (Sistnevnte er i 1996<br />
allerede blitt mor <strong>til</strong> 4 voksne barn, <strong>og</strong> for lengst bestemor <strong>til</strong> 4, <strong>og</strong><br />
hennes yngre bror Einar har en sønn på 22 år! Så årene går unektelig<br />
fort!
det koseligste i hele sommer. Både Mollik <strong>og</strong> jeg snakker<br />
jo om sammenkomsten så å si dagstøtt. Det må sannelig<br />
ikke vare lenge før vi ser deg igjen. Jeg lyttet <strong>til</strong> begge<br />
dine radioforedrag, som ble påhørt med stor interesse.<br />
Vi var begge to ute hos min sv<strong>og</strong>er på Fjellhamar, der<br />
han praktiserer som tannlege. Morsomt å høre din stem-<br />
me både fra Gjravik <strong>og</strong> Stavanger. Jeg, mitt forfengelige<br />
naut, ventet spent på en personlig hilsen, enda jeg så<br />
utmerket godt vet at denslags er forbudt.<br />
RADIO-OPERETTEN «DET LEENDE X»<br />
Så var det en sak av viktighet: Jeg har på konservatoriet<br />
truffet en kollega ved navn Thomas Salvesen. Vi har<br />
snakket sammen en del angående musikk, <strong>og</strong> plutselig<br />
fikk vi begge samme ide: Vi ville lage en operette! Vi har<br />
en to års plan å gå etter, men for å stimulere arbeidet<br />
innbiller vi oss at premieren må finne sted i september /<br />
oktober neste år. Musikken lager vi begge i fellesskap.<br />
Salve er komponist <strong>og</strong> lager den musikken som kan stå<br />
for kritikers kresne ører, han har utdannelse i den ret-<br />
ning. Jeg produserer det som publikum vil ha, med iøre-<br />
fallende melodier <strong>og</strong> enkle, men virkningsfulle akkor-<br />
der. Alt skal arrangeres for soli <strong>og</strong> kor, med 14 <strong>til</strong> 20<br />
manns orkester. Det er ikke småting vi sysler med. -Det<br />
dreier seg om en ekteskapssvindler som flyter på likhe-<br />
ten med en europeisk fyrste. Skjønt han er vaskeekte<br />
norsk, må han kamuflere seg bak et gebrokkent språk-<br />
bruk fordi han stadig risikerer å møte tidligere damebe-<br />
kjentskaper som han har lurt for noen tusen kroner.<br />
Niels skildrer i sitt brev hele historien, som jeg finner<br />
interessant <strong>og</strong> spennende, men for lang <strong>til</strong> at jeg tør gjen-<br />
gi det hele i denne memoarboken. Jeg vil imidlertid for-<br />
telle at operetten ble mer enn en vanvittig drøm. De to<br />
planleggerne fikk nemlig senere virkelig antatt i NRK en<br />
humoristisk kriminaloperette med tittelen «Det leende<br />
X», med en rekke kjente artister som medvirkende. Det
var før lydbåndteknikken var tatt i bruk, så noe opptak<br />
foreligger dessverre ikke. Niels hadde forresten flere<br />
pr<strong>og</strong>rammer på riksnettet etter <strong>krig</strong>en. Første gangen<br />
han deltok, beretter han om i et brev av 719 1945: Grun-<br />
nen <strong>til</strong> at jeg skriver i dag, er for å fortelle deg at jeg skal<br />
opptre i radio mandag 1719 kl. 2120, som akkompagna-<br />
tør <strong>til</strong> en fløytist. Vi spiller en Handel-sonate, men om<br />
ikke akkurat sonater hører <strong>til</strong> dine favoritter, håper jeg<br />
du låner meg øre! Det gjorde jeg selvsagt.<br />
Den ovenfor nevnte musikeren, Thomas Salvesen, skulle<br />
en gang senere komme <strong>til</strong> Stavanger for å delta i Organistforeningens<br />
landsmøte her i byen. Han spurte da i et<br />
brev om det var mulig å få overnatte i mitt hus, <strong>og</strong> det<br />
svarte jeg naturligvis ja <strong>til</strong>. I den anledning fikk jeg delta<br />
på en <strong>til</strong>stelning - med bevertning. En annen ting som<br />
jeg er svært nysgjerrig på å få vite, er følgende: I ukebladene<br />
var det omkring 1992 omtalt <strong>og</strong> fot<strong>og</strong>rafert eri ung<br />
gutt som hadde en viss iiiiu~yining <strong>til</strong> en nordisk prinsesse.<br />
Hans navn var Thomas Salvesen. Mye skulle jo<br />
tyde på at han er en nær slektning, kanskje barnebarnet<br />
<strong>til</strong> organisten med nøyaktig det samme navnet.<br />
EN KONSEKVENT MILITJERNEKTER<br />
En ung anleggsarbeider i Sauda, som i 1929 nektet å av-<br />
tjene verneplikten, ble to ganger forgjeves innkalt <strong>til</strong> å la<br />
dette skje ved sivilt arbeid. Justisdepartementet begjær-<br />
te så herredsrettens kjennelse for innsettelse i tvangs-<br />
arbeid overensstemmende med lov av 23. mars 1922.<br />
Vedkommende møtte i retten i Sauda <strong>og</strong> anga at han<br />
ikke ville utføre hverken militærijeneste eller sivilt ar-<br />
beid for det offentlige. Retten avsa da kjennelse for at<br />
han skulle innsettes i tvangsarbeid i 108 dager. Vedkom-<br />
mende ble så sendt <strong>til</strong> Opstad, men nektet å utføre noe<br />
som helst arbeid, hvorfor han måtte overføres <strong>til</strong> en celle<br />
i fengselet på Lagårdsveien.
VED ET VEIKRYSS?<br />
I 1935, to år etter etableringen av byrået - var det som<br />
om jeg mer <strong>og</strong> mer syntes å miste troen på at mitt frem-<br />
tidige liv skulle vies den profesjonelle journalistiske<br />
virksomhet. «Mine lyse ideer på dette gebetet kaster jeg<br />
fra nå av over bord», skriver jeg i dagboken. «Så brutalt<br />
er altså det virkelige livet. Men kanskje er det Guds ufor-<br />
klarlige vilje som skjer. Noe må det va're! På det jevne,<br />
på det jevne, ikke i det himmelblå, der har livet satt deg<br />
stevne, der skal det sin prøve stå - - .» Soin en synlig<br />
dokumentasjon på den tragiske avgjørelsen er vel den<br />
attesten jeg fikk av avisens legendariske krumtapp, SV.<br />
N. O., sålydende :<br />
STAVANGER AFTENBLAD<br />
Reda ksjoi-ien<br />
Stavaiiger, 6. september 1935<br />
Attest<br />
Herr Gottfred Borghammer<br />
har siden 1924 fra tid <strong>til</strong> ai-inen utført atskillig arbeid for<br />
Stavai-iger Aftenblad. Han har levert referater, intervju-<br />
er, notiser <strong>og</strong> underholdningsstoff. Av sturre ting kan<br />
nevnes artikkelserier om ideelt ungdomsarbeid i Stav-<br />
anger <strong>og</strong> feriehjeminene i distriktet.<br />
Vi har alltid vært ineget vel <strong>til</strong>freds med hr. Borghain-<br />
mers arbeid. Det er alltid grundig <strong>og</strong> pålitelig <strong>og</strong> frem-<br />
trer i god form. Han forstår <strong>og</strong>så det som er så viktig for<br />
en dagsavis: begrensningens kunst.<br />
For Stavanger Aftenblad<br />
Sven N. Oftedal<br />
redaksjonssekretær
Helt slutt på bes<strong>til</strong>te <strong>og</strong>
I år deltok følgende styremedlemmer: Formannen,<br />
konsul Ths. Thiis (som i parantes bemerket var en sær-<br />
deles hyggelig vert), varaformannen, skolestyrer Garpe-<br />
stad, kassereren, lærer Birkevold, lærerinnene Berg, Ro-<br />
an <strong>og</strong> Tjensvold <strong>og</strong> lærer Zakkarias Pedersen. Dessuten<br />
barnelege Høynes <strong>og</strong> tre-fire andre inviterte, deriblant<br />
Aftenbladets representant. Plassen var således ganske<br />
rommelig om bord på akterdekket, der samtlige ble be-<br />
vertet med salt kjøtt <strong>og</strong> erter, nedlagt på boks av herme-<br />
tikkfirmaet C. Houge Thiis. (Fot<strong>og</strong>rafier av styret <strong>og</strong> alle<br />
ungene på de to feriekolsniene ble offentliggjort i avi-<br />
sen, men da originalene ikke er å oppdrive, blir gjengi-<br />
velsen her i boken dessverre meget u<strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lende,<br />
noe som ikke verken grafiker eller trykkeri må lastes<br />
for.)<br />
INTERESSEN FOR DAGBOKFORING SYNKER,<br />
BYRAINNTEKTENE STIGER - -<br />
Mai 1936: Dagbokskrivingen synger <strong>og</strong>så nå på siste<br />
verset, later det <strong>til</strong>. Jeg har holdt meg passiv på det feltet<br />
i mange måneder, siden august i fjor. Så det er nok kor-<br />
rekt når det sies at det som regel bare er i de tidligste<br />
ungdomsårene en driver med den slags sysler. Sidetallet<br />
er nå 1.140, <strong>og</strong> stort høyere når det vel neppe, har jeg på<br />
følelsen.<br />
Byrået lrannet meg i fjor med kr. 45 pr. måned. I år er<br />
beløpet raket <strong>til</strong> kr. 60, men ting tyder på at det snart kan<br />
heves <strong>til</strong> ett hundre kroner, slik at jeg smått om senn kan<br />
se noe igjen av mitt strev. Ja, for arbeidsmengden er i<br />
lrapet av 2 112 år steget ganske betraktelig. Den siste<br />
uken har jeg helst hatt det svært travelt, noe som står i<br />
forbindelse med konfirmantfeiringen <strong>og</strong> folks trang <strong>til</strong> å<br />
synge i festlig lag. Når det gjelder tekstproduksjonen,<br />
må jeg stundom ta natten <strong>til</strong> hjelp. Det er i slike hektiske<br />
tider tanken melder seg om å knytte <strong>til</strong> virksomheten en<br />
medarbeider. Som allerede <strong>til</strong> overmål er beskrevet i<br />
foregående bind 4, averterte jeg nylig etter en, men fant
ikke noen av sarkerne særlig velegnet <strong>og</strong> droppet derfor<br />
hele planen. Har jeg et presserende behov for litt ekstra-<br />
hjelp, er både underoffiseren <strong>og</strong> andre arbeidsledige<br />
som stikker innom, villige <strong>til</strong> å ta en tørn.<br />
Når det ellers angår byråvirksomheten, vises <strong>til</strong> skild-<br />
ringene i bind IV <strong>og</strong> det som måtte komme i fortsettel-<br />
sen av memoarserien.<br />
BESTEMOR<br />
som nå har fylt 97 år, har - i likhet med meg selv - hatt<br />
influensa med hoste, <strong>og</strong> har derfor holdt sengen i en<br />
ukes tid. Men nå er hun gudskjelov på bedringens vei.<br />
Vi liker best når hun sitter opykledd i gyngestolen sin<br />
med spartet i hendene. Det er et fabelaktig koselig syn!<br />
Ikke mindre koselig når hun har hentet fram posen med<br />
brente kaffebarnner <strong>og</strong> tømmer en passe porsjon av disse<br />
opp i den vesle kaffekvernen som er plassert i fanget<br />
hennes. Å harre den knasende lyden av de harde bønne-<br />
ne når hun dreier på sveivehåndtaket lik en lirekasse-<br />
mann på sitt instrument <strong>og</strong> nyter angen (eller aromaen)<br />
av dette utenlandske råstoffet <strong>til</strong> den populære drikken<br />
- er vel harydepunktet på dagens huslige gjerning.<br />
FLYPLASS FORBEREDES PÅ SOLA<br />
Sarndag 10. mai 1936 var det et så vidunderlig sommer-<br />
var at det nesten forekom meg unaturlig. Jeg har nett-<br />
opp vzrt ute på min første sykkeltur i år. Veien gikk om<br />
Sandnes <strong>og</strong> Cola. Her beså jeg det området der det nylig<br />
er bestemt at den nye flyplassen skal ligge. De har nett-<br />
opp begynt arbeidet med planeringen. Flatt <strong>og</strong> fint er<br />
det her ute, med Nordsjøen like i nærheten. Men sarrge-<br />
lig med de fine gårdsbrukene som må ofres på det nye<br />
kommunikasjonsmiddelets alter. De får bare fly hvem<br />
som vil for meg; selv finner jeg det absolutt tryggest å<br />
bevege meg på landjorden.
Solen har stekt hele dagen. Nå sitter jeg ved radioen<br />
<strong>og</strong> lytter <strong>til</strong> en nordisk konsert. Bestemor føler seg best<br />
<strong>til</strong> mote når hun ser meg inne i stuen. «Er det ikkje någe<br />
gildt i radioen?» pleier hun å spørre hvis hun frykter for<br />
at jeg skal gå ut. «Jo, det skal snart komme en fin kon-<br />
sert,» sa jeg en gang. Hun pustet lettet. Musikken kom <strong>til</strong><br />
rett tid. Men før den var slutt, åpnet bestemor munnen<br />
<strong>og</strong> sa: «Eg visste ikkje dent enn at det sko' komma ein<br />
konsert, - <strong>og</strong> så går det opp i bare speling!» Da måtte vi<br />
le høyt, både mor <strong>og</strong> jeg. Bestemor fikk seg en ekstra<br />
kleni <strong>og</strong>, på kjøpet, belæring om at «konsert <strong>og</strong> musikk»<br />
er ett <strong>og</strong> det samme, noe hun <strong>til</strong>synelatende ikke var helt<br />
klar over. Ellers er hun så visst ingen tåpelig <strong>til</strong>årskom-<br />
men kvinne, om hun ikke akkurat har hatt orkesterkon-<br />
serter som en del av sitt interessefelt.<br />
UTE I EUROPA<br />
har det lenge sett underlig <strong>og</strong> faretruende ut. Italia har<br />
nettopp slått Etiopia. Keiseren der - Haile Selassie -<br />
måtte flykte ut av landet. Hvordan vil det videre gå?<br />
Kan en ny verdens<strong>krig</strong> unngås? Hitler i Tyskland har for<br />
flere måneder siden brutt Locarno-traktaten, <strong>og</strong> sendt<br />
troppestyrker inn i den demilitariserte sonen, mot<br />
<strong>Fra</strong>nkrike. Da var situasjonen <strong>og</strong>så svært kritisk. Men<br />
hos oss er det altså sol <strong>og</strong> sommer. I mai måned.<br />
EN FRYKTELIG NATURKATASTROFE<br />
har i dag, søndag 13. september 1936, rammet Norge. Et<br />
fjellskred ved Loenvatnet i Nordfjord har etter de fore-<br />
liggende foreløpige meldinger krevd minst 73 mennes-<br />
keliv. Det skal være en av de største naturkatastrofer<br />
som vårt land har opplevd. De sender i øyeblikket (klok-<br />
ken 23) sørgemusikk i radio.<br />
Den samme natten dade <strong>og</strong>så redaktøren i «lste Mai»,
BORGE OLSEN-HAGEN<br />
Han satte jeg personlig pris på, takket være hans uredde<br />
s<strong>til</strong>ling mot militarismen. I Bind 111, side 79, skildrer jeg<br />
episoden i Bondeungdomslagets lokale i 1931, da han<br />
forgjeves ba om ordet på et møte der det skulle startes en<br />
Stavanger-avdeling av Norske Kvinners frivillige ver-<br />
neplikt. Jeg minnes så godt at obersten nektet ham å ut-<br />
tale seg, <strong>og</strong> Olsen-Hagen sa med høy røst: «Nei, sannhe-<br />
ten er alltid vond å høre!» - etterfulgt av min kraftige<br />
applaudering fra galleriet.<br />
Børge Olsen-Hagen var medmennesket med tjenersinnet, en som hand-<br />
let impulsivt drevet av lzjertelaget, alltid rede <strong>til</strong> å gi en håndsrekking.<br />
Olsen-Hagen ble kjørt fra Folkets hus <strong>til</strong> Lagård gravlund - med æres-<br />
garde - i Svelas potteste likv<strong>og</strong>n, som tre måneder senere (i 1936) <strong>og</strong>så<br />
ble brukt av «Fiskerens kone» (jfr. side 82).<br />
28. november overtok vi vårt nye funkishils på bygge-<br />
feltet bak Kampen skole, men innflytting blir det ikke<br />
før i april 1937. Spennende forandring, samtidig litt ve-<br />
modig å skilles med Bøkkersmauet 9, den velsignede<br />
gamle rsnnen, der vi har <strong>til</strong>brakt over 17 år av vår leve-<br />
tid (siden mai 1919).
AVSKJEDEN MED BESTEMOR<br />
Betydelig verre vil det likevel bli å måtte skilles med min<br />
elskede bestemor, en bitter kjensgjerning jeg bare må se<br />
i roynene. Hun ligger <strong>til</strong> sengs nå. Vi sier hun er syk, men<br />
egentlig er det vel organismen som ikke lenger er i stand<br />
<strong>til</strong> å fungere <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>lende. Maskineriet er nok utslitt<br />
etter å ha fungert så uendelig lenge, <strong>og</strong> har gått som et<br />
usedvanlig fortreffelig urverk. Ellers må det nok sies at<br />
hun er kommet <strong>til</strong> et tidspunkt da hun er «mett av da-<br />
ge». Fredag 20. november sendte vi for frorste gang bud<br />
på legen (Olav Kaltvedt) som både har sin bopel <strong>og</strong> sitt<br />
kontor tvers over smauet <strong>og</strong> derfor er en av våre nær-<br />
meste naboer. Han ga henne en morfininnsprroytning.<br />
Det er lett å forstå hvilken angst <strong>og</strong> spenning vi befinner<br />
oss i - dag som natt. Selv er bestemor <strong>til</strong>freds ined alt.<br />
Hun vil simpelthen d0, eller «flytte hjem,,, som for hen-<br />
ne synes å være helt naturlig. Men hvordan vi som står<br />
henne nær, vil føle det, er neimen ikke lett å forutsi. For-<br />
leden dag da jeg snakket med henne ved sykeleiet, kom<br />
gråten over meg, slik at jeg hulket som et barn. «Stak-<br />
kar,,, sa bestemor, fordi hun syntes synd på meg. Hen-<br />
nes ønske er at <strong>og</strong>så vi skal være glade fordi hun får lov<br />
<strong>til</strong> å «vandre herfra i fred». Uten den ringeste frykt <strong>og</strong><br />
uvisshet. Lykkelige bestemor!<br />
Fredag 4. desember: Klokken er nå ett om natten. Det<br />
nærmer seg avslutningen. Siden i ettermiddag har be-<br />
stemor kjempet sin kamp med «den siste fiende», som<br />
for henne lar <strong>til</strong> snarere å være en venn. Da jeg kom hjem<br />
i 19.30-tiden var det så vidt hun hadde øynene halvåp-<br />
ne. Mælet hadde hun tapt, kunne bare mumle fram et<br />
ord som vi tydet som «Elenn (min mors navn). Dødsral-<br />
lingen røpet at timen var nær forestående.
LANG, STORMFULL NATT<br />
For at vi tre pårarende ikke skulle være alene, ilte jeg<br />
opp <strong>til</strong> Nedstrandsgaten, <strong>til</strong> Cigurds mor Bertine. Hun<br />
fulgte med meg hjem. På veien fikk vi konstatere hva for<br />
et fryktelig uvær vi hadde dette døgnet. Stormen ulte<br />
sterkere enn jeg for har opplevd maken <strong>til</strong>. Haglet pisket<br />
slik mot ansiktene våre <strong>og</strong> kom i så tette mengder at vi<br />
knapt kunne finne veien. Fru Tønnessen ble sittende <strong>til</strong><br />
midnatt. Da fulgte jeg henne <strong>til</strong>bake. Bestemor var nå<br />
blitt noe roligere. Hun har i mange timer vært helt lam-<br />
met på den venstre siden. Er nå uten bevissthet. Kald på<br />
det meste av kroppen. Vi har selvsagt grått endel. Men<br />
Gud har hart vår bønn <strong>og</strong> gitt oss en sjelden styrke. Det<br />
som før syntes umulig, falt nå temmelig lett. Ja, det utro-<br />
lige hendte at vi end<strong>og</strong> kunne sitte et ayeblikk <strong>og</strong> le, alle<br />
fire. Det må kunne sies å være en hoyst ufattelig, ja, rett<br />
<strong>og</strong> slett makaber reaksjon - i en skjebnetime som egent-<br />
lig skulle ha utlast strømmer av tårer, i dyp <strong>og</strong> ekte <strong>sorg</strong><br />
over å se det kjæreste vi hadde, forlate oss, uten at noen<br />
var i stand <strong>til</strong> å hindre det. Men det gis vel en psykolo-<br />
gisk forklaring <strong>og</strong>så på dette. Ckjant vi like gjerne kan<br />
tenke oss en overjordisk medvirkning. Det er et faktum<br />
at bestemor, mens hun var ved full bevissthet, hadde latt<br />
oss vite at hennes ønske var at vi skulle være glade! Ville<br />
ikke hennes sjel, idet den passerte den usynlige grensen,<br />
kunne være i stand <strong>til</strong> <strong>til</strong> å formidle hennes velmente<br />
onske for oss igjenværende <strong>sorg</strong>ende etterlatte - ikke<br />
gråte, men le? At vi alle sammen reagerte slik vi gjorde i<br />
det øyeblikket, vet jeg ingen annen forklaring på. Og i<br />
. ettertid aner jeg ikke hva som utløste den hayst malplas-<br />
serte latteren; det vil resten av livet bli en fullstendig<br />
uløst gåte.<br />
Nå, da grensen er overskredet, foler hun ikke lenger<br />
smerte eller ubehag. Selv om lungene, hjertet <strong>og</strong> blod-<br />
omløpet fortsatt er i virksomhet, er hennes ånd ikke mer<br />
her på jorderiket. Hun er ikke i stand <strong>til</strong> å reagere på noe,<br />
verken berøring eller tale. Hvor lenge hun vil bli liggen-
de slik i natt frar det er slutt, vet vi jo ikke. Selv er jeg så<br />
trett at jeg knapt kan holde øynene åpne. Både mor <strong>og</strong><br />
tante sier at jeg kan gå inn <strong>og</strong> legge meg i sengen min.<br />
Her sovnet jeg momentant.<br />
Da det nærmet seg morgentimene, våknet jeg. Kanskje<br />
hrarte jeg stay ute fra gangen eller kjrakkenet. I spenning<br />
for jeg opp <strong>og</strong> skyndte meg inn i stuen. Der lå bestemor<br />
avkledd i sengen sin. Kroppen var hvit <strong>og</strong> livlras.<br />
Hennes to dratre hjalp hverandre med å vaske den dade<br />
<strong>og</strong> kle henne i en ren, lys kjole, slik tradisjonen <strong>til</strong>sier. Da<br />
det som gjrares skulle, var ferdig, kom de begge inn i mitt<br />
vaerelse, der det tidligere var gjort i stand et provisorisk<br />
leie på golvet. Papegøyen Jakob var forlengst flyttet inn<br />
i samme rommet <strong>og</strong> sov i buret bak det mørke forhenget.<br />
Så lang tid kunne det jo ikke bli for oss å sove, for det<br />
ble jo litt av hvert å foreta seg så snart det tok <strong>til</strong> å lysne<br />
av dag. Blant annet måtte jeg frarst <strong>og</strong> fremst kontakte<br />
likkistefabrikken på Sralvberget. Innehaveren kjente jeg<br />
godt fra Fredslaget, der vi begge var medlemmer. Han<br />
kom selv kjrarende med den hvitmalte kisten på en heste-langkjerre.<br />
Etter å ha skrudd av lokket, tok han et rutinert<br />
grep om bestemors avsjelede legeme <strong>og</strong> flyttet det<br />
over fra sengen <strong>til</strong> kisten på den katafalken snekkermesteren<br />
hadde brakt med seg <strong>og</strong> plassert midt på golvet. Vi<br />
hadde nemlig bestemt oss for at gravferden skulle foregå<br />
fra hjemmet, på gammeldags maner, <strong>og</strong> ikke fra kapellet,<br />
slik noen praktiserer det etter at den fine steinbygningen<br />
ble reist på den nye gravplassen.<br />
Det vil utvilsomt bli en fryktelig tid å gå i mute. Men<br />
vi skal nok - med Guds bistand - klare alt. Slik er altså<br />
livet! Treffes, være sammen, skilles. Og så leve i troen <strong>og</strong><br />
håpet om at vi atter skal mates i en annen <strong>og</strong> mer stabil<br />
<strong>til</strong>værelse. Takk for alt, da, kjære bestemor!. Du har v ~rt<br />
- <strong>og</strong> vil fortsatt bli mitt livs store ideal. Du skal vite at jeg<br />
over ditt dradsleie lovte for Guds åsyn at jeg i all min ferd<br />
vil pr~ve mest mulig å ligne deg, slik at din «fortsettelse»<br />
blir deg verdig. Takk, Gud, fordi jeg har fått ha en<br />
slik vidunderlig bestemor - så lenge!
I flere dager lå hun på likstrå. Noen kjente kom <strong>og</strong>så<br />
for å se henne. Reinert Rasmussen var med <strong>og</strong> skrudde<br />
lokket på. Han sto <strong>og</strong>så i gatedøren <strong>og</strong> delte ut gravsan-<br />
gene. Det var selvsagt ikke på langt nær plass <strong>til</strong> så man-<br />
ge mennesker inne i huset. Endel av dem som møtte tid-<br />
lig, fikk jo sitte i stuen omkring båren, mens andre pres-<br />
set seg sammen i det <strong>til</strong>støtende kammers, som tante<br />
disponerte, i kjøkkenet <strong>og</strong> mellomgangen. Resten måtte<br />
finne seg i å vente utenfor, <strong>og</strong> fikk ikke delta i sangene<br />
eller høre pastor Arne Vardens vakre tale over temaet:<br />
«Nu lader du din tjener fare herfra i fred...», som jo pas-<br />
set like godt på bestemor som på hennes ektefelle, da<br />
han i 1907 gikk bort i Tananger.<br />
Siste avsnittet av den nekrol<strong>og</strong>en som ble offentlig-<br />
gjort i avisene lad slik:<br />
Helt <strong>til</strong> det siste var hun ualminnelig åndsfrisk <strong>og</strong><br />
kjekk, <strong>og</strong> hun hadde et strålende humsr. Hun så imid-<br />
lertid mer <strong>og</strong> mer hen <strong>til</strong> den dagen da hun skulle få<br />
flytte over <strong>til</strong> sitt rette hjem, <strong>og</strong> nu har hun nådd sitt mål.<br />
Svelas v<strong>og</strong>nmannsforretning disponerte over tre for-<br />
skjellige likv<strong>og</strong>ner, i hver sin prisklasse. Vi hadde bes<strong>til</strong>t<br />
den mellomste, men da denne var i bruk på samme tids-<br />
punktet, skulle vi få den flotteste (mellom oss sagt for<br />
samme prisen). Det ble en uendelig lang marsj gjennom<br />
gatene, fra den østre bydelen <strong>og</strong> over <strong>til</strong> den fjerntlig-<br />
gende gravlunden på Eiganes, så folk som skulle delta i<br />
en slik gravferd måtte ha god tid. Heldigvis var det liten<br />
trafikk i gatene, så den forholdsvis lange kortesjen slapp<br />
godt igjennom. Enkelte forbipasserende fulgte den pene<br />
skikken å stoppe opp <strong>og</strong> blotte hodene mens likv<strong>og</strong>nen<br />
passerte. Den hederen hadde bestemor så inderlig vel<br />
fortjent. Hun var et tvers igjennom godt menneske.<br />
Gravsangene hadde jeg selv produsert, så de var nok-<br />
så «forseggjorte», på åtte ark, festet sammen med en sil-<br />
kesløyfe.
Disse sangene hadde vi valgt: Jeg vet meg en savn i<br />
Jesu navn, Så ta da mine hender, Bedre kan jeg ikke fare,<br />
Deilig krone, delig krans, <strong>og</strong> Fader, vi takker deg for alt<br />
av godt. På forsiden av sangheftet stod som en slags hil-<br />
sen fra bestemor et vers som hun titt <strong>og</strong> ofte pleide å<br />
synge:<br />
Glad i mitt sinn synger jeg her:<br />
Jesus er min, herlig det er.<br />
Gud har meg kjær, nåden er fri.<br />
Lykkelig jeg er, mer skal jeg bli.<br />
KOMMENTARER<br />
<strong>til</strong> illustrasjonene på de nærmeste sider:<br />
Bestemor levde i en tid da det ikke var vanlig at annet<br />
hvert menneske var i besittelse av et fotoapparat <strong>og</strong><br />
kjapt kunne «knipse» bilder av hverandre i tide <strong>og</strong> utide,<br />
når det måtte falle dem inn, end<strong>og</strong> i de flotteste farger.<br />
Fot<strong>og</strong>rafer med utsøkte «atelierer» <strong>og</strong> fagbrev, fantes<br />
jo, der det lot seg gjsre å la seg avbilde ved viktige<br />
begivenheter i livet. Men «vanlige folk» hsrte sjelden <strong>til</strong><br />
klientene. Bestemor måtte <strong>til</strong> pers en gang i sitt liv, nemlig<br />
da hun i 1907 ble enke. Dette bilde står på side 23 i<br />
bind 1. Ellers finnes hun på side 14 <strong>og</strong> 181 i samme bind,<br />
<strong>og</strong> endelig side 240 i bind 2.<br />
På side 91 gjengis en montasje av «ALMANAK for<br />
Aaret efter Christi fødsel 1838~. Det var nok bestemors<br />
foreldre som tok vare på boken, fordi Ane Malene ble<br />
født 1. september nevnte år. Almanakken er utgitt av det<br />
norske Universitetet, som altså går god for at «Nærværende<br />
Aar regnes som det 5805te efter Verdens skabelse»!<br />
Ellers presenteres det lille huset i Tananger, der fiskeren<br />
Jacob Nilsen (foto side 20 i bind 1) bodde sammen<br />
med sin kone inn<strong>til</strong> sistnevnte ble enke <strong>og</strong> i 1908 solgte
huset for tre hundre kroner <strong>og</strong> flyttet <strong>til</strong> byen, der hun<br />
ble værende <strong>til</strong> hun døde i 1936.<br />
Som voksen tok jeg rett som det var sykkelturer <strong>til</strong><br />
Tananger, der jeg gjerne stoppet i nærheten av det vesle<br />
huset. En dag fant jeg at det var vekke. De gamle materi-<br />
alene lå ved steingjerdet like ved. Jeg satte meg ned på<br />
en stein <strong>og</strong> ga meg <strong>til</strong> å reflektere over livets gang, så i<br />
«ånden» besteforeldrene <strong>og</strong> deres to døtre, der de ruslet<br />
inn <strong>og</strong> ut <strong>og</strong> levde sitt nøysomme liv i små kår, slik det er<br />
beskrevet i de foregående memoarbøkene. Det virket så<br />
vemodig å tenke på at nå var sporene ugjenkallelig ut-<br />
slettet. Neppe fantes det lenger noen annen levende sjel<br />
som kunne forbinde tanker eller følelser for det som<br />
hadde foregått her på berget. Så begynte den tanken å<br />
plage meg: Om jeg bare hadde vært så omtenksom at jeg<br />
tidsnok hadde fått fot<strong>og</strong>rafert huset fm det ble revet!<br />
Men nå var jo det utelukket.<br />
Flere år etter det siste beserket på dette stedet skjedde<br />
noe merkelig. På grunn av beskrivelsen av bestemors<br />
skjebne i den fnrste memoarboken ble tanken om å få<br />
laget en skulptur av «Fiskerens konen, eventuelt plassert<br />
i nærheten av Hafrsfjord. I den anledning ble Madla His-<br />
torielag involvert i planen. Nestlederen i laget, Oddvar<br />
Høiland, foreslo at vi sammen tok en biltur <strong>til</strong> Tananger.<br />
Ett av målene der var å besiktige stedet der fiskerkonen<br />
hadde bodd. Nå var det på tomten oppfmt en moderne<br />
enebolig, med postadresse Esterbakken 1, 4056 Tanan-<br />
ger. Oddvar var frimodig <strong>og</strong> gikk opp <strong>til</strong> huset <strong>og</strong> ringte<br />
på dmklokken. Mannen, Inge Asbjørnsen, var på arbeid,<br />
med konen, Målfrid, var hjemme. Vi pratet sammen <strong>og</strong><br />
fortalte om det som hadde foregått her i gamle dager.<br />
Senere fikk vi den overraskende <strong>og</strong> gledelige melding<br />
om at mannen hadde vaert så fornuftig at han tok et par<br />
bilder av fiskerhuset før det ble revet. Dermed fikk vi<br />
overlevert disse fot<strong>og</strong>rafiene, som viser huset sett fra to<br />
steder. Tre av steinhellene var det <strong>og</strong>så blitt tatt vare på,<br />
<strong>og</strong> de ble siden brakt på plass like ved den skulpturen<br />
som ble laget <strong>og</strong> oppsatt ved Møllebukten.
AVDUKINGEN AV «FISKERENS KONE»<br />
fant sted lørdag 29. oktober 1994. Av det referatet som<br />
ble utsendt fra Madla Historielag skal her gjengis det<br />
vesentligste:<br />
Mange interesserte hadde trosset det noe l~inefulle<br />
høstværet for å få med seg avdukingen av skulpturen.<br />
Som en innledning <strong>til</strong> høytiden kunne de frammøtte<br />
glede seg over fengende musikk fra KNM Harald Haarfagres<br />
41-manns musikktropp under ledelse av Stig<br />
Arild Fosse. Presis kl. 13.00 kunne lederen i Madla Wistorielag,<br />
Per Olav Tveita, ønske alle velkommen. Han<br />
trakk linjene fra det historiske Hafrsfjord <strong>og</strong> Harald<br />
Haarfagre fram <strong>til</strong> vår nære fortid, som nettopp er lagets<br />
satsingsområde. Arbeidet er spesielt fruktbringende når<br />
en på denne måten kan bidra med å synliggj~re denne<br />
fortiden for Stavangers innbyggere.<br />
Gottfred Borghammer fikk så ordet. Han uttalte:<br />
Så er hun da kommet på plass, FISKERENS KONE!<br />
Utvilsomt den første skulpturen i sitt slag i hele det<br />
langstrakte Norges land, kan hende på hele jordkloden,<br />
for alt det vi vet.<br />
Fiskermannen selv er det reist utallige statuer av: I Haugesund<br />
står det b1.a. et par midt i byen, pekende på «havet<br />
vest der ute» . . . I vår egen by, to mer beskjedent <strong>til</strong>baketrukket<br />
utenfor Hermetikklaboratoriet.<br />
Men FISKERENS KONE, - hvor i all verden står vel<br />
hun? Og hva var hennes «rolle» i livet? I dette konkrete<br />
<strong>til</strong>felle en viktig faktor når det gjaldt omsetningen av<br />
fangsten som mannen hennes kom roende inn med, i<br />
båten sin <strong>til</strong> Tananger (eller «Habben» som de sa) <strong>og</strong> der<br />
ekteparet hadde sitt hjem på en av knausene.<br />
Uforferdet tok hun flettverks-kipen med det ferske<br />
innholdet på ryggen, <strong>og</strong> vandret <strong>til</strong> fots fra Tananger,<br />
over Hafrsfjord med fergen, <strong>og</strong> videre mot det f~rste<br />
målet: Offisersmessen i utkanten av Madlaleiren, der hun<br />
var en av «matvareleverandørene». Her, fra messekjøkkenet,<br />
dr<strong>og</strong> hun så gjerne videre nordover, helt <strong>til</strong> hun
havnet på bryggen i Stavanger-vågen, for der å fylle ki-<br />
pen med «teinemat», som var meget viktig på fisker-<br />
mannens jakt etter den aller gjeveste inntektskilden:<br />
HUMMEREN. En uendelig lang marsj att <strong>og</strong> fram <strong>til</strong> fots<br />
for konen, ikke bare i solskinnsdager, vår <strong>og</strong> sommer,<br />
men <strong>og</strong>så i kalde, stormfulle herst- <strong>og</strong> vinterdager. Gnag-<br />
sår fikk hun, <strong>og</strong> når ubehagelighetene i den forbindelse<br />
var riktig ille, tok hun skoene av <strong>og</strong> vandret videre bar-<br />
beint, end<strong>og</strong> i ufyselig snerslaps! En hardhaus var hun i<br />
alle år, hvorav de fleste i trange, usle erkonomiske kår.<br />
<strong>Fra</strong> denne dag skal vi glede oss over at nå hun står her<br />
ved den sagnomsuste fjorden. et steinkast fra stedet der<br />
offsiersmessen lenge stod <strong>og</strong> der hun etter hvert ble en<br />
kjærkommen leverandør av råstoffet <strong>til</strong> herrenes fiske-<br />
iniddagsmåltider.<br />
Personlig hadde jeg den lykke å stå henne daglig nær<br />
fra jeg ble ferdt i 1909 <strong>og</strong> <strong>til</strong> hun i 1936 gikk bort etter fylte<br />
98 år. Det vil nok være forståelig at jeg har en særlig<br />
grunn <strong>til</strong> å f0le en vemodig glede ved denne begivenhet,<br />
<strong>og</strong> at jeg derfor har trang <strong>til</strong> å takke Madla Historielag<br />
<strong>og</strong> alle som har samarbeidet med laget om å gjennom-<br />
ferre oppgaven på en så glimrende måte.<br />
Oddvar Heriland, leder i skulpturutvalget <strong>og</strong> primus<br />
motor i arbeidet med dette prosjektet, kunne fortelle at<br />
han var blitt mertt med stor velvilje hos dem han hadde<br />
henvendt seg <strong>til</strong>: SR-bank, Madla, KNM Harald Haarfagre,<br />
Sola <strong>og</strong> Stavanger kommuner, parksjef Reidar Lerang,<br />
skulpterren Reier E. Eide, Jan Sverre Haglands<br />
Itunstct~peri ved Mandal, de andre medlemmene i utvalget:<br />
Jan Luland, Sola kulturstyre, <strong>og</strong> orl<strong>og</strong>skaptein<br />
Trygve Jensen.<br />
Ordet ble så gitt <strong>til</strong> sjefen for KNM Harald Haarfagre,<br />
kommandurkaptein Ole A. Soraa, som framhevet viktigheten<br />
av at det her var hverdagsmennesket som ble<br />
hedret. Vi kunne ane slitet bak hennes arbeid for familie<br />
<strong>og</strong> hjem. Skulpturen skal <strong>og</strong>så minne oss om at mennesker<br />
i den relativt nære fortid hadde helt andre levekår
enn de vi tok for gitt i dag. Dermed ble avdukingen fore-<br />
tatt. Musikktroppen stemte i med «Amazing Grace».<br />
Leirsjefen fikk <strong>til</strong> slutt overrakt en bukett blomster for<br />
sitt <strong>og</strong> forsvarets engasjement.<br />
På vegne av Stavanger kommune overtok så kornmu-<br />
naldirektmr Harald Hermansen skulpturen, som han lo-<br />
vet å passe godt på. Han rettet en hjertelig takk <strong>til</strong> Borg-<br />
hammer som hadde gitt flere skuipiurer iii byen. Xeier<br />
Eide fikk <strong>og</strong>så anerkjennelse for sin kunstneriske lms-<br />
ning. Idet han takket Madla Historielag for dets rolle,<br />
framhevet han betydningen av å kjenne sin egen histo-<br />
rie for å kunne gå inn i fremtiden. Den fjerne <strong>og</strong> den<br />
nære historien var nå representert ved to monumenter i<br />
Mmllebukten, Sverdene <strong>og</strong> Fislterkonen.<br />
Historielagets leder, Per Olav Tveita, takket <strong>til</strong> slutt<br />
alle frainmstte. Etter seremonien ved Msllebukta ble en<br />
del gjester invitert <strong>til</strong> KNM Harald Haarfagre der or-<br />
l<strong>og</strong>skaptein Jensen var vert. Ordet ble gitt fritt, <strong>og</strong> Solas<br />
ordfmrer Trygg Maeland benyttet anledningen <strong>til</strong> å kom-<br />
me med en hilsen fra nabokommunen i smr.<br />
Leder av Madla bydelsutvalg, Leiv Helle, berømmet<br />
<strong>og</strong>så historielaget for innsatsen i de seinere årene <strong>og</strong> hå-<br />
pet at lagets arbeid ville baere nye frukter i tiden som<br />
kom. Nesteleder i kulturstyret, Kate Elin Noriand, min-<br />
net om at skulpturen satte kvinnearbeid i fokus, <strong>og</strong> hun<br />
pekte på hva kvinnene hadde gjort opp gjennom tidene<br />
for å få samfunnet <strong>til</strong> å fungere.<br />
Som en liten gest <strong>til</strong> personer <strong>og</strong> institusjoner som<br />
hadde gjort en ekstra innsats i forbindelse med «Fisker-<br />
konen,,, delte Oddvar Huiland ut rniniskulpturer <strong>til</strong> ful-<br />
gende: Gottfred Borghammer, SR-bank v / Geir Hoff,<br />
KNM Harald Haarfagre v/Ole A. Smraa, Stavanger<br />
kommune v / Harald Hermansen, Sola kommune v /<br />
Trygg Maeland, skulptsr Reier E. Eide, Madla Historie-<br />
lag v/Per Olav Tveita.
Bestemor på en stol ute på berget i<br />
Bølclcersmauet 9 i 1921 mr id Gottfred<br />
i matrosskjorte -<strong>og</strong> et foto der<br />
lzun ler så godslig.<br />
Den gamle Tananger-vegen, som førte oppfia «sentrum» med brygge-<br />
ne. Huset øverst i bakken er sannsynligvis det som <strong>til</strong>hørte bestemors<br />
søster, Maren <strong>og</strong> hennes mann, Hermann fermansen, senere overtatt<br />
av deres svigerdatter Serina <strong>og</strong> hennes datter Maren. Huset <strong>til</strong> fiskeren<br />
Jacob Nilsen <strong>og</strong> hans kone lå <strong>til</strong> huyre for det øverste huset på bildet.
Bestemors lille hus på berget i Tananger, det hun solgte for 300 kr. da<br />
hun i 1909 reiste <strong>til</strong> Stavanger for å bo sanzmen nzed sine to &tre <strong>og</strong> bli<br />
den lille Gottfreds bes femor <strong>og</strong> trofaste, pålitelige barnepasser <strong>og</strong> venn i<br />
hele hans oppvekst. Fot<strong>og</strong>~*afiet ble tatt av Inge Asbjørnsen før huset ble<br />
revet for å gi plass <strong>til</strong> hans nye hus, Esterbakken 1 (jfr. s. 92).
Bestemor ble født lørdag l. september (eller fiskemineden) 1838,<br />
~5805 Aas efter Verdens Skabelse».<br />
9 1
Gottjred i samtale med Målfiid Asbjørnsen ved berget, der det gamle<br />
«fiskerhuset» sto. (Foto: Oddvar Høiland).<br />
En del av Tananger havn, en dag da over 20 fartøyer hadde søkt ly for uvæ~
Fot<strong>og</strong>rafiet fra avdukingen i 1994 er tatt av Jonas Friestad, Stavanger<br />
Aftenblad <strong>og</strong> viser,fra venstre, Oddvar Høiland, sjefen for KNM Harald<br />
Haarfagre, kommandørkaptein Ole A. Søraa <strong>og</strong> Gottfred Borghammer.<br />
EGEN BOLIG PÅ KAMPEN<br />
Godt <strong>og</strong> vel fire måneder etter at bestemor var stedt <strong>til</strong><br />
hvile på gravlunden <strong>og</strong> fått sin minnestein med inn-<br />
skriften:<br />
«Som mor <strong>og</strong> bestemor så god<br />
du varig minne efterlod»,<br />
var tiden kommet da vi - hennes etterlatte - skulle<br />
flytte vekk fra Bøkkersmauet, der jeg selv hadde <strong>til</strong>brakt<br />
så mange betydningsfulle år av livet mitt. Huset var jo<br />
ikke vårt, <strong>og</strong> ikke hadde vi lyst <strong>til</strong> å overta det heller, om<br />
det var så at eieren nå ville kvitte seg med det. Jeg måtte<br />
jo nesten ha lov <strong>til</strong> å være så pass optimistisk at jeg kun-
Gottfreds siste barndomshjem, B~kkersmauet<br />
9, slik det så ut da han<br />
forlot det i 1937, <strong>og</strong>flyttet <strong>til</strong> ny bolig på Kampen. Det nederste bildet<br />
viser hvordan huset ble etter rehabiliteuingen, <strong>og</strong> i avisene i forbindelse<br />
med loftsbrann i 1979, da en 81 år gammel mann ble alvorlig forbrent i<br />
ansiktet <strong>og</strong> på hendene, i <strong>til</strong>legg <strong>til</strong> sjokkskader, <strong>og</strong> brakt <strong>til</strong> sykehuset.<br />
«Brannskadene var svzrt omfattende,» heter det i meldingen i R.A.
ne kalkulere med at jeg i framtiden kom <strong>til</strong> å avansere<br />
endel på den sosiale <strong>og</strong> økonomiske rangstigen. Det vil-<br />
le uiider enhver omstendighet gjøre livet betydelig mere<br />
lyst <strong>og</strong> trivelig å komme inn i en ny, moderne bolig med<br />
store stuer <strong>og</strong> rikelig hoyde under taket, <strong>og</strong> slippe å<br />
bøye hodet hver gang jeg skulle gjennom darene.<br />
Den spekulanten som hadde bygd funkishuset, had-<br />
de riktignok slnyfet badet i begge etasjene for å spare på<br />
utgiftene, men det gikk ikke lang tid før jeg sørget for å<br />
få både dusj <strong>og</strong> kar på plass. I hagen plantet jeg tre bjor-<br />
ketrær, <strong>og</strong> tante Grethe, som elsket å stelle med jorden,<br />
sørget for at det kom både stauder <strong>og</strong> blomster, i <strong>til</strong>legg<br />
<strong>til</strong> enkelte bærbusker. Hun var 66 år da vi flyttet inn,<br />
mor 60 <strong>og</strong> jeg selv 28.<br />
MANGE FLYTTELASS<br />
Vi hadde mye rabe å drasse på. Atskillig av det mest<br />
unyttige skrotet var jo blitt brent i ovnene den siste vin-<br />
teren, eller fjernet på annen måte, men det var uhyggelig<br />
mye igjen. Unge Leif Haugland kjørte mangfoldige lass<br />
i den vesle varev<strong>og</strong>nen sin. Hans store lidenskap var bi-<br />
ler, det var dem han ville vie sitt liv. Så han kjørte gjerne<br />
att <strong>og</strong> fram hvor lenge det enn skulle vare. Men en av<br />
turene måtte nødvendigvis bli den siste, <strong>og</strong> da var tiden<br />
kommet for papegøyen Jakob. Den ble plassert på skul-<br />
deren min i førerhuset ved siden av sjåføren. Det var<br />
nok litt underlig for min lille gronne kamerat å få seg en<br />
lang kjøretur gjennom ukjente bygater, uten å vite hvor<br />
det bar hen. Men den var i trygg forvaring <strong>og</strong> lot ikke <strong>til</strong><br />
å være synderlig redd.<br />
Vi hadde god tid i forveien bes<strong>til</strong>t et elegant spisestue-<br />
møblement av en gammel, flink snekker, som bodde i<br />
Tanke Svilands gate <strong>og</strong> snakket sarlandsk. Han leverte<br />
et håndverksarbeid han kunne være stolt av <strong>og</strong> vi meget<br />
<strong>til</strong>freds med. Golvene var blitt dekket med storblom-<br />
stret linoleum, som vi hadde kjøpt i «Bikuben» på Ny-
torget. Her, i dette store murhuset, var forbruksforenin-<br />
gens kontorer i andre etasje, lagerlokaler etc. i tredje. På<br />
gateplanet mot Nedre Dalgate <strong>og</strong> noe høyere mot torg-<br />
planet var kolonialbu<strong>til</strong>dken <strong>og</strong> avdelingen for manu-<br />
faktur <strong>og</strong> golvbelegg etc. Bestyrer for sistnevnte butikk<br />
var den elskverdige, litt eldre mannen som het Jacob<br />
Bjørnsen. Vår lille familie hadde, som de fleste av med-<br />
lemmene, innestående på det såkalte «hjelpefondet»<br />
(der en del. av den årlige bonus automatisk ble overført),<br />
et beløp i 1937 så stort at det dekket omkostningene,<br />
ikke bare <strong>til</strong> linoleumet, men <strong>og</strong>så <strong>til</strong> portierene mellom<br />
de to stuene, der det opprinnelig var planlagt skyvedn-<br />
rer, slik som i første etasje. Varene ble brakt på huset<br />
sammen med en mann som besørget påleggingen <strong>og</strong><br />
opphengningen, uten omkostninger. Vi befant oss nem-<br />
lig i den koselige tidsperioden da folk ikke bare var<br />
hjelpsomme, men fant det naturlig å være minst mulig<br />
nøyeregnende med minuttene når det gjaldt å betjene<br />
sine kunder.<br />
KAMPENS PLASS <strong>og</strong> SKOLE<br />
Kampen-platået strekker seg fra Rudlå i øst <strong>og</strong> vestover<br />
<strong>til</strong> gaten som går fra Tanke Svilands gate <strong>og</strong> danner en<br />
del av Solandsbakken, <strong>og</strong> deretter fortsetter i en sving <strong>til</strong><br />
hnyre utover mot Tasta <strong>og</strong> kalles for Randabergveien.<br />
Som en slags grense i sør er Misjonsveien, <strong>og</strong> <strong>til</strong> å begyn-<br />
ne med var denne en smal landsens vei med hjulspor <strong>og</strong><br />
sølepytter. Veien måtte vøles av veivokterne, som dispo-<br />
nerte over hver sin tohjulte karmkjerre, trukket av en<br />
godlynt <strong>og</strong> tålmodig fjordahest. Det er mulig at området<br />
mellom Misjonsveien <strong>og</strong> bort <strong>til</strong> Byhaugveien kan reg-<br />
nes med, ikke minst fordi Kampen kirke befinner seg<br />
her. Den var ikke påtenkt da vi bosatte oss i området.<br />
Folk her <strong>til</strong>hørte den gangen Domkirkens menighet.<br />
Kampens stort anlagte folkeskole ble tatt i bruk i 1925,<br />
etter stadsarkitekt Westbyes utkast. Den 9. juni 1918
Kampen skole, slik den var tenkt. Skolen som den ble <strong>og</strong> fortsatt er,<br />
se tegning pd side 201.<br />
hadde den nedsatte byggekomite møte for å behandle<br />
de foreliggende planer. Disse ble anbefalt lagt <strong>til</strong> grunn<br />
for oppførelse av skolen, <strong>og</strong> oversendt <strong>til</strong> magistrat <strong>og</strong><br />
formannskap for videre behandling. Meningen var at<br />
størrelsen skulle bli noenlunde den samme som Våland<br />
<strong>og</strong> Nylund skoler, <strong>og</strong> inneholde 30 klasserom, der<strong>til</strong> spe-<br />
sialrom for sløyd, håndgjerning, fysikk, sang <strong>og</strong> skole-<br />
kjøkken. De to sistnevnte skulle plasseres i fjerde etasje.<br />
I kjelleren skulle innredes lokaler for skolebespisning <strong>og</strong><br />
skolebad (som <strong>og</strong>så tenktes brukt som folkebad om<br />
kveldene). To gymnastikksaler skulle innredes i den sør-<br />
lige fløyen, mot den planlagte Kampensgate.<br />
Bygningen ville bli på ca. 90 meters lengde, dekke et<br />
areal på 2.000 kvadratmeter <strong>og</strong> ha et rominnhold på<br />
26.700 kubikkmeter. Utenom hovedbygget oppførtes<br />
egen vaktmesterleilighet i nordfløyen, <strong>og</strong> for assistenten<br />
(hvis hovedansvar vel var fyringsanlegget) i gymnas-<br />
tikkfløyen. Planen var <strong>og</strong>så å oppføre en svømmehall i<br />
forbindelse med folkebadet, men på grunn av dårlig<br />
økonomi i kommunen ble nordfløyen liggende «brakk»<br />
i mange år. Senere ble det innredet et par klasseværelser<br />
over det halvferdige bassenget, <strong>og</strong> først da var hele sko-<br />
len ferdig, bortsett fra at det aldri ble støpt noe svømme-<br />
basseng der elevene kunne boltre seg.<br />
At det etter 1918 ble nødvendig med en stor, ny folke-<br />
skole i denne bydelen, skyldtes den <strong>til</strong>takende bygge-
virksomheten i området, <strong>og</strong> at den i nær framtid skulle<br />
erstatte den gamle Sandvigen skole, som lenge nok had-<br />
de hatt som nærmeste nabo Gassverket med kjempebe-<br />
holderen. Denne var i mange år et dominerende lande-<br />
merke, ikke minst når den var smekkfull av illeluktende<br />
gass, fror denne ble presset ut i ledningsnettet <strong>til</strong> de sen-<br />
trale <strong>og</strong> mer fjerne bydelene.<br />
Det nevnte platået bak skolen <strong>og</strong> videre som ovenfor<br />
beskrevet, var opprinnelig en slags utmark, i likhet med<br />
byens mange andre åpne arealer. Noe utgjorde selvsagt<br />
<strong>og</strong>så dyrket eng med heimehus <strong>og</strong> driftsbygninger. Når<br />
det gjaldt Kampens Plass <strong>og</strong> det rovrige ubebygde feltet,<br />
ble det gitt dispensasjon for murbyggtvangen dersom<br />
det ble avsatt et passende felt bak skolen, benevnt som<br />
Kampens Plass. Da vi flyttet opp her, var det et uryddig<br />
sted, med rester av steingjerder, vannpytter <strong>og</strong> lite trive-<br />
lige stier å ta seg fram på. En av beboerne, Alvhild 0.<br />
B0e, beskrev stedet i et dikt, der det b1.a. heter:<br />
På Kampens Plass jeg har mitt hjem,<br />
<strong>og</strong> veien dit er tung <strong>og</strong> slem.<br />
Her finnes ikke spor av sti,<br />
men skitten mark med huller i.<br />
Når dagens lys er svunnet vekk,<br />
da blir her mrorkt som i en sekk.<br />
For intet vennlig skjær fra lykt<br />
det er, så en kan vandre trygt.<br />
Og stiger vi ei lett på tå,<br />
vi pent i gresset bite må.<br />
På hodet går det i et hull,<br />
så fullt av srolevann <strong>og</strong> muld.<br />
Og er <strong>til</strong> sist en kommet opp,<br />
så er en svart fra tå <strong>til</strong> topp.<br />
Nå et par stylter vil jeg få,<br />
så trorr <strong>og</strong> trygg jeg hjem kan nå!
Et ddrlig avisfofo av området da<br />
tomtene <strong>til</strong> 3 bolighus ble u fgravd<br />
i 1946, ti år etter vart hus, som<br />
vises øverst. Til venstre løen med<br />
bryggerhuset, som en tid ble brukt<br />
iforbindelse med hermetikkfabrik-<br />
ken i Misjonsv. 27. Varemerket <strong>til</strong><br />
høyre.<br />
INNVIELSE AV BOLIGEN<br />
Vårt hus, med matrikkelnummer 42 i Kampensgate, er<br />
et hjørnehus. Det sto <strong>til</strong> å begynne med på et ubebygd<br />
område. Gaten var ikke opparbeidet, så det var i virke-<br />
ligheten opptråkkede stier vi måtte bevege oss på når vi<br />
skulle <strong>til</strong> «byen». På sørsiden av huset var det en åpen<br />
mark, som jeg kunne ha fått kjøpt for et par tusen kroner.<br />
Men jeg regnet med at det ikke var nødvendig å utvide<br />
hagen <strong>og</strong> dermed få ekstra arbeid med å holde <strong>og</strong>så den-<br />
ne vedlike. Like etter at <strong>krig</strong>en var slutt, ble tomten kjøpt<br />
av en byggmester, som - <strong>til</strong> eget bruk - oppførte et h ~yt<br />
hus, <strong>og</strong> i <strong>til</strong>legg en garasje, som nødvendigvis måtte bli<br />
sjenerende for oss.
Så snart innflytningen i vår nye bolig hadde funne<br />
sted, syntes jeg det var på sin plass å foreta en slags inn<br />
vielse i form av en liten selskapelig sammenkomst. Ferr<br />
av deltakerne husker jeg hvem var, nemlig: Wilheln<br />
Aarek med sin kone Marthe, født Evertsen, Erling Berg<br />
Pedersen med Haldis, født Torvund, <strong>og</strong> Marthon Mx.<br />
land. Mor <strong>og</strong> tante hadde evakuert <strong>til</strong> førstnevntes sove.<br />
værelse, men ellers oppholdt de seg på kjøkkenet for å t;<br />
seg av det som hadde med den kulinariske delen av ar-<br />
rangementet å gjøre. Hva som sto på menyen, er gått :<br />
glemmeboken.<br />
VÅR FORSTE JUL PÅ KAMPEN<br />
i 1937, <strong>til</strong>brakte jeg selvsagt sammen med mor <strong>og</strong> tante i<br />
de helt nye omgivelser, d<strong>og</strong> fortsatt med savnet av be-<br />
stemor, som forlot oss like før jul for ett år siden.<br />
<strong>Fra</strong> to av stuevinduene kunne vi se bort på baksiden<br />
av det gamle, røde huset som lå i en hage mot Misjons-<br />
veien. Det huset eides tidligere av T. Rønneberg, som<br />
her i 1882 startet en liten hermetikkfabrikk under firma-<br />
navnet Kampen Preserving Co. Han utvidet senere sin<br />
virksomhet ganske betydelig, da han oppførte den sto-<br />
re, flotte fabrikken i Tanke Svilands gate 25 (jfr. foto i<br />
bind 111, side 33). På baksiden av det røde huset mot<br />
Misjonsveien var det, i <strong>til</strong>legg <strong>til</strong> låven, et lite enetasjes<br />
bygg som vi kalte «bryggerhuset». Det var dette vi, i <strong>til</strong>-<br />
legg <strong>til</strong> gårdstunet, fra våre vinduer ikke kunne unnlate<br />
å se ned på, enten vi ville eller ei. Her bodde det et gam-<br />
melt ektepar med etternavnet Sjøvangen, opprinnelig<br />
innvandrere fra en eller annen bygd i Ryfylke. Det var<br />
rørende å se hvordan de stullet <strong>og</strong> stelte sammen uten-<br />
for, med vassbøtter <strong>og</strong> stamper. Innendørs var plassen<br />
uhyre liten, men de lot <strong>til</strong> å vxre såre <strong>til</strong>fredse.<br />
Jeg syntes det var så koselig å betrakte disse enkle<br />
landsens mennesker, som neppe kunne ha så mye å<br />
rutte med i en tid uten alderstrygd, etter at de var sluttet<br />
å arbeide med noe som ga dem litt inntekter. Jeg antar at
de må ha fått en smule <strong>til</strong>skudd <strong>til</strong> livets opphold fra<br />
for<strong>sorg</strong>svesenet. Da alt virket så fattigslig, måtte jeg<br />
uvilkårlig reflektere over de eldres levekår i den tiden<br />
det her dreier seg om. Og det var naturlig for meg<br />
samtidig å minnes mine besteforeldres <strong>til</strong>værelse i den<br />
vesle hushytten på berget i Tananger.<br />
Da den første julen på Kampen nærmet seg, falt det<br />
meg derfor inn å gjøre et aldri så lite fors~k på å lage en<br />
Den store fabrikkbygningen, som gjengis ovenfor, lå foran Rosenkilde-<br />
huset, mot Vågen. Alt som i sin tid var plassert her, ble fjernet, så det<br />
gamle herskapshuset fikk en donzinerende beliggenhet, med vannfon-<br />
tenten foran. Denne sto opprinnelig på Torget, deretter i det lille park-<br />
anlegget nedenfor Petrikirken.
lenger utstyrt med nradtorftige tyggeredskaper i munn-<br />
hulene sine. Det var mange mennesker som gjorde seg<br />
fortrolig med sin skjebne i alderdommen, <strong>og</strong> slett ikke<br />
var så sterkt interessert i å gå <strong>til</strong> anskaffelse av slike løs-<br />
aktige kjøpetenner, om de enn var både nyttige <strong>og</strong><br />
skj0nnhetsformidlende. De fleste hadde vel heller ikke<br />
råd <strong>til</strong> den slags kostbar luksus. Grøt, suppe <strong>og</strong> brødmat<br />
gikk det jo an å gumle i seg uten tenner!<br />
Når det gjelder det gamle ekteparet Sjøvangen, ble de<br />
ikke boende så lenge i den vesle stuen sin på Kampen.<br />
Det skulle nemlig bygges nye, moderne firemannsboli-<br />
ger i kvartalet, både mot Misjonsveien <strong>og</strong> Kampensgate,<br />
<strong>og</strong> da måtte jo alt som sto i veien saneres. De to persone-<br />
ne jeg har omtalt, <strong>og</strong> noen andre, blant dem familien<br />
Gudmestad, måtte flytte fra området. Oldingene ble an-<br />
vist stue <strong>og</strong> kjøkken i Vevergaten 26, det samme hus som<br />
i slutten av forrige hundreåret gjorde tjeneste som re-<br />
daksjons- <strong>og</strong> eltspedisjonslokaler for Aftenbladet (med<br />
trykkeriet i kjellerutbygget mot gaten) da Lars Oftedal i<br />
1893 gikk i gang med sitt «folke-organ» i en kritisk peri-<br />
ode av sin <strong>til</strong>værelse.<br />
Ikke så lenge etter at Stavanger Fredsungdomslag var<br />
stiftet, tok noen entusiastiske medlemmer for alvor <strong>til</strong> å<br />
prate sammen om å få bygget en hytte på et velegnet<br />
sted ikke ssrlig langt vekke fra byen, der medlemmene<br />
<strong>og</strong> andre interesserte kunne samles i helgene, <strong>og</strong> dessu-<br />
ten arrangere leirer med deltakere fra hele landet, gjerne<br />
<strong>og</strong>så fra andre land. En hadde <strong>til</strong> å begynne med festet<br />
seg ved en jordteig på et par mål et lite stykke forbi<br />
Hafrsfjord-brua, men verken den eller en annen i nærhe-<br />
ten av Hålandsvatnet, syntes å være brukbare.<br />
Som hyttekomite ble nedsatt disse medlemmene:<br />
Rektor Olden, Hanna Hansen, Andreas Kvam, Anna<br />
Larsen, Dagfinn Dxnevad, Rasmus Rasmussen, Otto
Haugland, Gabriel Svendsen <strong>og</strong> Kjell Jensen, den siste<br />
som formann. Det ble snart ført forhandlinger med<br />
Thorstein Bryne om kjøp av et jordstykke på den nordøstlige<br />
delen av Brynes gårdsbruk på Aldegard. Men<br />
heller ikke denne gang ble det enighet om kjøp. Derimot<br />
fant komiteen ønskestedet på Stølsvik - en kort sjøreise<br />
fra byen med den lokalkjente «Viervåg» som befordringsmiddel.<br />
Det følgende referat er hentet fra hytteboken:<br />
Kristi Himmelfartsdag 1936 var de interesserte i foreningen<br />
på tur <strong>til</strong> Stølsvik. Dagen etter ble ekstraordinzrt<br />
møte holdt i Parkkafeen. Her fikk komiteen fullmakt<br />
<strong>til</strong> å godta anbud <strong>og</strong> tegninger. Allerede 2. juni ble<br />
et utkast av Anna-Margrete Olden akseptert. Lørdag 6.<br />
juni var Dagfinn 0xnevad <strong>og</strong> Kjell Jensen inne hos<br />
Olaus St~lsvik <strong>og</strong> ordnet med kjøpet. Søndag morgen<br />
kom <strong>og</strong>så en del andre komite-medlemmer, sammen<br />
med ingeniør Størseth. Sistnevnte hadde sine måleinstrumenter<br />
med seg, så straks etter at hjørnesteinene for<br />
tomten var tatt ut, var han i full gang med oppmålingen.<br />
Utstikkingen av husgrunnen ble <strong>og</strong>så foretatt. Nå begynte<br />
en travel tid for komiteen, med graving <strong>og</strong> opprensking.<br />
Selve grunnarbeidet ble satt bort på anbud.<br />
Allerede mens det «grunnleggende» arbeidet bare var<br />
halvferdig, ble det arrangert St. Hans-tur <strong>til</strong> stedet, <strong>og</strong> i<br />
dagene som fulgte ble virksomheten forsert, slik at da<br />
fredsleiren på Aldegard tok <strong>til</strong>, var hytten under tak. En<br />
dag hadde leirdeltakerne dugnad på bygget, <strong>og</strong> la b1.a.<br />
på det meste av takpappen.<br />
Den strieste jobben var bæringen av materialer. Akkurat<br />
på denne tiden stekte solen på det beste, så det ene<br />
plagg etter det andre ble kastet. Til slutt gikk en bare i<br />
badedrakter. Det ble mange stønn over svidde kropper<br />
etter de dagene. Mange slags transportmidler ble oppfunnet<br />
i tankene. Noen holdt på kabel, andre på kløvhester.<br />
Atter andre mente at gassballonger, som så vidt<br />
lettet materialene opp fra jorden, var det mest hensiktsmessige;<br />
så var det bare å gå bak <strong>og</strong> skyve materialene
fram gjennom luften. Men så kom spørsmålet: Hvordan<br />
skulle vi få disse ballongene med oss ned igjen?<br />
Våre skuldre ble allikevel <strong>til</strong> slutt de seirende. Bord<br />
for bord, planke for planke kom smått om senn opp. Det<br />
var et beundringsverdig arbeid som her ble gjort av<br />
medlemmene.<br />
En fryd for øyet ble det etter hvert å se bygget reise<br />
seg. Etter endt dag måtte vi ofte stanse opp på vei ned <strong>til</strong><br />
frk. Hansens hytte, for å betrakte vårt verk. Vi var stolte.<br />
Det finansielle var så noenlunde ordnet. Obligasjoner<br />
var tegnet blant medlemmene for bortimot kr. 1.000, <strong>og</strong><br />
et lån var opptatt på kr. 1.500.<br />
Hele sommeren igjennom <strong>og</strong> høsten med gikk <strong>til</strong> det<br />
utvendige arbeidet, men etter hvert kunne innredning-<br />
en ta sin begynnelse. Nå ble det riktig morsomt, så arbei-<br />
det gikk med liv <strong>og</strong> lyst. Før jul var stuen <strong>og</strong> gangen<br />
ferdig, <strong>og</strong> <strong>til</strong> dels litt av soverommene. Peisen var murt<br />
<strong>og</strong> ovnen satt opp, så vi hadde det både varmt <strong>og</strong> kose-<br />
lig.<br />
På et av de siste møtene før jul ble innbydelser <strong>til</strong> nav-<br />
nekonkurranse utsendt. En mengde forslag kom fram,<br />
<strong>og</strong> diskusjonsbalgene gikk høyt. Etter nesten 2 timers<br />
debatt fikk endelig navnet Fredatun (foreslått av E. Nit-<br />
ter) flertall.<br />
For å kunne stå mest mulig fri for smågjeld <strong>til</strong> åpnin-<br />
gen, gikk komiteen i januar 1937 i gang med en utlod-<br />
ning av sportsgjenstander.<br />
Hytten kom <strong>til</strong> å inneholde en stor peisestue <strong>og</strong> fem<br />
soverom 5 fire koyer. Ett av rommene var innredet som<br />
stue, med ovn. Ellers var det et praktisk kjøkken med<br />
god komfyr <strong>og</strong> diverse kjørler. De stipulerte utgiftene<br />
for bruken av herlighetene skulle neppe kunne sies å<br />
være avskrekkende, nemlig 50 ore pr. person, 75 ore for<br />
lurdag/ søndag. En sammenhengende uke kr. 3/50.<br />
Dagsbesok, uten overnatting, 25 ore.
INNVIELSEN<br />
av hytten fant sted 25. april 1937. (På side 138 i bind 111<br />
står det 1939, men det er feil.) Ingebjørg Sletten skrev<br />
dagen etter folgende referat i Stavanger Aftenblad:<br />
Det gikk flaggsmykket båt mot Stølsvik den solskinnende<br />
søndagen, med ivrigste flokken av Stavanger<br />
Fredsforening om bord. Det var Fredsungdomslagets<br />
nye sommerhus «Fredatun» som skulle innvies. En så<br />
det vakre lille byggverket på lang avstand der oppe i<br />
bakkehellet mellom knauser <strong>og</strong> knatter <strong>og</strong> buskete furu.<br />
At en forening får seg hus eller hytte, er ikke noe rart.<br />
Men Fredatun er tegnet <strong>og</strong> tmmret, <strong>og</strong> har fått form <strong>og</strong><br />
farge av Fredsungdomslagets egne hender. Noen beskjeden<br />
hytte er det ikke blitt, - nærmere 80 personer<br />
satt roininelig benket om bordet i peisestua søndag, <strong>og</strong><br />
de 5 soveværelsene gir plass <strong>til</strong> 20.<br />
Det er første fredsforening her i landet som selv har<br />
bygd seg sitt hus. Og visst det eneste i verden, sier rektor<br />
Olden, som vet nesten alt.<br />
Noeri lett jobb har det ikke vært. Men de er av et seigt<br />
slag, de unge kvinner <strong>og</strong> menn som danner kjernetroppen<br />
i Fredsuiigdomslaget her. I fjor sommer satte de ned<br />
en byggekolnite med bankassistent Kjell Jensen som formann.<br />
Medlemmeiie kjøpte aksjer 2 10 kroner <strong>til</strong> om lag<br />
halve pengesummen var sikret, <strong>og</strong> så bar det i gang. Etter<br />
store funderinger rundt i Ryfylkes vakre natur ble en<br />
tomt inne på St~lsvik kjøpt, <strong>og</strong> «Viervåg» gikk i fraktfart<br />
med tunge materialer. Men huset skulle ligge et godt<br />
stykke oppe i bakken, <strong>og</strong> det fantes verken vei eller sti.<br />
Så fredsviljen hos foreningens unge menn fikk røyne en<br />
prøve av de sjeldne. Et underlig lite t<strong>og</strong> gikk bakkene<br />
opp hele sommeren <strong>til</strong> ende - brunsteikte rygger, badebukse<br />
<strong>og</strong> beksømmer under de veldige borene.<br />
Det var et demokratisk lite samfunn som skulle reise<br />
verket uten diktatorisk myndighet over seg. Så det kan<br />
vel hende at diskusjonens bølger hadde gått høyt iblant.<br />
To etasjer eller bungalow? Plass <strong>til</strong> 40 eller 80? Peis eller
Deltalterne ved innvielsen av «Fredatun» i St~lsvik samlet foran hytten<br />
pa innvielsesdagen. Samtlige star nok oppført i gjesteboken, som er<br />
gjengitt her i boken pd side 109. Men dfå dem navngitt under fot<strong>og</strong>rafiet<br />
er nesten ui~iulig. Bare noen av deni kan nevnes. I første rekke fra<br />
venstre: Gustav Paulsen <strong>og</strong> frue, Lars Olsen, Kjell Jensen, Gottfred<br />
Borglzammet, bolctr*ykker Adolf Halvorsen, bak ham fuu Opsanger,<br />
Mathias Larsen, Andreas Kvam, bokhandler Opsanger. Lenger mot<br />
lz0yre: Otto Haugland, grosserer Erling J. A. Rarnsland, bak ham Rosi<br />
Fein, Rasnztls Rasmussen, urmaker Tlzorbjørnsen, Arne Solberg, urmaker<br />
Beclrer <strong>og</strong> provisor Hansteen. I vinduet Hanna Hansen <strong>og</strong> Sverre<br />
Olden. I døren <strong>til</strong> høyre: Julius Fein.<br />
ovn eller begge deler? Brune eller grønne lister i spisestuen?<br />
Men når huset nå ligger ferdig der oppe i bakken,<br />
slik Anna-Margrete Olden tegnet det på papiret for<br />
snaue året siden, da er det visst ingen av foreningens<br />
medlemmer som har noe de vil rette på. Mange så bygget<br />
for første gang i går, <strong>og</strong> både gammel <strong>og</strong> ung, både<br />
fagmann <strong>og</strong> leg var rett <strong>og</strong> slett overveldet. For noe mindre<br />
~heimegjortn enn det hypermoderne lille mesterverket<br />
kan en vanskelig tenke seg. Og flott ligger det <strong>til</strong>,<br />
med utsikt over hele den breie fjorden.<br />
Så det var rimelig at gamle <strong>og</strong> unge i Fredsforeningen<br />
møttes <strong>til</strong> fest. Kjell Jensen leverte høyridelig nøkkel <strong>og</strong>
Noen av Izerrene, fot<strong>og</strong>rafert ute i terrenget. <strong>Fra</strong> v.: Arne Solberg, inge-<br />
ni0r C. K. Størseth, Andr. Kvam, agent Lars Olsen, grosserer Erling J.<br />
A. Ramsland, boktrykker Adolf Halvorsen (Moes Aksjetrykkeri), fa-<br />
brikkeier H. Abel-Lunde, bak ham provisor Hansteen <strong>og</strong> G. Borgham-<br />
mer. (Sistnevnte er den eneste gjenlevende i 1996).<br />
flagg over <strong>til</strong> Sverre Olden, Fredsungdomslagets for-<br />
mann, som takket for gaven. Og så gikk flagget <strong>til</strong> topps<br />
på Fredatun, <strong>til</strong> tonene av «Gud signe vårt dyre fedre-<br />
land».<br />
Ved bordet leste Gottfred Borghammer en festlig pro-<br />
l<strong>og</strong>. Dagens festtaler var rektor Olden, som gav et kort<br />
<strong>og</strong> ypperlig utsyn over den mangslungne <strong>og</strong> flokete ti-<br />
den vi lever i. Både han <strong>og</strong> de andre talerne la vekten på<br />
at «Fredatun» framfor alt skal være fristedet der vi kan<br />
feire vår helg for oss selv, for å samle kraft <strong>til</strong> nytt arbeid<br />
for folkefred. Han pekte på at Fredsungdomslaget had-<br />
de synt en aktiv samarbeidsånd som var lovende for<br />
framtiden.<br />
Grosserer Erling J. A. Ramsland holdt under Ordet<br />
fritt en vakker <strong>og</strong> manende tale, med varm takk <strong>til</strong> alle<br />
som hadde vært med å reise Fredatun. Kjell Jensen gav<br />
et oversyn over arbeidets utvikling både på arbeidsplas-
sen <strong>og</strong> ved regnskapsbøkene. Ellers var det selvsagt<br />
muntre sanger <strong>og</strong> hjertelige hilsener fra fredskolleger i<br />
nord <strong>og</strong> sør.<br />
«Fredatun» - en vakker liten sommerheim på en<br />
knaus. Men <strong>og</strong>så noe mer. Et tegn på at det fins ungdom<br />
som vil legge ryggen <strong>til</strong> <strong>og</strong> ta et tak når det trengs. Det<br />
gir tro på de byggende krefter.<br />
Inge ...<br />
Disse skrev sine navn i hytteprotokollen: 0. F. Olden,<br />
Karen Margrethe Larssen, Lars Olsen, Adolf Halvorsen,<br />
Rosi <strong>og</strong> Julius Fein, Inge<strong>borg</strong> Jacobsen, Marie Opsanger,<br />
S. K. Størseth, Gottfred Borghammer, I. Bryne Olsen,<br />
Andreas <strong>og</strong> Anna Kvam, H. Abel Lunde, Martha <strong>og</strong> Jo-<br />
nas Hansteen, Gard Paulsen, Hjørdis Hansen, Marie<br />
Andersen, Agnes <strong>og</strong> Kjell Jensen, Bergit Qxnevad, Hjør-<br />
dis Halvorsen, Emilie Paulsen, Val<strong>borg</strong> Glette, August<br />
Becker, Aase Jørgensen, Beddis Iversen, Erna Wilhelm-<br />
sen, Peder Jensen, Sverre Molven, Berta Torsen, Gustaf<br />
Malmberg, Kjell Jensen, Solveig Bryne Olsen, Ranveig<br />
Oxnevad, Arthur Rasmussen, Astri Solheim, Otto<br />
Haugland, Julie Heggelund, Ingar Thorbjørnsen, Olav<br />
Paulsen, Inger Johanne Kvia, Gerd Jacobsen, Ingebjørg<br />
Sletten, Ruth Rasmussen, Rasmus Rasmussen, Kaare<br />
Larsen, Sverre Olden, A. Engen, Anna Karine Jacobsen,<br />
Ingebjnrg Jacobsen, Hanna Hansen, Randi Paulsen, Er-<br />
ling J. A. Ramsland.<br />
Enkelte av deltakerne knyttet noen velmente ord <strong>til</strong><br />
sine signaturer, <strong>og</strong> disse tas <strong>til</strong> slutt med her:<br />
Til lykke med «Fredatun»!<br />
Bygg videre på <strong>fredens</strong> grunn<br />
vårt folk et mektig freds-paulun!<br />
Mathias Larsen (ligningssjef)
Med ønsket om at pax<br />
behersker verden straks,<br />
med ungdommen som vekker,<br />
kvitterer jeg, H. Becker.<br />
(urmaker, som under <strong>krig</strong>en ble sendt <strong>til</strong> Hitler-<br />
Tyskland <strong>og</strong> drept. Det vises <strong>til</strong> kapitlet om jødenes<br />
grusomme skjebne, som kommer i neste bind.)<br />
Likesom vårt fysiske arbeide lykkes når vi<br />
erkjenner naturens lover <strong>og</strong> brzryer oss for dem,<br />
fordi naturen selv da blir vår tjener - således blir<br />
freden virkelighet når vi erkjenner livets lover<br />
<strong>og</strong> bøyer oss for dem. Annen vei <strong>til</strong> fred gis ikke!<br />
K. Opsanger (bokhandler)<br />
Måtte veien <strong>til</strong> <strong>og</strong> fra Fredatun alltid være ren!<br />
Gustav Paulsen<br />
(forretningsdrivende i Nygaten)<br />
(Protokollen blir oppbevart i kvekernes arkiv.)<br />
KORTVARIG GLEDE<br />
Til tross for uroen <strong>og</strong> uhyggen som utviklet seg i Tysk-<br />
land, Italia <strong>og</strong> Spania i tiden som fulgte, var det vel nep-<br />
pe mange som anså det for sannsynlig at de positive,<br />
byggende krefter i vår egen fredselskende, demokratis-<br />
ke nasjon i nær framtid skulle bli rammet av den utenke-<br />
lige katastrofen tre år etter hytteinnvielsen.<br />
Da de tyske stridskreftene i 1940 innfant seg på norsk<br />
område, varte det ikke lenge før de ledende personer i<br />
fred<strong>sorg</strong>anisasjonen, med rektor Olden i spissen, fryktet<br />
for at den nye hytten ville stå i fare for å bli konfiskert <strong>og</strong><br />
tatt i bruk av okkupasjonsmakten. For å hindre at så<br />
skulle skje, ble det besluttet å selge eiendommen <strong>og</strong> la<br />
pengene <strong>til</strong>falle Nasjonalhjelpen <strong>og</strong> dermed bli brukt <strong>til</strong>
viktige, aktuelle formål blant befolkningen. Det er rime-<br />
lig å anta at denne beslutningen var den fornuftigste,<br />
selv om de aktive hyttebyggere <strong>og</strong> brukere kom <strong>til</strong> å stå<br />
helt ribbet <strong>til</strong>bake. Men <strong>krig</strong>ens destruktive virkninger<br />
var utelukkeilde vonde på alle områder.<br />
Før jeg kommer nzrmere inn på denne kjempekatas-<br />
trofen, som kom <strong>til</strong> å få store konsekvenser for hele lan-<br />
det, byen <strong>og</strong> befolkningen, vil jeg gjengi en epistel jeg<br />
skrev i mellom<strong>krig</strong>sårene, uten at den ble offentliggjort:<br />
SMÅ REFLEKSJONER<br />
OM ET STORT KRIGSSKIP<br />
Vi har for tiden den ære å ha Storbritannias største slag-<br />
skip like utenfor stuedøren. Personlig har jeg anledning<br />
<strong>til</strong> å holde et øye med det, der det ligger <strong>og</strong> liksom forsø-<br />
ker å dekke de vakre, blå fjellene i bakgrunnen. Gir en<br />
seg <strong>til</strong> å reflektere, er det nesten en smule nifst. Tenk<br />
om.. .<br />
Ja, det er klart - hvis de ville, de 1.200 marinefolkene<br />
der inne i fjorden, så kunne de mikse litt med den digre<br />
kanonen som peker like på mitt vindu, <strong>og</strong> - pang! -hele<br />
herligheten ville være en saga blott. En gang <strong>til</strong>: Neste<br />
hus. Og neste, <strong>og</strong> neste ...<br />
Hva skulle vi si?<br />
Skrike?<br />
Ja vel, - men hvem ville høre på oss?<br />
De fire hundre soldatene på Madlamoen?<br />
Kanskje, - men hva skulle så de gjøre? Skyte igjen?<br />
Noen ville gjerne gi dem det rådet. Når først våpnene<br />
er fabrikert, må de vel en gang komme <strong>til</strong> anvendelse.<br />
Det går en flokk britiske offiserer <strong>og</strong> spankulerer i ga-<br />
tene. Uniformene er s<strong>til</strong>ige, <strong>og</strong> folk snur seg <strong>og</strong> glor.<br />
Herrene konverserer <strong>og</strong> er i strålende humur. Lenger<br />
borte står en klynge matroser <strong>og</strong> søker å gjøre seg forstå-<br />
elige for noen unge gymnasiaster, som finner anled-
ningen ganske beleilig <strong>til</strong> å prøve sine ferdigheter i<br />
engelsk. Og under trærnes skygger i Parken sprader to<br />
sveisne gaster med et par unge jenter imellom seg. Jente-<br />
nes ferdigheter i fremmede språk er nok atskillig mindre<br />
utviklet enn hos gymnasiastene. Men det gis da <strong>og</strong>så<br />
andre språk som kan tolke hjerters følelser ...<br />
Ja, det finnes andre språk!<br />
Kj~rligheten mellom mennesker strekker seg gud-<br />
skjelov lenger enn stemmeorganene. Ja, lenger enn alle<br />
verdens grenser <strong>og</strong> oppkonstruerte murer.<br />
Småbarna som glaner seg i svime på de utenlandske<br />
orl<strong>og</strong>sgastene, ser at i grunnen er de mennesker, de<br />
fremmede karene <strong>og</strong>så. Det er bare språket <strong>og</strong> uniforme-<br />
ne som skiller dem fra stammens egne.<br />
- Hva er det så vi bygger <strong>krig</strong>sskip for? spør små-<br />
barna.<br />
- Hva, vi . . .? Jo, for å . . .<br />
Ja, hvorfor, igrunnen?<br />
HVOR LENGE VAR ADAM I PARADIS?<br />
Byrå-tegneren ble «kidnappet» av Sparekassen<br />
I bind IV fortalte jeg om flyttingen av byrået <strong>til</strong> Bergje-<br />
landsgt. 1, <strong>og</strong> kompaniskapet med den allsidige E. Kåre<br />
Johannessen, fmdt ti år etter meg i samme gaten, nemlig<br />
Risbakken, han i nr. 26 <strong>og</strong> jeg i nr 9. Alt skulle tyde på at<br />
jeg hadde verpet gullegget <strong>og</strong> fått den assistenten jeg<br />
hadde bruk for i de nærmeste årene.<br />
Men min nye, faste medarbeider hadde ikke fungert<br />
så mange ukene før han oppdaget at Stavanger Spare-<br />
kasse averterte at de hadde bruk for en ny volontmr. Han<br />
fdte seg kallet <strong>til</strong> å reflektere på dette fristende <strong>til</strong>budet,<br />
<strong>og</strong> ba meg i den anledning om en attest. Jeg satte meg,<br />
ubegripelig nok, <strong>til</strong> å utforme et langt, utfmrlig epos sti-<br />
let <strong>til</strong> Sparekassens direktør, Erling Arstad. Her roste jeg<br />
i høye toner søkerens mange fordelaktige egenskaper,<br />
som konkluderte med at han ville være som skredder-<br />
sydd for en begynners<strong>til</strong>ling innen bankvesenet.
Søkernes antall var enormt, men problemet med utvelgelsen<br />
lot seg lett løse, idet direktøren umiddelbart<br />
falt for min overstrømmende anbefaling, i <strong>til</strong>legg <strong>til</strong><br />
hans gode vitnesbyrd fra Middelskolen <strong>og</strong> Handelsgymnaset.<br />
Dermed telefonerte herr Arstad straks <strong>til</strong> byrået<br />
<strong>og</strong> ba denne unge søkeren om fluksens å innfinne<br />
seg for en muntlig konferanse, som resulterte i at det <strong>til</strong>synelatende<br />
overkvalifiserte fenomenet fra Blåsen<strong>borg</strong><br />
ble anmodet om å <strong>til</strong>tre allerede den påfølgende dag,<br />
uten å ta hensyn <strong>til</strong> sin nåværende bedriftsherre, som<br />
selvsagt burde hatt krav på en aldri så liten aoppsigelsestid,,.<br />
Men da jeg samtidig syntes at den nye medarbeideren,<br />
b1.a. ved min bistand, hadde fått en alle tiders<br />
ønskejobb med utvilsomme framtidsmuligheter,<br />
kunne jeg jo ikke annet enn å ønske ham <strong>til</strong> lykke med<br />
ansettelsen. Så heldig hadde jo aldri jeg selv vært i mine<br />
yngre dager, slik jeg i har skildret situasjonen!<br />
Kåre lovte imidlertid at han skulle hjelpe meg<br />
med å ta tegneoppdrag etc. i sin fritid, <strong>og</strong> det gjorde han<br />
da <strong>og</strong>så, slik at jeg slapp å stå helt opprådd etter hvert<br />
som arbeidsmengden økte.<br />
Hvis nå bare ikke denne tyske germanske Hitler-galningen<br />
får satt i gang et eller annet djevelskap som vil gå<br />
ut over de nzrliggende stater i Sentral-Europa, <strong>og</strong> derved<br />
sette verdensfreden i den høyeste fare, ltunne jeg<br />
med andre ord ha lov <strong>til</strong> å se framtiden forholdsvis lyst i<br />
møte.<br />
Om enkelte kanskje frykter det verste, håper vi naturligvis<br />
det beste. Et fredsælt fjelland ute i periferien skulle<br />
vel ha store muligheter for å holde seg utenfor en <strong>krig</strong>ersk<br />
konflikt, hvis den måtte oppstå. Vi klarte det i<br />
1914, selv om vi nok måtte plages med rasjonering på<br />
mange viktige varer, torpedering av dampskip <strong>og</strong> dermed<br />
tap av mange verdifulle liv på havet. Midt i all elendigheten<br />
kunne en rekke landkrabber leve herrens glade<br />
dager som utspekulerte «jobbere»!<br />
Vi får imidlertid ta en dag om gangen <strong>og</strong> ikke grue for<br />
noe som kanskje aldri kommer . . .
BORGERKRIGEN I SPANIA<br />
Slutten av trettiårene var en tragisk opplevelse, først <strong>og</strong><br />
fremst for den spanske befolkningen, som fikk gjen-<br />
nomgå de forferdeligste lidelser i det ganske lange tids-<br />
rommet <strong>borg</strong>er<strong>krig</strong>shandlingene foregikk. Etter hvert<br />
ble situasjonen så prekær at interessen for å yte de nød-<br />
stedte menneskene i de rammede områdene den hjelpen<br />
utlandet kunne være i stand <strong>til</strong>.<br />
Mange frivillige enkeltpersoner meldte seg <strong>og</strong> reiste<br />
<strong>til</strong> Spania, <strong>og</strong>så fra Stavanger. En av dem var Einar Pet-<br />
tersen, født <strong>og</strong> oppvokst i Kongsteinsgaten. Som kirurg<br />
fikk han bistå med atskillige operasjoner blant de såre-<br />
de. Da han kom <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> sin hjemby, ble han naturlig-<br />
vis av diverse foreninger bedt om å fortelle om sine opp-<br />
levelser. For å kunne vise lysbilder, var han avhengig av<br />
et balloptikon, <strong>og</strong> ettersom barnelaget «Haabet» nylig<br />
hadde gått <strong>til</strong> anskaffelse av et slikt apparat, ble det min<br />
jobb å bringe dette <strong>til</strong> veie <strong>og</strong> bistå b1.a. i Odd Fellow-<br />
losjen, da denne holdt <strong>til</strong> i sitt gamle lokale i Ny Olavs-<br />
kleiv 17, vis-&-vis Folkets Hus. Det ble ellers foretatt inn-<br />
samlinger av klær, matvarer, penger etc., som skulle<br />
komme <strong>krig</strong>sofrene <strong>til</strong> hjelp. Også barna i Stavanger<br />
skulle være med. Den 14. januar 1939 <strong>og</strong> en uke senere<br />
ble det arrangert:<br />
EVENTYRKVELDER I BETHANIA<br />
I den forbindelse skrev jeg en beretning, som var bereg-<br />
net for et bredere publikum i Norge. Siden manuskriptet<br />
er <strong>til</strong>gjengelig, tas med en del av innnholdet her i me-<br />
moarboken:<br />
Det er jo alltid en del mennesker som mener at vi har<br />
så mer enn nok med å hjelpe våre egne landsmenn. Tenk<br />
på den fattige fiskerbefolkningen nordpå, sies det. Og<br />
tenk på de ledige ungguttene på gatehjørnene, hevder<br />
andre. Ganske visst, men i oyeblikket krever situasjonen
ute i Europa at vi stiger over vår egen terskel <strong>og</strong> iler dem<br />
<strong>til</strong> hjelp, som nettopp nå trenger den mer enn andre.<br />
Hva kan vi vel si om en alarmerende avisoverskrift som<br />
denne: «Sultedøden truer 30.000 spanske barn! Melk må<br />
skaffes for å hindre en katastrofe.» - «Jeg gråter over å<br />
stå maktesløs her midt i nøden, blir gal hvis ikke hjelpen<br />
kommer,» telegraferer fru Nini Hadland-Gleditsch, som<br />
har <strong>til</strong>synet med de interi~asjonale barnehjemmene i<br />
Madrid. Melk må skaffes, men hvem skal gjøre det? Slik<br />
nøyer man seg ikke bare med å sparrre om i en nladssituasjon,<br />
da handler man.<br />
Mange frivillige hjelpekomiteer satte seg i virksomhet.<br />
I Stavanger var de mest markante «Redd Barnanevnden,,<br />
<strong>og</strong> «Spania-komiteen». Den dagen meldingen<br />
kom om det store antallet sultende barn, kimte det mange<br />
telefoner i byen <strong>og</strong> store pengebel~p s<strong>til</strong>te seg i k0 på<br />
listene. En fest om kvelden <strong>til</strong> inntekt for Menighetsfakultetet<br />
innbrakte over seks hundre kroner - ikke <strong>til</strong> fakultetet<br />
- men <strong>til</strong> melk for spanske barn. Og den store<br />
«klæballen», da, som rullet. Hundrevis av stavangerdamer<br />
strikket <strong>og</strong> sydde på harde livet, slik at det <strong>til</strong> slutt<br />
ble et helt manufakturlager, som ble sendt sørover <strong>til</strong> det<br />
ulykkelige <strong>borg</strong>er<strong>krig</strong>ens land.<br />
Noen oppfinnsomme aktive personer leide det store<br />
lokalet c
Hei hå, hei hå,<br />
<strong>til</strong> Spania vi gå'.<br />
Der skal vi dele gaver ut<br />
<strong>til</strong> alle små.<br />
Hei hå, ja disse nå<br />
skal melk <strong>og</strong> såpe få,<br />
<strong>og</strong> derfor vi jo synge må:<br />
Hei hå, hei hå!<br />
Det mest rørende var vel gaveinnsamlingen. Store<br />
baljer ble sendt rundt i salen, <strong>og</strong> de ble fulle av pakker<br />
som barna hadde brakt med seg. Hva pakkene inne-<br />
holdt var jo ikke så godt å si, for de fleste var forsvarlig<br />
innpakket, med tanke på den lange veien de skulle sen-<br />
des. Men i somme lå det dokker <strong>og</strong> leketøy, <strong>og</strong> i svært<br />
mange sjokoladepakker, melkebokser <strong>og</strong> hermetikk,<br />
som nok skal gjøre godt i sultne munner. Og så alle såpe-<br />
stykkene da, de slo visst alle rekorder. Den deilige duf-<br />
ten som trengte ut gjennom emballasjen, røpte jo hva<br />
innholdet bød på. Nest etter maten var såpen svært vik-<br />
tig for de spaiiske barna. Alle pakkene ble tømt ut over<br />
et svært langbord, så de <strong>til</strong> slutt ble et helt berg. Folk<br />
glodde på berget <strong>og</strong> var rent imponert. Det sto noen in-<br />
skripsjoner på enkelte pakker, f.eks.: «Til en spansk gutt<br />
på 11 år fra en norsk jente på 11 år.» - «Til en 14 års gutt<br />
i Spania fra en 14 års gutt i Norge.»<br />
Ingebjørg Sletten, som hadde vært i Spania nylig <strong>og</strong><br />
sett på forholdene, <strong>og</strong> som nå med liv <strong>og</strong> sjel tok del i<br />
hjelpearbeidet, hadde fått den lure ideen å få importert<br />
to virkelige spanske dokker: Carmen <strong>og</strong> Don Pedro. Kan<br />
tro barna glodde! Og da det så ble solgt lodder på disse<br />
to dokkene (foruten på Rødhette <strong>og</strong> ulven), ble det re-<br />
kordomsetning. Den ene skålen etter den andre ble fulle<br />
av kopper- <strong>og</strong> sølvslanter. Bare den ene første <strong>til</strong>stelnin-<br />
gen innbrakte rundt regnet sju hundre <strong>og</strong> femti kroner -<br />
utenom alle pakkene. (Og i trettiårene var det et meget<br />
stort beløp.)
Radiolisensen<br />
kostet i 1934<br />
kr. 10,- pr.<br />
kvartal, altsi<br />
ku. 40,- for hele<br />
året.<br />
Innfelt: Den<br />
lokale radio-<br />
senderen på<br />
Tjensvoll un-<br />
der oppførelse.<br />
Ikke nettopp<br />
noe impone-<br />
rende bygg-<br />
verk. Det var<br />
heller ikke stu-<br />
dio- <strong>og</strong> kontor-<br />
bygget i Sola-<br />
gaten.
TO JULEPROGRAMMER FOR BARN I NRK<br />
I 1936 hadde jeg et julepr<strong>og</strong>ram for <strong>og</strong> med barn i Kring-<br />
kastingen. Selv om dette bare gikk ut lokalt, var sende-<br />
ren så sterk at vi etterpå fikk takkebrev helt fra Skott-<br />
land, på den andre siden av Nordsjøen. Ellers kom det<br />
begeistrede rapporter fra flere, mere hjemlige steder, fra<br />
Jæren i s0r <strong>til</strong> Bergen i nord.<br />
I romjulen 1937 gikk et liknende pr<strong>og</strong>ram på riksnet-<br />
tet, denne gang med nærmere 250 barn som medvirken-<br />
de. Jeg hadde bedt bokhandler Carl Bang holde en liten<br />
juletale, men han følte seg ikke modig nok <strong>til</strong> å møte<br />
mikrofonen, så det ble pastor Arne Varden som påtok<br />
seg den oppgaven. Et musikkorps fra Johanneskirken<br />
spilte julemelodiene ved gangen rundt granen. For å<br />
signalisere når den første sangen skulle starte, var det<br />
strukket en elektrisk ledning fra pr<strong>og</strong>ramlederens plass<br />
<strong>og</strong> opp <strong>til</strong> dirigentens. Lampen lyste imidlertid ikke som<br />
beregnet, <strong>og</strong> det ble av den grunn en pinlig pause. Jeg<br />
vinket fortvilt med den ene hånden, men det var jo ikke<br />
avtalt på forhånd. Til slutt oppfattet heldigvis dirigen-<br />
ten at han måtte få lyd i musikantenes instrumenter<br />
uten noen lysende varsellampe. Også dette festpro-<br />
grammet resulterte i oppmuntrende lytterbrev, blant<br />
annet et telegram fra stavangermannen skipper Worsue,<br />
som på det tidspunkt oppholdt seg i Helsinki.<br />
«UNGDOMSFEST VED MJOSA»<br />
I juli 1937 deltok jeg i DNTU's landsmøte i Oslo, <strong>og</strong> der-<br />
etter på sommerskolen på Hunn ved Gjøvik. Til mine<br />
kjære i Stavanger sendte jeg denne kortfattede meldin-<br />
gen:<br />
Turen fra Stavanger <strong>til</strong> Oslo gikk ganske bra. Vi over-<br />
nattet underveis i Arendal. Været har hele tiden vært<br />
trykkende hett, slik at alle har svettet <strong>og</strong> jamret seg for<br />
varmen. Jeg har vært på flere turer, <strong>til</strong> Holmenkollen
lant annet, <strong>og</strong> hos Niels, som ba meg hilse. Jeg ble gjen-<br />
valgt i landsstyret.<br />
Den skolen som vi nå bor på i Hunn, er vakker <strong>og</strong> gild.<br />
Jeg spiser godt <strong>og</strong> drikker enda mer - vann! Dere får<br />
lytte på radiopregrammet torsdag kveld. Hvordan går<br />
det på byrået? En av dere får stikke nedom av <strong>og</strong> <strong>til</strong> <strong>og</strong><br />
snakke med vikaren min (Eivind Halvorsen). Håper han<br />
greier det fint! Selv har jeg det godt på alle måter.<br />
Vennlig hilsen fra G.<br />
Tittelen på pr<strong>og</strong>rammet som jeg produserte <strong>og</strong> ledet<br />
fra Hunn, hadde tittelen «Ungdomsfest ved Mjssan,<br />
med diverse innslag av både norske <strong>og</strong> utenlandske del-<br />
takere. Det gikk på direkten som dagens siste pr<strong>og</strong>ram<br />
klokken 22.15.<br />
Det var med stor glede jeg et par dager senere mottok<br />
denne oppmuntrende hilsen fra Ålesund, 21 / 7 1937:<br />
Kj~re Borghammer!<br />
Takk for samværet i Oslo, <strong>og</strong> tusen ganger takk for<br />
radiohalvtimen. Vi var 22 «Lysglimt»-medlemmer som<br />
satt sammen på Avholdshjemmet <strong>og</strong> lyttet. Vi fulgte<br />
med dere i latteren <strong>og</strong> alvoret, <strong>og</strong> hadde en halvtime<br />
som vi vil minnes lenge, lenge. Jeg har hørt bare lovord<br />
fra alle som hsrte på, <strong>og</strong> jamen har superlativene vært<br />
sterke nok. Nå venter jeg bare på at Dagbladet skal gi oss<br />
oppreisning fra i fjor. Hjertelig hilsen <strong>til</strong> deg <strong>og</strong> alle kjente.<br />
Hilsen Johs. Voldsund.<br />
Halvannen måned senere holdt jeg et tjue minutters<br />
foredrag. - «Tre pr<strong>og</strong>rammer på riksnettet i løpet av et<br />
halvt år skulle kanskje tyde på at de der inne i Oslo må<br />
ha fått <strong>til</strong>lit <strong>til</strong> min kompetanse,» skriver jeg optimistisk<br />
i dagboken.
DET FORSTE ALLSANGPROGRAMMET I NRK<br />
I 1938 ble det et nytt ungdoinspr<strong>og</strong>ram, denne gang fra<br />
Snåsa. Jeg skulle der ha æren av å introdusere en ny underholdningsform,<br />
som i Sverige var blitt så populær.<br />
«Allsang» kaltes det på den andre siden av Kjden. Publikum<br />
kom rett <strong>og</strong> slett sammen for å synge unisont, så<br />
enkelt var det. Innimellom var det ellers underholdningsinnslag.<br />
NRK syntes betegnelsen virket for u-<br />
norsk, <strong>og</strong> foreslo derfor at vi skulle bruke ordet .<br />
En svensk musikkdirektør var kommet ens ærend for<br />
å instruere. Selv hadde jeg om formiddagen vært med<br />
<strong>og</strong> sprunget «sekltelc~p», <strong>og</strong> var da så uheldig å snuble i<br />
en stein, med det tragiske utfallet at jeg vrikket ankelen.<br />
To kraftige, unge menn måtte bære meg <strong>til</strong> lokalet, der<br />
jeg ble plassert på en stol foran mikrofonen. Men lytterne<br />
visste jo ikke noe om mine høyst ubeleilige <strong>og</strong> lite<br />
behagelige viderverdigheter! Også dette ungdoinspr<strong>og</strong>rammet<br />
fikk jeg inntrykk av ble godt mottatt av lytterne.<br />
Det store huset, delvis skjult av treet, der esamsang-møtet» ble holdt <strong>og</strong><br />
radiopr<strong>og</strong>rammet ble avviklet. I huset <strong>til</strong> høyre bodde vi under opphol-<br />
det.
«MOR, HVOR GÅR VEIEN?»<br />
(Tittelen på et maleri av Henrik Ssrensen)<br />
Den siste uken i juli 1939 deltok jeg på Nordisk Ung-<br />
domssamling, som ble holdt på «Wendelsberg», Moln-<br />
lycke, en mils vei fra Gote<strong>borg</strong>. Det var en ganske stor<br />
flokk unge idealister av begge kjønn fra de nordiske<br />
land som hadde satt hverandre stevne på dette idylliske<br />
stedet. Norge var representert med seksti personer, der-<br />
av åtte fra min egen fadeby.<br />
I Molnlycke ble det i 1849 grunnlagt et bomullsspin-<br />
neri med den dyktige tyske lederen Johann Bruno Wen-<br />
del. Fabrikken vokste <strong>og</strong> fikk etter hvert en ganske anse-<br />
lig stsrrelse. Det samme var <strong>til</strong>felle med Wendels for-<br />
mue. I 1893 lot denne mektige herremannen bygge et<br />
slott på sin svære eiendom. Rundt slottet ble det anlagt<br />
en imponerende park, med bassenger <strong>og</strong> alt som hørte<br />
<strong>til</strong> for å gi inntrykk av skjannhet <strong>og</strong> velstand. Slottet er<br />
oppfart i samtidens renessanses<strong>til</strong>. Det er tydelig at intet<br />
ble spart, verken inne eller ute. Men som det ikke sjel-<br />
den hender når det gjelder mektige pengemagnater -<br />
det går ut for dem. Eller etterkommerne vanskjøtter det<br />
hele. Og så er det slutt. Ubønnhørlig slutt. Så underlig<br />
kan skjebnen finne det for godt å drive gjøn med stor-<br />
mannsgale lystseilere på livets lunefulle hav. Noe som<br />
sikkert var helt utenkt da solen sto høyest på luksushim-<br />
melen, var at slottet 25 år etter den pompøse innvielsen<br />
skulle overtas av en svensk nykterhet<strong>sorg</strong>anisasjon <strong>og</strong><br />
innredes som folkehøyskole. Det ble da etter hvert en<br />
populær skole, <strong>og</strong>så meget benyttet som samlingssted<br />
for sommermøter <strong>og</strong> konferanser av ymse slag.<br />
Den samlingen jeg deltok i, kunne by på en rekke<br />
kjente forelesere. En av dem var overlege Johan Scharf-<br />
fenberg. Hans emne var: «Nytelsesmidler. Psykol<strong>og</strong>iske<br />
synspunkter.» Nytelsens oppgave er å eliminere ulyst-<br />
følelsene, uttalte foredragsholderen. Det er imidlertid<br />
en fare ved å betrakte nytelsen som livets mål. På grunn
av vår tids mekanisering <strong>og</strong> rasjonalisering har arbeids-<br />
gleden minket eller rent forsvunnet for mange mennes-<br />
ker. Derved oppstår et stadig større behov for fonøyel-<br />
ser i fritiden. Ved en harmonisk livsføring skjer det en<br />
vekselvirkning inellom arbeid <strong>og</strong> hvile, mellom lyst <strong>og</strong><br />
forsaking. Overlegen ville slett ikke oppfordre <strong>til</strong> askese<br />
- tvert imot gikk han sterkt i rette med dem som forfek-<br />
tet denne livsformen. Men en må alltid ha klart for seg at<br />
nytelsen skal utvikle menneskenes åndelige horisont <strong>og</strong><br />
åpne deres øyne for livets virkelige verdier. Menneske-<br />
ne skal være nytelsenes herre, ikke deres slave. Og et<br />
absolutt krav bør vaere at nytelsene ikke må gi seg slike<br />
utslag at andre mennesker tar skade av dem. Et nytel-<br />
sesmiddel som ikke kan brukes uten risiko for at det kan<br />
bli <strong>til</strong> skade, er forkastelig <strong>og</strong> bør strykes av listen over<br />
nytelsesmidler.<br />
I <strong>til</strong>knytning <strong>til</strong> dr. Scharffenbergs foredrag talte rek-<br />
toren på Wendelsberg, Justus Elgesk<strong>og</strong>, om «FornIzryel-<br />
seslivets psykol<strong>og</strong>in. Det moderne forn~yelseslivet er<br />
ikke lenger et uiigdommens anliggende, mente rekto-<br />
ren. Det er et stadig større <strong>og</strong> større profittbegjær som<br />
har drevet det hele <strong>til</strong> hva det er blitt i dag. Under slike<br />
omstendigheter blir det ikke spørsmål om å <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>le<br />
ungdommens naturlige behov for fornøyelse, men opp-<br />
gaven blir å vekke nye behov, for deretter å <strong>til</strong>fredss<strong>til</strong>le<br />
dem. «En skal gi ungdommen hva den vil ha!» er slagor-<br />
det. Det påstås at de unge nå engang er slik at de vil ha<br />
fornøyelser av lettere slag. Men det tør vaere en stor feil<br />
at en ikke har rådspurt seg med den ungdommen som<br />
s<strong>til</strong>ler større krav, de som har et mere idealistisk livssyn.<br />
To aktuelle problemer som ble sterkt berørt, var gren-<br />
seproblemene i S~zrnderjylland <strong>og</strong> språkutviklingen i<br />
Finland. Så var det foredrag om «Idretten <strong>og</strong> filmen i vår<br />
tjeneste», «Sangen i foreningslivet» <strong>og</strong> mye annet. Ikke<br />
så å forstå at hele tiden ble brukt <strong>til</strong> forelesninger <strong>og</strong> al-<br />
vorlige diskusjoner. En dag var vi på tur <strong>til</strong> Marstrand,<br />
en annen dag besøk på uts<strong>til</strong>lingen «Nordisk kunst» i<br />
Gote<strong>borg</strong>. Hver kveld var det fester <strong>og</strong> kameratslige
Her er foran det imponerende tidligeup private slottet Wendelberg sam-<br />
let den store skaren av deltalcere fra de tre statene som i 1939 utgjorde<br />
«Norden». A oppgi navnene på de enlceltefot<strong>og</strong>raferte deltakerne, vil jo<br />
vnre uråd. Det får være nok 17 nevne at i skaren befinner seg 5fra Sta-<br />
vanger: Lars Berge (l), Sverre Gjøvåg (Z), Sarie Hirr (3), Mathilde<br />
Helland (4) <strong>og</strong> Gottfred (5).<br />
samvær enten i skolens prektige festsal eller ute i par-<br />
ken. Representanter fra de forskjellige land sto for un-<br />
derholdningen i tur <strong>og</strong> orden. Og det var folk som kun-<br />
ne siile ting! Men det som først <strong>og</strong> sist preget samlingen<br />
var den kameratslige ånd som hersket. Alle smeltet i<br />
hop <strong>til</strong> en stor familie. Et mer strålende d0me på Nor-<br />
dens enhet kunne det neppe oppvises maken <strong>til</strong>. Samar-<br />
beidsviljen var <strong>til</strong>stede i fullt mon, kanskje i første rekke<br />
samarbeid i kampen mot ungdommens verste fiende:<br />
Rusdrikken (I denne tidsperioden var begrepene harde<br />
narkotiske stoffer <strong>og</strong> aids helt ukjente. Nikotinens ska-<br />
delige virkninger ble det bare i liten grad pekt på). Men<br />
<strong>og</strong>så samarbeid om <strong>fredens</strong> sak i en forjaget <strong>og</strong> <strong>krig</strong>sinn-<br />
s<strong>til</strong>t verden. Samarbeid mellom mennesker, hvis felles<br />
ønske det er å gjøre livet lyst <strong>og</strong> levelig for alle. En fager<br />
drøm kan hende?
«Nei, vår drom skal varda handling,<br />
och vår segervissa tro<br />
skall i gronska klada odemarkens grus.<br />
over lidandet och noden<br />
skall vår garning slå en bro,<br />
valvd på pelare av karlek och av ljus.»<br />
På den store maleriuts<strong>til</strong>lingen i Gote<strong>borg</strong> var Henrik<br />
Sørensen representert blant annet med et bilde han hadde<br />
kalt «Mor, hvor går veien?» Denne tittelen dannet<br />
utgangspunktet for den svenske læreren Hilding Friman<br />
(senere gift med en norsk dame) da han holdt sin<br />
åpningstale på Nordisk Ungdomssamling. Maleriet<br />
fores<strong>til</strong>ler en ung mann omringet av kanonmunninger.<br />
«Hvor går veien?» Det er dagens aktuelle spørsmål. Skal<br />
den gå gjennom blomstrende byer <strong>og</strong> velstelte bygder?<br />
Eller skal vi kan hende en vakker dag finne at den ender<br />
i et uhyggelig granathull. Sp~rsmålet ble hengende i luften.<br />
Svaret kom snarere enn noen av oss hadde regnet<br />
med ...<br />
Det var vel ikke <strong>til</strong> å unngå at mitt journalistiske in-<br />
stinkt snart tok <strong>til</strong> å plage meg. Her var ikke stedet for et<br />
makelig slaraffenliv med avslappet naturdyrking <strong>og</strong><br />
trang <strong>til</strong> å bli underholdt av dem som var <strong>til</strong>delt den<br />
oppgaven. Nei takk, dette arrangementet var så betyd-<br />
ningsfullt at det virkelig fortjente en bredere omtale,<br />
ikke bare i avisen jeg hadde avtale med, men <strong>og</strong>så i ra-<br />
dio, som jeg ikke hadde kontaktet i sakens anledning.<br />
Men jeg satte meg i forbindelse med pr<strong>og</strong>ramledelsen i<br />
Oslo <strong>og</strong> fikk en så pass positiv reaksjon at jeg satset på å<br />
få disponere «Sett <strong>og</strong> h@rt»-kvarteret den dagen jeg reg-<br />
net med å komme <strong>til</strong> hovedstaden på hjemturen, nær-<br />
mere bestemt 2. august. Slik ble det <strong>og</strong>så. I den forhen-<br />
værende pianofabrikken i Klingenberggaten, som på<br />
den tiden omfattet NRK's kontorer <strong>og</strong> studios, <strong>og</strong> med<br />
den legendariske hallomann Hall som sendeleder, holdt<br />
jeg mitt femten minutters kåseri, stående midt på gol-
vet, bak en enkel, primitiv manuskriptpult på en søyle<br />
Manuset <strong>til</strong> det som ble framført i radio, er nesten auten<br />
tisk med det som er tatt med i dette kapittelet. Natter<br />
<strong>til</strong>brakte jeg på Ungdomshospitset, <strong>og</strong> dagen etter gikE<br />
så turen hjemover <strong>til</strong> Stavanger.<br />
I BRYLLUPSSELSKAP<br />
HOS VAN DEN KLACKER OG FRUE<br />
Hver gang jeg opplevde ekstraordinære episoder <strong>og</strong> ble<br />
kjent med spesielle typer i byråets varierte persongalle-<br />
ri, regnet jeg med å kunne ha dem trygt lagret i mitt hjer-<br />
ne-arkiv <strong>til</strong> eventuell bruk en gang i framtiden, når del<br />
måtte bli aktuelt å anvende dem, enten i romaner eller<br />
memoarbøker - uten i tide å ha notert de enkelte saker<br />
Der tok jeg nok feil. Hjernens kapasitet <strong>til</strong> lagring har<br />
uten tvil sin begrensning. Det meste vil nok forsvinne<br />
etter hvert, sammen med årene som ruller av sted før vj<br />
riktig får sukk for oss, mens andre ting lar seg innhente<br />
så noenlunde.<br />
Til siste kategori hører noe av historien om Carl van<br />
den Klacker, som lenge var bosatt i nærheten av Stavan-<br />
ger, <strong>og</strong> var en hyppig gjest på byrået. Selv snakket han jo<br />
norsk, men slekten kom fra Sverige (opprinnelig fra<br />
Nederland). Hva han egentlig livnærte seg av, ble jeg<br />
aldri riktig klok på, men han bar ustanselig på en mappe<br />
(i likhet med Linnø). Klacker var svært interessert i å<br />
delta på møter av forskjellige kategorier, iblant som<br />
eneste mannsperson på sammenkomster beregnet for<br />
kvinner. Han ble ellers forlovet med en sykesøster, som<br />
hovedsakelig hadde som oppgave å undervise på kurs<br />
for vordende mødre. I forbindelse med disse hadde hun<br />
bruk for en mengde «oppskrifter» som byrået fikk i opp-<br />
drag å mangfoldiggjøre, <strong>og</strong> dermed ble kontakten tem-<br />
melig omfattende.<br />
Tiden kom da paret skulle gifte seg. Selve bryllupet<br />
foregikk visstnok i forholdsvis beskjeden målestokk.
Men med tanke på de tallrike sykepleier-kollegene som<br />
hadde vist oppmerksomhet i form av gaver <strong>og</strong> blom-<br />
sterbuketter, ble det aktuelt å arrangere et etter-bryl-<br />
lupskalas for den store, hvite flokk, som i elegante kjoler<br />
<strong>og</strong> med festhumsr innfant seg for å delta sammen med<br />
den bebudede skare av s<strong>til</strong>ige kavalerer, som det var s<strong>til</strong>t<br />
i utsikt skulle være med på å kaste glans over <strong>til</strong>stelnin-<br />
gen <strong>og</strong> oppvarte de <strong>til</strong> bristepunktet spente, ugifte da-<br />
mene. Her var nok forventningene skrudd en god del<br />
hsyere <strong>til</strong> værs enn det var dekning for. Brudgommen<br />
kjente nemlig ikke så mange <strong>til</strong>gjengelige kavaler-kan-<br />
didater, så de som han fikk skrapt sammen, innskrenket<br />
seg <strong>til</strong> høyst fem, seks spesielle typer, nemlig den f0r<br />
omtalte suspenderte <strong>og</strong> separerte kommunefunksjonæ-<br />
ren, en uanselig elektrisk installator, en original, selv-<br />
opptatt hermetikkfabrikk-kontrollør, foruten byråsjefen<br />
<strong>og</strong> huseieren med sin nylig konfirmerte ssnn. Flere cele-<br />
bre mannlige gjester var det neppe ved bordene.<br />
Fsrst mange år senere betrodde en av de festsmykke-<br />
de kvinner, som jeg møtte rent <strong>til</strong>feldig, at skuffelsen<br />
hadde vart ubeskrivelig. Festen ble folgelig mer et mor-<br />
somt, enn for dem vellykket minne, men som de aldri<br />
kunne glemme. Dette fant jeg hoyst forståelig.<br />
UNDER FIRE 0YNE MED VIDKUN QUISLING<br />
I et demokratisk land som Norge var det jo mulig å dan-<br />
ne politiske partier av enhver art, selv for dem som<br />
åpenlyst agiterte for proletariatets diktatur, som vel var<br />
den mest ytterliggående kampsaken for et venstreorien-<br />
tert parti. At det på den motsatte flsyen oppsto et parti<br />
som i farste rekke skulle bekjempe kommunismen, var<br />
bare noe en måtte akseptere. Uviljen mot denne nye ret-<br />
ningen var imidlertid stor, fordi Hitlers fanatiske fram-<br />
ferd virket skremmende. Etter hvert som tiden gikk,<br />
raket på den annen side sympatien for de «nye» tankene
lant dem som var misfornøyde med tingenes <strong>til</strong>stand<br />
<strong>og</strong> mente at det trengtes en fornyelse.<br />
Som kjent ble partiet Nasjonal Samling etablert, <strong>og</strong><br />
fikk representanter i Stavanger bystyre. Da Bondeparti-<br />
ets herværende avis, «R<strong>og</strong>aland», gikk tungt når det<br />
gjaldt mkonomien, fmltes det nærmest som en lettelse da<br />
NS søkte om å få <strong>til</strong> et samarbeid, slik at det ble utgitt to<br />
aviser, for en stor del med felles stoff, men under hver<br />
sin redaksjon <strong>og</strong> med ulik politisk agitasjon. Bondepar-<br />
ti-organet skulle beholde tittelen «R<strong>og</strong>aland», mens NS-<br />
organet ble kalt «Vestlandets Avis» (<strong>og</strong>så for å få en stør-<br />
re spredning smrover <strong>og</strong> nordover i landet).<br />
Litt etter litt <strong>til</strong>tok den nasjonal-sosialistiske agitasjo-<br />
nen - b1.a. med friluftsmøter. Her i området fikk de en<br />
spesialkonstruert bil - utvilsomt etter tysk mmnster -<br />
som ble s<strong>til</strong>t opp på strategiske steder, f.eks. Torget. Ta-<br />
lerne var plassert på bilen bak en rekke uniformerte<br />
hirdfolk med store solkorsflagg i hendene.<br />
En gang skulle Føreren selv koinme <strong>til</strong> byen. Politiet<br />
antok at det ville bli brudulje. Politimesteren, Ola Kval-<br />
sund, hadde da latt foreta visse forsiktighetsregler, b1.a.<br />
var den eneste svartemarja utstyrt med et jernnett rundt<br />
fronten for å hindre at sjåføren <strong>og</strong> sidemannen ble ska-<br />
det dersom demonstrantene skulle gå <strong>til</strong> angrep med<br />
stein. Politikorpset som var utkommandert, hadde lan-<br />
ge køller. Det skulle hindres at publikum samlet seg i<br />
starre skarer. Jeg husker tydelig at jeg på et tidspunkt<br />
befant meg i Kirkegaten, i nærheten av Roans forret-<br />
ning, da folk kom springende, jaget av hujende politi-<br />
konstabler som viftet med sine fryktinngytende koller.<br />
Det virket nokså nifst, så <strong>og</strong>så jeg tok beina fatt for ikke<br />
å risikere å bli slått ned, selv om jeg, i likhet med det<br />
overveiende flertall, bare var en fredelig, men forveden<br />
iakttaker.<br />
Hovedpersonen på arenaen var jo «Føreren» - Vidkun<br />
Quisling. Han skulle tale i det lokalet som var leid for<br />
anledningen, nemlig Totalen. Da jeg jo kjente vaktmes-<br />
teren her svært godt, stakk jeg inn bakveien, <strong>og</strong> via kjøk-
kenet kom jeg meg opp den nærmeste trappen <strong>til</strong> galle-<br />
riet, der jeg satte meg vel <strong>til</strong> rette <strong>og</strong> kunne bivåne hele<br />
kostebinderiet, både de sivilkledte <strong>og</strong> de uniformerte<br />
hirdmennene. Sistnevnte sto opps<strong>til</strong>t på hver side av<br />
midtgangen <strong>og</strong> ventet på det spennende øyeblikket da<br />
Hans overhøyhet «Føreren» skulle innfinne seg. I full<br />
givakt med strake løftede armer sto de alle sammen pa-<br />
rat da øyeblikket var inne.<br />
Jeg husker ikke lenger hva som ble sagt på talerstolen.<br />
Da det hele var over <strong>og</strong> de <strong>til</strong>stedevcerende tok <strong>til</strong> å beve-<br />
ge seg ut av hoveddøren, kom jeg meg ned trappene <strong>og</strong><br />
gjennom kjøkkenet inn på leseværelset, der jeg - helt<br />
alene -satte meg <strong>til</strong> rette i en av lenestolene med en avis.<br />
Plutselig ble e11 av dørene <strong>til</strong> forsamlingslokalet åpnet.<br />
Da jeg løftet hodet for å se hvem som viste seg i åpnin-<br />
gen, oppdaget jeg straks at det var selveste «Føreren»<br />
som sto der i egen høye person. Mens han ventet på at<br />
eskorten skulle stå parat, fikk han formodentlig lyst <strong>til</strong> å<br />
se hva som befant seg bak nærmeste dør (neppe for å<br />
verve en ny sympatiserr!). Jeg løftet blikket <strong>og</strong> stirret inn<br />
i «Førerens» øyne, han i mine. Ingen av oss dr<strong>og</strong> på smi-<br />
lebåndet eller hilste, ikke engang i form av et aldri så lite<br />
nikk med hodene. Men det er unektelig et artig poeng at<br />
jeg har hatt øyekontakt - i enerom - med en av verdens-<br />
historiens kjente personer, for ikke å bruke et betydelig<br />
sterkere uttrykk, som mange utvilsomt ville finne mer<br />
dekkende!<br />
NASJONAL SAMLING MARKERER SEG<br />
På første side i Stavanger Aftenblad lørdag 18. januar<br />
1936 ble det slått opp en stor artikkel om den episoden<br />
som kvelden før utartet seg i byens sentrum, <strong>og</strong> som <strong>til</strong>-<br />
kjennega den nye nasjonalsosialistiske ånden som etter<br />
hvert tok <strong>til</strong> å gjøre seg gjeldende <strong>og</strong>så i vår nordlige del<br />
av det germanske interessefelt:
ORGANISERT NS-OVERFALL<br />
PÅ KVINNELIGAENS FREDS-UTSTILLING<br />
De tapreforøvere blev hentet av<br />
politiet f;/a NS-lokalet på Skagen<br />
-<br />
En støiende <strong>og</strong> larmende flokk på omkring 20 med<br />
lemmer av Nasjonal Samling trengte sig igår kveld lit<br />
over klokken 19 inn i festsalen <strong>til</strong> Bondeungdomslaget<br />
hvor Kvinneligaens uts<strong>til</strong>ling «For fred, mot <strong>krig</strong>><br />
nettop er åpnet. Redaktør Egeberg i Vestlandets Avi:<br />
skar en planche ned av veggen, <strong>og</strong> hele flokken rømte sf<br />
på dør med sitt bytte. Men kort tid efter blev 10 av derr<br />
hentet av politiet fra partiets lokale på Skagen <strong>og</strong> inåttc<br />
avgi forklaring på Politikammeret. De blev derefter løs-<br />
latt, men slipper nok ikke fra det med dette.<br />
Det er den norske avdeling av Kvinneligaen for fred<br />
<strong>og</strong> frihet som har fått i stand den ambulerende uts<strong>til</strong>lin-<br />
gen, som nu er å se i Bondeungdomslaget. Uts<strong>til</strong>lingen<br />
har allerede vært i en rekke norske byer, blandt annei<br />
Oslo, Bergen, Trondheim, Arendal, Kristiansand, Eger-<br />
sund <strong>og</strong> Harstad.<br />
Hit <strong>til</strong> byen kom uts<strong>til</strong>lingen efter anmodning av Sta-<br />
vanger Fredsforening, det lokale kvinneråd <strong>og</strong> Yrkes-<br />
kvinnenes klubb. Den blev åpnet igår eftermiddag, <strong>og</strong><br />
fikk straks besøk av en liten flokk overmåte ungdomme-<br />
lige NS-folk med redaktør Egeberg <strong>og</strong> forretningsfme-<br />
ren i Vestlandets Avis i spissen.<br />
NS-folkene scarget for å få i stand et ordskifte med de<br />
<strong>til</strong>stedeværende medlemmer av fredsforeningen. Ord-<br />
skiftet blev særlig ført mellem redaktør Egeberg <strong>og</strong> rek-<br />
tor Olden, <strong>og</strong> det gjaldt både fredssaken i det hele <strong>og</strong> de<br />
forskjellige uts<strong>til</strong>lingsgjenstander. <strong>Fra</strong> NS-folkenes side<br />
blev det hevdet at uts<strong>til</strong>lingen var anti-tysk. Et bevis for<br />
dette skulde det være at en soldat med gassmaske på en<br />
av tegningene var utstyrt med tysk hjelm. Å skjelne de<br />
forskjellige hjelmtyper fra hverandre er imidlertid ikke
hver manns sak. Men derimot var det lett å oppdage teg-<br />
ninger som f.eks. av det engelske slagskib «Nelson» <strong>og</strong><br />
av engelske tanks. NS-folkene holdt likevel på sitt, ut-<br />
s<strong>til</strong>lingen var tysk-fiendtlig.<br />
Noe av det som særlig vakte NS-folkenes misnøie, var<br />
en planche med tegning av en marsjerende flokk solda-<br />
ter som bar alle nasjoners flagg, deriblandt <strong>og</strong>så hake-<br />
korsflagget <strong>og</strong> Nasjonal Samlings rade fane med gult<br />
kors. Det siste skal ha vært særlig stort. Teksten <strong>til</strong> teg-<br />
ningen gikk ut på at kapitalistene spekulerer i fedre-<br />
landskjærlighet for å tjene på <strong>krig</strong>en.<br />
NS-folkene gikk <strong>til</strong> slutt sin vei i fred <strong>og</strong> ro. Men en<br />
halv times tid senere kom de inannsterke <strong>til</strong>bake. Flok-<br />
ken var nu økt <strong>til</strong> omkring 20, <strong>og</strong> det var alle sammen<br />
voksne mennesker. - op <strong>til</strong> 30 års alderen. Det var på<br />
dette tidspunkt bare noen få medlemmer av Fredsforen-<br />
ingen i salen <strong>og</strong> dessuten 2-3 barn, som forskrekket ram-<br />
te på dør da spetaklet begynte.<br />
Agent Lars Olsen forteller at flokken kom farende<br />
under ledelse av en mann som senere viste sig å være<br />
redaktør Egeberg. Aksjonen var tydeligvis forberedt.<br />
For hr. Egeberg gikk direkte bort <strong>til</strong> planchen med flag-<br />
gene på, skar den ut av rammen med en kniv, brettet den<br />
sammen <strong>og</strong> stakk den i en mappe han hadde med.<br />
Det hele gikk så fort at hærverket var gjort før noen<br />
kunde tenke på å hindre det. Hr. Olsen ropte nu at noen<br />
måtte varsle politiet. Samtidig begynte NS-folkene å ro-<br />
pe at drrrrene ckulde stenges, - kanskje for å hindre at det<br />
blev slått allarin. De holdt i det hele et svært spetakkel.<br />
Men så satte de på dør <strong>og</strong> tok veien <strong>til</strong> sitt lokale på Ska-<br />
gen. Hr. Olsen fulgte med opover Kirkegaten <strong>og</strong> prøvde<br />
å få planchen <strong>til</strong>bake, men da det ikke lyktes, varslet han<br />
politiet.<br />
En politimann kom snart <strong>til</strong> stede, <strong>og</strong> sammen med hr.<br />
Olsen gikk han <strong>til</strong> NS-lokalet. Her traff de først redaktør<br />
Egeberg, som erklærte at han tok ansvaret for det hele.<br />
Han vilde ikke opgi navn på dem han hadde hatt med<br />
sig. Men inne i møtesalen, hvor stemningen var meget
ophisset, kunde hr. Olsen peke ut en flokk på 8-10 persc<br />
ner som straks vedgikk at de hadde vært med på h=<br />
verket.<br />
Vesken som redaktør Egeberg hadde lagt planchen<br />
blev funnet i lokalet, men viste sig å være tom, <strong>og</strong> noe<br />
nøiere underserkelse blev ikke foretatt. En av de me<br />
ungdommelige i forsamlingen uttalte ellers <strong>til</strong> hr. Olsei<br />
at det var lite gagn i å søke hjelp hos politiet, for det vi<br />
enig med NS.<br />
Det bar nu <strong>til</strong> politikammeret med de utpekte deltagt<br />
re i hærverket, <strong>og</strong> her avgav begge parter forklarin!<br />
Redaktør Egeberg hevdet for sin part at han hadde ka:<br />
tet planchen på veien ut av uts<strong>til</strong>lingslokalet. Men i s<br />
fall måtte jo restene være funnet.<br />
Fureren er utenfor<br />
Vi prervde i formiddag å få en uttalelse om NS-aksjc<br />
nen fra Nasjonal Samlings fører for R<strong>og</strong>aland fylkc<br />
doktor Næs. Han hadde imidlertid ikke noe som hel:<br />
kjennskap <strong>til</strong> hendingen.<br />
Politiet melder at en vil be om rettslig undersøkelse a<br />
saken.<br />
Aftenbladets redaktør skrev denne kommentaren:<br />
Dommen over det hærverk som igår blev begått pi<br />
fredsuts<strong>til</strong>lingen i Bondeungdomslaget, vil være sam<br />
stemmig. Ansette upolitiske organisasjoner står bal<br />
denne uts<strong>til</strong>lingen, <strong>og</strong> likevel blir den krenket av et part<br />
som har de vakre ord «Orden, rettferd, fred» på sitt pro<br />
gram.
I alle deres navn som virkelig arbeider for orden, rett-<br />
ferd <strong>og</strong> fred, <strong>og</strong> som ikke bare vifter med flotte ord på et<br />
pr<strong>og</strong>ram for å kaste folk blår i øinene, nedlegger vi en<br />
skarp protest mot den ansvarsløse fremferd som her er<br />
vist.<br />
En slik form for politisk kamp har Stavanger vært for-<br />
skånet for før Nasjonal Samling trådte frem, <strong>og</strong> partiet<br />
gjør fnrst <strong>og</strong> fremst sig selv en dårlig tjeneste med meto-<br />
der som setter knyttneve-makten i høisetet.<br />
KATASTROFEN<br />
Den 3. september 1939 skulle det her i byen holdes en<br />
stor edruskapsmønstring med den kjente biskopen Ei-<br />
vind Berggrav som hovedtaler. Uten tvil var han et glim-<br />
rende trekkplaster, for det møtte ikke mindre enn fem-<br />
seks tusen mennesker på Torget for å høre hva biskopen<br />
hadde på hjertet. Men så viste det seg at han sporen-<br />
streks måtte returnere <strong>til</strong> Oslo ved middagstider. Det<br />
vakte unektelig atskillig forundring blant det forvent-<br />
ningsfulle publikum. Hva kunne vel årsaken være?<br />
Kanskje et uventet dødsfall i familien? Noe særs viktig<br />
måtte det jo skyldes at biskopen var nødt <strong>til</strong> å reise før<br />
han fikk holdt sin tale.<br />
DEN ANDRE VERDENSKRIGEN<br />
var nemlig samme dagen et faktum. Tyskerne hadde<br />
gått over grensen <strong>til</strong> Polen <strong>og</strong> dermed startet det frykteligste<br />
ragnarokk som verden noensinne har opplevd.<br />
Senere fikk vi jo vite mere om Berggravs innsats i arbeidet<br />
mot den nye ideol<strong>og</strong>ien som de tyske okkupantene<br />
<strong>og</strong> deres norske medløpere skulle prnve å innf~re <strong>og</strong>så i<br />
Norge. Men denne septemberdagen i 1939 var jo ikke<br />
vårt land kommet med i <strong>krig</strong>shandlingene - selv om<br />
uhyggen nok gjorde seg gjeldende <strong>og</strong>så hos oss.
Jeg var Stavanger Aftenblads referent på torgmøte<br />
<strong>og</strong> min artikkel forelå fra min hånd så sent som klokke<br />
23 om kvelden. Allerede klokken 8 fmlgende morge<br />
kom avisen ut med ekstranummer (som jeg fikk på ser<br />
gen). Under meldingene om luftangrep på London o<br />
andre store engelske områder - <strong>og</strong> torpedering a<br />
13.500-tonneren «Athenia» med 1.400 passasjerer i A<br />
lanterhavet, to hundre sjømil vest av Hebridene - st<br />
mitt referat med overskriften: «Avholdsfolket kreve<br />
forbud mot at sukker <strong>og</strong> korn brukes <strong>til</strong> rusdrikk.» Mc<br />
todistprest dr. Alf Lier innledet sin tale på Torget med<br />
miiines den alvorlige s<strong>til</strong>ling Europa var kommet i. Ha<br />
håpet at vi med Guds hjelp måtte bli skånet for <strong>krig</strong>en<br />
redsler. Men selv oin vi ronsket at vårt land måtte greie<br />
holde seg nroytralt, burde en aldri være nøytral når dt<br />
gjelder kampen mot samfunnsfienden nr. en: Rusdrik<br />
ken. I den utrygge tiden vi nå lever i, er det fare for a<br />
alkoholtrollet kan stikke hodet opp, ikke minst blan<br />
ungdommen, husker jeg pastoren sa. Det skulle vise se:<br />
at han fikk rett - både i de fem årene under okkupasjo<br />
nen - <strong>og</strong> i tiden som fulgte etter at <strong>krig</strong>en var avsluttet<br />
Hovedtrekkene i biskop Berggravs tale ble lest av sok<br />
neprest (senere domprost) K. O. Kornelius, <strong>og</strong> hadd~<br />
denne ordlyden:<br />
«Avholdsfolkets dag er ikke en partidag. Det er hell<br />
folkets dag, for det finnes ingen her i landet som ikk,<br />
mener at det er ansvar ined de sterke drikker? Dennc<br />
dagen trenges for at alle kan besinne seg på sitt ansvai<br />
Når en hmer at drikkebudsjettet er noe av det stmrste<br />
det norske folk, så skjønner en at her må det ropes et g<br />
akt. Den offisielle statistikken forteller at det i fjor (1938<br />
ble konsumert alkoholholdige drikkevarer her i lande<br />
for 181 millioner kroner. Det blir for en halv million kro<br />
ner om dagen. Avholdsfolkets dag bør spikre dette talle<br />
hmyt på veggen i Norges folkehjem: 181 millioner. Kar<br />
noen nekte at dette tallet gir hver eneste en av oss et an
svar? (Når det gjelder tallene for senere år, vises <strong>til</strong> ny-<br />
este utgave av Statistisk Årbok).<br />
Den som har sett brennevinets herjinger i enkeltliv <strong>og</strong><br />
i familiers liv, kan han bli annet enn varm i viljen <strong>og</strong><br />
harm i hugen? Må vi ikke rope hverandre opp <strong>til</strong> vakt <strong>og</strong><br />
<strong>til</strong> kamp, <strong>til</strong> verje om menneskelivets frihet? Vi taler i<br />
disse tider meget om demokratiet som er grunnet på<br />
tanken om hvert menneskes hsye verd. Å bli undertrykt<br />
av fiendehånd anser vi som et folks verste skjebne. Men<br />
da må vi <strong>og</strong>så se den lumske fiendehånden som smyger<br />
sin klamme klo om så mange sjeler i dette vårt demokra-<br />
tiske Norge, vi må se brennevinets diktatoriske brutali-<br />
tet som hemmelig trellbinder viljene, gjsr slaver <strong>og</strong> vrak<br />
av sjelene. Ung <strong>og</strong> gammel må mobiliseres <strong>til</strong> ansvars-<br />
vakt <strong>og</strong> <strong>til</strong> vern om folkelivets frihet <strong>og</strong> ære. Derfor er<br />
Avholdsfolkets dag hele folkets dag, så sant som folket<br />
vil hevde sitt ansvar <strong>og</strong> sitt høybårne menneskeverd.»<br />
FORE VAR<br />
Kombinert sanitets-, brann, <strong>og</strong> gassvernøvelse. I hjørnehuset, Berge-<br />
landsgt. 1, hadde Borghamrners Byrå sitt fillzoldssted, i 2. etasje, p a<br />
1938 <strong>til</strong> <strong>og</strong> med 1975, da virksomheten opphørte. (<strong>Fra</strong> boken «Sivilt<br />
vern i <strong>krig</strong>stid»).
Krigen var i full gang i Europa -uten at Norge var direk-<br />
te involvert. Men så fikk vi den ulykksalige episoden i<br />
Jøssingfjorden, da engelskmennene inne på norsk terri-<br />
torium overmannet det tyske fangetransportskipet<br />
«Altmark» <strong>og</strong> befridde 299 fanger. Den dagen sa jeg (<strong>og</strong><br />
sikkert mange med meg): «Dette kan få de alvorligste<br />
følger for oss. Adolf Hitler lar nok ikke en slik handling<br />
passere uten å ta fryktelig hevn. Det norske folk kan få<br />
svi. Den <strong>krig</strong>sgale tyske diktatoren har fått et kjærkom-<br />
ment påskudd <strong>til</strong> å ta seg av vaktholdet langs vår kyst -<br />
<strong>og</strong> da er vi midt oppe i djevelskapet. Alt kan skje - - vi<br />
har <strong>krig</strong>en like utenfor stuedøren.»<br />
Hitler hadde ellers selv gitt uttrykk for sin reaksjon på<br />
affæren, <strong>og</strong> hans raseriutbrudd i den anledning var ikke<br />
<strong>til</strong> å ta feil av. Det hevdes riktignok at den storinannsgale<br />
Itrigshisseren hadde planlagt et angrep på Norge, under<br />
enhver omstendighet. Men her fikk han da noe å skylde<br />
på: Når ikke nordmennene selv var i stand <strong>til</strong> å verge<br />
sine kyster, fikk den tyske marinen sørge for det!<br />
Da vi la oss natten <strong>til</strong> 9. april 1940, følte vi likesom at<br />
det lå ett eller annet i luften. Det skyldtes kanskje at det<br />
i radio om kvelden ble gitt ordre om at fyrene skulle<br />
være slukket, likesom det ble meldt at 3 dampskip var<br />
blitt senket på Sørlandskysten. På nattbordet mitt hadde<br />
jeg stående et lite radioapparat som jeg pleide sette på<br />
for å få litt liflig musikk før «oppstandelsen». Denne<br />
morgenen satte jeg på apparatet nokså tidlig, idet jeg ble<br />
vekket av flydur like over huset vårt. Meldingen kom da<br />
at Norge var i <strong>krig</strong>s<strong>til</strong>stand. Tyskerne hadde gjort innfall<br />
flere steder. Det hele virket så underlig på oss som jo<br />
aldri hadde opplevd noen <strong>krig</strong> sånn like inn på livet.<br />
Jeg sto straks opp <strong>og</strong> gikk <strong>til</strong> byen. De tyske flyene<br />
kretset over hodene våre, <strong>og</strong> da vi hsrte at de allerede<br />
hadde sluppet noen bomber (som imidlertid ikke eks-
ploderte) i sentrum, følte vi oss ikke synderlig høye i<br />
hatten. Det varte ikke lenge før de frarste tyske soldatene<br />
kom marsjerende fra Sola flyplass <strong>og</strong> fordelte seg på de<br />
forskjellige strategiske punkter: Telegrafbygningen, po-<br />
litikammeret, havneområdet, jernbanen osv. Publikum<br />
sto rolig <strong>og</strong> så på det hele. Alt var jo så uvant. Vi undret<br />
oss over at de norske soldatene (som det jo <strong>og</strong>så fantes<br />
en del av) var helt forsvunnet. Det viste seg imidlertid at<br />
styrkene hadde trukket seg <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> et samlested noen<br />
mil fra byen. Tyskerne kom etter hvert i stort antall både<br />
fra luften <strong>og</strong> ikke minst sjøveien. Store transportskip lå<br />
ferdige, kamuflert som handelskip lastet med koks 0.1.<br />
på dekk. En av båtene ble forresten senket like i Byfjor-<br />
den av en norsk torpedobåt (
Der det britiskejl!yetfalt ned 10. april 1940. Restene av Stoulzaug skole<br />
<strong>til</strong> Izmyuc. (<strong>Fra</strong> boken: «Sivilt vern i <strong>krig</strong>stid))).<br />
Den kvelden flyet falt ned på Storhaug, kunne vi ob-<br />
servere flammene fra de brennende bygningene over<br />
hele byen. Jeg måtte naturligvis avsted for å se dramaet<br />
på nært hold. En av de tyske vaktene utenfor huset vårt<br />
stoppet ineg, men etter litt parlamentering fikk jeg pas-<br />
sere. Neste morgen måtte jeg opp på brannstedet igjen.<br />
Min garnle, kjære folkeskole - der jeg hadde gjennom-<br />
levd 7 år - var et sørgelig skue. Og bolighus i nabolaget<br />
lå <strong>og</strong>så i ruiner. På Hetland kirkegård tok jeg en liten<br />
inspeksjon. Her hadde den ene britiske flygeren havnet,<br />
visste jeg. Ei? mindre del av kroppen <strong>til</strong> denne flygeren<br />
fikk jeg øye på ved en granittstein, <strong>og</strong> akkurat den detal-<br />
jen satte et dypt spor i erindringen. Omtrent på samme<br />
stedet fant jeg en blank gjenstand, nemlig en sigaretten-<br />
ner med flyvåpnets initialer RAF. Den tok jeg naturlig-<br />
vis vare på sammen med noen flyrester, <strong>og</strong> har sakene<br />
fortsatt liggende i en skuff.<br />
Etter at «den store evakueringenn hadde funnet sted,<br />
virket byen nokså utdødd. Min familie - som da besto<br />
av mor, tante Grethe <strong>og</strong> meg - hørte <strong>til</strong> dem som ble på<br />
vår post, som nevnt. Virksomheten ved mitt byrå ble<br />
<strong>og</strong>så lammet, så for den saks skyld kunne vi gjerne for-<br />
flytte oss ut av byen, selv om tanken på at huset skulle
stå tomt under så usikre forhold unektelig gjorde oss be-<br />
tenkte. Men en dag smrget vår egen, <strong>til</strong>baketrukne hær-<br />
makt for å sprenge kraftstasjonen i luften, slik at både<br />
den elektriske strømmen <strong>og</strong> vann<strong>til</strong>fmrselen ble satt ut<br />
av drift. Da fant vi tiden inne <strong>til</strong> å smke oss vekk. Men<br />
hvor? Og hvordail?<br />
Saken var den at besettelsesmyndighetene hadde fun-<br />
net på å sette forbud for den mannlige befolkningen å<br />
forlate byen (av frykt for at de skulle la seg bruke i ille-<br />
galt arbeid). Jeg hadde imidlertid funnet ut at den gamle<br />
melkebåten <strong>til</strong> Austre Åmay fortsatt var i virksomhet.<br />
Den var så liten <strong>og</strong> ubetydelig at ingen fant på å foreta<br />
kontroll av passasjerene ved avgangene. Da jeg <strong>og</strong>så<br />
kjente lærer Olav Skjold på Åmøy, foreslo jeg at vi tok<br />
med oss det aller nmdvendigste <strong>og</strong> lot oss frakte over <strong>til</strong><br />
denne mya, som Så så nær byen at vi kunne holde 0ye<br />
med den, på samine tid som vi ville være på betryggen-<br />
de avstand. Men det var i sannhet en tur på lykke <strong>og</strong><br />
fromme. Jeg tok mot <strong>til</strong> meg <strong>og</strong> gikk opp <strong>til</strong> lærer Skjold,<br />
mei-is mine to ledsagende kvinner sto nede på hovedvei-<br />
en. Kunne det være en mulighet for at vi fikk ligge på<br />
flatseng i en krok på skolehuset? Skjold ble nok en smule<br />
overrasket, men det endte med at han fulgte oss <strong>til</strong> sko-<br />
len, der han låste oss inn, sammen med vår bagasje. Noe<br />
komfortabelt oppholdssted ville det jo ikke være, men vi<br />
var likevel <strong>til</strong>freds for at vi skulle få tak over hodet. Men<br />
en stund etter kom Skjold <strong>til</strong>bake sammen med konen,<br />
<strong>og</strong> fortalte at vi heller kunne få komme opp i våningshu-<br />
set <strong>og</strong> slå oss <strong>til</strong> på et par rom i andre etasje.<br />
Slik gikk det altså <strong>til</strong> at vi fikk bo nokså iiormalt, sove<br />
i senger <strong>og</strong> stelle oss mat på hjemlig maner. Så vidt jeg<br />
husker hadde eggleverandmrene på stedet store proble-<br />
mer med å få omsatt varene sine den første tiden, slik at<br />
vi kunne få overta store kvanta for nesten ingenting. At<br />
vi derfor spiste egg i alle fasonger de dagene oppholdet<br />
varte, er vel nokså naturlig. Senere ble de varene mere<br />
ettertraktet <strong>og</strong> vanskelig å få tak i for byfolk uten de rette<br />
forbindelser.
Skolehuset pa Austre Åmøy.<br />
Lzrelboligerz. Steinar rrred sparkstøttingen.<br />
Frykten for et militært angrep på Stavanger lå hele tiden<br />
på lur. Jeg tenkte naturligvis på huset <strong>og</strong> innboet,<br />
men like mye på maskiner <strong>og</strong> varebeholdning i byrået.<br />
Den eldre «vennen», Tormod K. Linno, tidligere kommunal<br />
funksjon~r som hadde kommet i unåde <strong>og</strong> derfor<br />
f~lte seg atskillig forurettet <strong>og</strong> bitter, hadde lovt å<br />
holde et nye med det avstengte kontoret. Selv vågde jeg<br />
ikke å dra <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> byen av frykt for å bli holdt <strong>til</strong>bake
av «kontrollørene». Stakkars tante Grethe, som da var<br />
nærmere 70 år, måtte være kurer <strong>og</strong> hale med seg store<br />
bører av nradtørftige saker <strong>og</strong> ting vi skulle bruke, eller<br />
oppbevare på det nye oppholdsstedet.<br />
Men Linno (jfr. bind 111, side 206) lot <strong>til</strong> å være den<br />
personifiserte velvillighet, så han kunne jeg ty <strong>til</strong> hvis<br />
jeg ransket å bringe i sikkerhet noe fra byrået. Og det ville<br />
jeg faktisk talt, så usikre som forholdene var - med tan-<br />
ke på den britiske invaderingen som folk flest regnet<br />
med skulle finne sted hva dag som helst, kanskje med en<br />
total utslettelse av hele Stavanger by som resultat. Huse-<br />
ne var for en stor del av tre, så noen hundre brannbom-<br />
ber kunne være <strong>til</strong>strekkelig <strong>til</strong> å legge det meste øde.<br />
Slett ingen urealistisk tanke. Derfor gjaldt det å redde<br />
det som ville ha betydning for den nærmeste framtid. Så<br />
den tjenstvillige «kureren» påtok seg å sende maskiner<br />
<strong>og</strong> rekvisita puljevis med melkebåten. De tre brevene jeg<br />
fikk fra ham disse dagene synes jeg det er artig å gjengi:<br />
><br />
1<br />
Håper at maskinen i går kom vel fram. Jeg lurte en stund<br />
på å pakke den inn, men oppga det fordi jeg var redd for<br />
at de om bord da ville komme <strong>til</strong> å flytte den mere, enn<br />
når den var upakket. Jeg var dessverre så tidlig nede at<br />
reisefolket ikke var kommet, ellers ville jeg ha bedt dem<br />
passe på. Jeg måtte nøye meg med å gi strenge instruksjoner<br />
<strong>til</strong> gutten om bord om å se etter at den ikke led<br />
noen overlast. I dag vil jeg vente <strong>til</strong> båten går - <strong>og</strong> om<br />
mulig få en kjent <strong>til</strong> å passe på den nye underveis. I morgen<br />
sender jeg noe av papirbeholdningen, som jeg kan<br />
pakke inn i passende kolli. Ellers intet nytt.<br />
Det var en høytidsstund i går da våre soldater kom <strong>til</strong><br />
byen - som fanger. Hundrevis av mennesker var møtt<br />
opp på Steinkarkaien, <strong>og</strong> da de begynte å marsjere,<br />
stemte menneskemassen i «Ja, vi elsker dette landet», <strong>og</strong><br />
sangen lød vakker, ja, vakrere enn noen gang tidligere.<br />
Ikke en hatt var på hodet, alle blottet hodene da sangen<br />
begynte, <strong>og</strong> deretter fulgte hurraer for de norske soldat-
ene. På seks h syv år vet du at jeg ikke har kunnet synge<br />
med eller ta hatten av for vår nasjonalsang, på grunn av<br />
den behandling jeg har vært utsatt for, men i går falt det<br />
lett, ja, helt naturlig, <strong>og</strong> jeg tror at <strong>og</strong>så du ville ha vært<br />
med. Det samme gjentok seg på Torget. Hundrevis av<br />
mennesker, <strong>og</strong> sang der <strong>og</strong>så. Men så kom reversen: En<br />
kort tid etter ble det slått opp kunngjøring om at sang <strong>og</strong><br />
demonstrasjoner var forbudt.<br />
Jeg var oppe i går <strong>og</strong> kikket på huset ditt - alt i orden,<br />
<strong>og</strong> på kontoret er likeledes alt på sin plass.<br />
2)<br />
Nå har jeg pakket på et vis 6 pakker, som inneholder: 5<br />
pk. gjen~~omslagspapir, 2 pk. Weinbley, 10 kg,. 5 pk. folio<br />
cyklostyle, 5 pk. standard do., 5 pk. do., dernest 3 esker<br />
stenciler <strong>og</strong> 2 esker karbon i en pakke, <strong>og</strong> 6 pk. grønn,<br />
rosa <strong>og</strong> blå i den sjette pakke. Håper alt kommer fram i<br />
beste stand. Vil du at jeg skal sende mer, så la meg få vite<br />
det.<br />
Intet særlig nytt, bortsett fra at Kleppe skal bli ekstraordinær<br />
rådmann ved siden av Middelthon, <strong>og</strong> førstnevnte<br />
håpet at han skulle kunne få plassere meg. Det er<br />
nok den viktigste nyhet for mitt vedkommende.<br />
3)<br />
Det oppslaget på kontordøren som du foreslår, er satt på<br />
plass. Papirer av ymse slag <strong>og</strong> stenciler har du mottatt.<br />
Bare gi beskjed om jeg skal sende mere. Fornøyelsen, vet<br />
du, er på min side.<br />
Din midlertidige adresse skal bli forbli ukjent. Hva<br />
angår ditt spørsmål om jeg tror det lønner seg å ta opp<br />
virksomheten, så tror jeg ærlig talt ikke det for tiden. En<br />
annen ting blir når vi kommer ut i mai måned. Du har<br />
gjerne sett at konfirmasjonen er utsatt <strong>til</strong> 26. mai, <strong>og</strong> at<br />
den skal foregå i de enkleste former. Hvis <strong>krig</strong>ssituasjo-<br />
nen har endret seg vesentlig <strong>til</strong> den tid, tror jeg nok det<br />
vil bli noe å gjøre. På en uke framover kan der jo skje<br />
mye. Se derfor tiden an så lenge - det er mitt beste råd <strong>til</strong>
Den samlede familie Skjold mange ar etter <strong>krig</strong>en: Mor Bjørglzild Skjold<br />
<strong>og</strong> eneste datter Ingvild, ellers fra hnyre: Far Olav, Bjørn, Steinar, Au-<br />
dun <strong>og</strong> Herfinn. Fot<strong>og</strong>rafiet er fra olizkring 1955. I 1996 lever bare<br />
Ingvild <strong>og</strong> Steinar. Herfinn døde 2117 samme ar, like etfer at han hadde<br />
lagt <strong>til</strong> rette familiebildene (<strong>og</strong> dessuten tatt to fargeportretter av Gott-<br />
fred).<br />
deg. Du har jo din mor <strong>og</strong> tante å ta omsyn <strong>til</strong>, en annen<br />
ting er det med meg.<br />
Ja, Kleppe ble ekstraordinær rådmann. Han har fått<br />
avgitt kommunale funksjonærer som kan unnvzres i<br />
administrasjonen, men likevel trodde han at det skulle<br />
bli plass for meg.<br />
Huset ditt står på samme plassen, <strong>og</strong> alt er i orden<br />
nede på kontoret, så du kan være trygg. Du vet jeg går<br />
slik <strong>og</strong> kikker etter, har jo ikke annet å bes<strong>til</strong>le.<br />
(Siste brev datert 2714 1940)<br />
Selv om vi ikke led noen n0d i lærer Skjolds bolig, var<br />
det innlysende at vi ikke kunne slå oss <strong>til</strong> ro der i det<br />
uendelige. Vi kom jo meget godt overens med så vel ekteparet<br />
som deres fem barn: Audun, Torbj~rn, Herfinn,<br />
Inghild <strong>og</strong> minstemann Steinar. Sistnevnte kunne på<br />
den tiden feire sin fire års fndselsdag, <strong>og</strong> jeg skrev i den<br />
anledning en liten barnslig hyllingssang, som den senere<br />
sivilingeni~ren bort imot seksti år senere får finne seg<br />
i blir gjengitt i min memoarbok V:
Til STEINAR på 4-års dagen 1716 1940<br />
(Mel.: «Tordenskjold. .. B)<br />
Steinar han er fire år, -<br />
derfor denne sang han får.<br />
Da jeg er så lat <strong>og</strong> trett,<br />
velger jeg en tone lett ...<br />
Steinar det er basen, det!<br />
Han kan både grine, le.<br />
Bjørn <strong>og</strong> Inghild dasker han<br />
når de stundom egle kan.<br />
Steinar elsker mange dyr:<br />
Hester helst, men <strong>og</strong>så kyr.<br />
Hunden <strong>Fra</strong>nco liker han, -<br />
<strong>og</strong>så Lola kan gå an!<br />
Steinars hest har kjettingtjor Steinar <strong>og</strong> har etrøsjeverk<br />
<strong>og</strong> en stall så fin <strong>og</strong> stor. med motor så god <strong>og</strong> ster<br />
Bare en ting har han ei: Skal han «hesjer» reise flo<br />
pr. stykk, gikk det an å f0le en viss <strong>til</strong>fredshet - selv om<br />
konturene av hjembyen var synlige på den andre siden<br />
av fjorden.<br />
Og der havnet vi da atter - for å holde ut en uvant<br />
<strong>til</strong>værelse i fem spenningsmettede år - om enn uten<br />
bombing <strong>og</strong> invasjon av allierte stridskrefter, som så<br />
mange regnet med. Heldigvis var vi ikke selv så sterkt<br />
rustet at fienden ville ha funnet det nødvendig å bombe<br />
området <strong>og</strong>så her sønder <strong>og</strong> sammen, slik andre norske<br />
byer fikk oppleve. Det hadde neimen ikke vært mye<br />
igjen av trehusbebyggelsen i gamle Stavanger hvis de<br />
som setter sin lit <strong>til</strong> mest mulig våpen, kuler <strong>og</strong> krutt,<br />
hadde fått oppfylt sin illusjon om å yte maksimal mili-<br />
tær motstand mot de store tyske angrepsstyrkene!<br />
Utsnitt av brev fra:<br />
Utvalget for barnehjelp i <strong>krig</strong>sherjede distrikter<br />
Herr G. Borghammer<br />
Stavanger<br />
En tidfør<br />
kriysutbrud-<br />
det ble det i<br />
S tavanger<br />
utsendt <strong>til</strong><br />
enkel tperso-<br />
ner <strong>og</strong>firma<br />
denne an-<br />
modning,<br />
som <strong>og</strong>så<br />
navngitte<br />
pasifis ter<br />
kunne få i<br />
posten.<br />
Geitmyrsv. 7 D, Oslo, 718 1940<br />
Fellesutvalget for humanitært hjelpearbeid, oppnevnt<br />
av Administrasjonsrådet, har nedsatt et arbeidsutvalg<br />
for barnehjelp i de <strong>krig</strong>sherjede distrikter.
I den hensikt snarest mulig å skaffe en oversikt ovei<br />
hva der trenges av ekstra barnehjelp, <strong>og</strong> hva der kan s<strong>til</strong>-<br />
les <strong>til</strong> disposisjon av ledige plasser i barnehjemmene, <strong>til</strong>-<br />
later Barnehjelpsutvalget seg å be Dem godhetsfullt be-<br />
svare følgende spørsmål pr. omgående:<br />
1. Har Deres hjem lidt noen skade på grunn av <strong>krig</strong>en?<br />
Gi i så fall nærmere opplysning om dette <strong>og</strong> den hjelp<br />
som trenges.<br />
2. For det <strong>til</strong>felle at det blir spørsmål om å anbringe<br />
barn fra <strong>krig</strong>sherjede distrikter, bedes opplyst:<br />
a) Har De anledning <strong>til</strong> å motta sånne barn?<br />
b) Hvor mange kan De skaffe plass <strong>til</strong>?<br />
Det bemerkes at anbringelsen i <strong>til</strong>felle bare skal være<br />
midlertidig, iim<strong>til</strong> vedkommende familier får gjenopp-<br />
bygget sine hjem,<br />
3. Kjenner De <strong>til</strong> nøds<strong>til</strong>stand blant barn, fremkalt ved<br />
<strong>krig</strong>en, som ikke blir hjulpet på annen måte, vil vi vzre<br />
takknemlige for å få nærmere opplysninger, ledsaget av<br />
uttalelse fra offentlig læge, eller annen offentlig inyn-<br />
dighet.<br />
For Utvalget for barnehjelp<br />
ærbødigst<br />
Ingvald B. Carlsen<br />
res.kap., formann<br />
FORNUFTIGE ORD FRA EN SENERE DESPOT<br />
Tyskerne hadde nettopp invadert Norge. Før denne<br />
landsulykken helt var gått opp for oss, men bare forton-<br />
te seg som innledningen <strong>til</strong> en uvirkelig drøm, skulle det<br />
åpnes et inarte for representanter fra en rekke avholdslag<br />
i R<strong>og</strong>aland. Møtet - eller konferansen - skulle avvikles<br />
en helg i lokalet i tredje etasje, kalt Turnsalen (fordi den<br />
var innredet <strong>til</strong> gymnastiske ovelser, når den ikke ble<br />
brukt <strong>til</strong> mindre moter). Det var min oppgave å ønske de<br />
<strong>til</strong>stedeværende velkommen, <strong>og</strong> jeg glemmer aldri hvor
tvilrådige <strong>og</strong> usikre både<br />
jeg <strong>og</strong> de ravrige frammøt-<br />
te følte oss. Jeg begynte<br />
med å peke på den spesiel-<br />
le situasjonen vi befant oss<br />
i, men mente at vi burde ta<br />
opp de sakene som var<br />
satt på dagsordenen.<br />
Hvordan tiden som nå lå<br />
foran oss ville komme <strong>til</strong> å<br />
arte seg, kunne vi jo ikke<br />
forutsi, men en skulle jo<br />
tro at det fortsatt ville væ-<br />
re av betydning - ja, kan-<br />
skje vel så viktig i ufredsti-<br />
der - å drive «edruelig-<br />
hetsarbeid».<br />
Jeg hadde for ikke så<br />
lenge siden lest en artik-<br />
kel, gjengitt i «Folket», der<br />
Adolf Hitler s<strong>til</strong>te seg<br />
sterkt positiv <strong>til</strong> bekjem-<br />
pelsen av drikkeondet.<br />
Med feite typer gjenga<br />
avisen fralgende: Riks-<br />
kansler Adolf Hitler: «Kampen mot alkoholen, en uan-<br />
gripelig folkeoppgave. Undertittel: Alkoholen har voldt<br />
stgrre tap enn <strong>krig</strong>en (1914-18).»<br />
Ikke urimelig at denne nye rikskailsleren - som unek-<br />
telig endte med å bli betraktet som et ubarmhjertig, nå-<br />
deløst uhyre, dømt <strong>til</strong> en hel verdens hat <strong>og</strong> forakt - kan-<br />
skje i sin ungdom hadde idealistiske tendenser <strong>og</strong> følte<br />
seg utpekt <strong>til</strong> å løfte nasjonen <strong>og</strong> innbyggerne (unntatt<br />
jgdene, <strong>og</strong> andre angivelig mindreverdige individer,<br />
som uten skånsel måtte utryddes fra jordens overflate).<br />
Når jeg beslutter meg for her i boken å gjengi artikkelen<br />
fra «Folket», må det være under forutsetning av at leser-<br />
ne tar det hele mer som et kuriosum, enn som et kompli-
ment <strong>til</strong> en av verdens erklærte tyranner, om det enn<br />
måtte hevdes at selv en blind hane kan plukke et gullkorn.<br />
Artikkelen hadde denne ordlyd:<br />
Rikskansler Adolf Hitler har på forespørsel fra den<br />
tyske avholdsbevegelse erklært at han personlig har<br />
vært avholdsmann i mange år. Sin s<strong>til</strong>ling <strong>til</strong> alkoholspørsmålet<br />
har han gitt uttrykk for i et flyveblad, som<br />
gjengir en tale av ham, der det heter:<br />
«Antallet av de mennesker, særlig i det tyske folk,<br />
som alkoholen allerede har ødelagt eller gjør ubrukelige<br />
for nasjonen, utgjør i et hundreår et mange ganger større<br />
tall enn tapene på alle slagmarker i samme tidsrom. Til<br />
dette kommer <strong>og</strong>så det forferdelige faktum at virkningene<br />
av denne gift dessverre ikke blir begrenset <strong>til</strong> den<br />
enkelte dranker, men forplanter seg <strong>til</strong> barn <strong>og</strong> barnebarn.<br />
(Sammenlign dr. Scharffenbergs anførsler i Folket<br />
nr. 9.) I alkoholen må vi se en av de verste degenerasjonsårsakene<br />
i menneskeheten. De grufulle eksempler fra<br />
forskjellige kolonialfolks historie taler her et språk som<br />
<strong>og</strong>så vi burde forstå.<br />
Kampen mot alkoholen er på denne måte blitt <strong>til</strong> en<br />
ubetinget moralsk uangripelig folkeoppgave. D<strong>og</strong> må<br />
man ikke narre seg selv: Det folk som det vil lykkes å<br />
drive denne gift ut av sitt legeme, vil kanskje i første rekke<br />
få føle bitre ledsagende omstendigheter <strong>og</strong> måtte bryte<br />
megen motstand. Men det vil ikke bare begynne en<br />
stor gjerning <strong>til</strong> velsignelse for den kommende menneskehet,<br />
men samtidig sannsynligvis legge grunnen <strong>til</strong> sitt<br />
herredsmrne over den øvrige verden som ikke er beredt<br />
<strong>til</strong> å ta det samme skritt.»<br />
Hitler uttaler seg <strong>og</strong>så om bryggeriindustriens propaganda:<br />
{(Annerledes forholder det seg d<strong>og</strong> med de argumenter<br />
vår menneskevennlige bryggeriindustri, eller<br />
rettere de herrer bryggeri-eiere <strong>og</strong> aksjonærer, anvender<br />
i sin kamp. - Når man i dag i disse kretser formelig forgår<br />
av <strong>sorg</strong> <strong>og</strong> kjærlighet <strong>til</strong> folket, når man snart ikke<br />
ser mer enn ett synspunkt i disse kretser, nemlig dette:
«Hvor opprørende å berøve den stakkars fattige, plagede<br />
mann av folket hans glass øl,» da er dette et jammerlig<br />
hykleri. Cmåkårsfolket er fullstendig likegyldig for<br />
disse dividendeslukere. Det er sannelig ikke fornøyelsen<br />
for de omtalte småfolk som er om å gjøre for dem.<br />
Tvert imot, dersom disse herrer fant at massen <strong>og</strong>så<br />
drakk fortynnet svovelsyre, <strong>og</strong> at det var enda mer å tjene<br />
på det, så ville de antakelig i morgen den dag hurtigst<br />
mulig forandre sine anlegg for svovelsyrefabrikasjon.<br />
Disse medynksløse hedersmenn skal d<strong>og</strong> ikke forveksle<br />
småfolks mager, som de på død <strong>og</strong> liv vil skaffe en nytelse,<br />
med sin egen pengesekk! Denne taskenspillerkunst<br />
virker mer enn frastøtende.<br />
Og enda ynkeligere <strong>og</strong> motbydeligere er det annet<br />
synspunkt, nemlig dette: Man må forhindre at folkets<br />
moral blir undergravd ved forbud. Nei, kjære moralvoktere<br />
fra brennevins- <strong>og</strong> ølindustrien, folkets moral<br />
har hit<strong>til</strong> beredt dere temmelig liten <strong>sorg</strong>! Eller tror dere<br />
kanskje at det er tegn på en særlig god moral når man<br />
setter fram for et folk en ofte helt elendig fusel (fusel =<br />
dårlig brennevin) <strong>til</strong> uforskammede ågerpriser, <strong>og</strong> når<br />
«folket>) så mang en gang driver kanonfulle omkring <strong>og</strong><br />
brøler <strong>og</strong> oppfører seg slik at det er et meget lite oppløftende<br />
skuespill å se på?<br />
Den som i salvatortiden gikk gjennom Munchen, kunne<br />
ofte gjøre de bitreste iakttakelser. På den ene side en<br />
mer eller mindre ravende menneskemasse på hjemvei,<br />
<strong>og</strong> på den annen side huløyde arbeidsløse som så fikk se<br />
dette oppt<strong>og</strong> vår bryggeriindustris moral hadde organisert.<br />
For ikke å tale om de studenter som i sin drukkenskap<br />
på den ofte meget mer edru arbeider gjør et inntrykk<br />
som de neppe kan fores<strong>til</strong>le seg virkningen av.<br />
Man skal ikke undre seg over den minimale respekt en<br />
arbeider da nærer overfor de intellektuelle førere som<br />
lar seg offentlig se i en sådan forfatning. Under de omstendigheter<br />
er moralen i fare. Her ville den tyske bryggeriindustri<br />
allerede forlengst hatt <strong>til</strong>strekkelig grunn <strong>til</strong><br />
å utfolde sin moralske for<strong>sorg</strong>.»
Etter en slik fornuftig forkynnelse kunne noen <strong>og</strong><br />
hver av leserne stå i fare for å utbryte - om ikke akkurat<br />
«Heil Hitler!» - så muligens en form for enighet på dette<br />
punktet. Men går det i det hele tatt an å si et eneste ro-<br />
sende <strong>og</strong> samtykkende ord, om et monstrum?<br />
Ikke for at noen skal føle seg ille berørt, men det er neppe<br />
<strong>til</strong> å komme fra, at mens den ene landsomfattende<br />
organisasjonen etter den andre måtte legge ned virksomheten,<br />
<strong>og</strong> <strong>til</strong> dels bli totalt forbudt av de nye makthaverne,<br />
fikk kristelige samfunn <strong>og</strong> avholdsforeninger<br />
holde det gående. Det bidro <strong>til</strong> at deres offisielt nøytrale<br />
virksomhet fikk gå siii nokså normale gang, <strong>og</strong> møtene<br />
kunne <strong>til</strong> dels ha god oppslutning. Men det gjaldt d<strong>og</strong> å<br />
være forsiktig med det som ble sagt eller behandlet, fordi<br />
det var all grunn <strong>til</strong> å frykte at nidkjære snushaner<br />
drev sin fordekte virksomhet <strong>og</strong> avga rapporter <strong>til</strong> rette<br />
vedkommende.<br />
Personlig fikk jeg under <strong>krig</strong>en en henvendelse fra<br />
Jørpeland avholdslag, som da hadde en livlig virksomhet,<br />
med anmodning om å tale på en fest 17. mai. Feiring<br />
av nasjonaldagen var helt forbudt, <strong>og</strong> det falt meg sant å<br />
si ikke inn at jeg skulle bryte dette forbudet, med de følgene<br />
dette kunne få både for arrangøren <strong>og</strong> taleren. Hva<br />
jeg underholdt med, har jeg forlengst glemt, men straffbare<br />
ting var det neppe. At jeg nok skuffet festlyden viste<br />
seg senere på kvelden, da en av deltakerne steg opp<br />
på talerstolen for å minne om hva dagen stod for, <strong>til</strong><br />
tross for de nakne flaggstengene rundt om på gårdene<br />
<strong>og</strong> de manglende patriotiske, <strong>og</strong> følgelig straffbare påminnelsene<br />
fra min side.<br />
Teol<strong>og</strong>en Valen Sendstads møter i St. Johannes kirke<br />
vakte stor oppmerksomhet <strong>og</strong> trakk sprengfull kirke<br />
uke etter uke, fordi han var meget «fritt-talende» <strong>og</strong> preket<br />
Roma midt imot, inn<strong>til</strong> det ble satt en stopper for slik<br />
Konsert på J~rpeland under <strong>krig</strong>en.<br />
151
Etter hvert som tiden gikk, hadde vi ikke annet å gjøre<br />
enn å akseptere den smertelige kjensgjerning at vi be-<br />
fant oss i et hærtatt <strong>og</strong> okkupert område, som måtte dele<br />
skjebne med så mange andre tidligere selvstendige, de-<br />
mokratiske stater med sterk avsky for totalitære syste-<br />
mer, representert ved de fanatiske topplederne Hitler,<br />
Mussolini <strong>og</strong> <strong>Fra</strong>nco. Livet skulle jo gå videre, <strong>og</strong> selv-<br />
oppholdelsesdriften <strong>og</strong> håpet om en lysere framtid bi-<br />
dro <strong>til</strong> at de fleste søkte å gjaire det beste ut av situasjo-<br />
nen. Noen ofret tid, krefter <strong>og</strong> penger på motstandskam-<br />
pen, gikk «under jorden» <strong>og</strong> drev sabotasje, <strong>og</strong> motar-<br />
beidet okkupantene på alle tenkelige måter - med sitt<br />
eget liv som innsats. Ble de pågrepet, måtte de være for-<br />
beredt på å gå en høyst ublid skjebne i maite, med psy-<br />
kisk <strong>og</strong> fysisk tortur, innesperring, utsulting <strong>og</strong> en ned-<br />
verdigende død. Ofte var vel en hurtig likvidering ved<br />
standrett å foretrekke.<br />
De fleste av befolkningen må vel karakteriseres som<br />
mer eller mindre passive <strong>til</strong>skuere <strong>til</strong> de mange ting som<br />
skjedde, sørget når noen ble sperret inne eller mistet livet,<br />
gikk i angst for at nye katastrofer skulle inntreffe, at<br />
bomber skulle droppes <strong>og</strong> utslette bebygde arealer <strong>og</strong><br />
legge liv <strong>og</strong> virksomheter øde, at matmangelen skulle<br />
bli prekær. Uvissheten på nær sagt alle områder var<br />
vond å leve med. Og ufriheten, ikke å kunne si høyt det<br />
du gikk <strong>og</strong> tenkte på <strong>og</strong> ønsket å gi uttrykk for. Du følte<br />
at du var innesperret i ditt eget land, kunne ikke overstige<br />
noen landegrense, knapt nok forlate det innsnevrede<br />
området du var henvist <strong>til</strong> å oppholde deg på. Vi fikk<br />
grenseboerbevis, utstedt av politiet. Det var som et<br />
vi alltid måtte ha forhånden. Ville vi reise <strong>til</strong> en<br />
annen landsdel, måtte vi søke om spesiell <strong>til</strong>latelse, <strong>og</strong><br />
den var vanskelig å få.<br />
For mitt eget vedkommende var det avkoplende å få<br />
reise <strong>til</strong> tre stevner på forskjellige steder i landet:
HALLINGDANSER PÅ ÅL<br />
Vi var i 1941 en hel flokk stavangere som dr<strong>og</strong> av gårde<br />
<strong>til</strong> Hallingdal. Det jeg best husker fra samværet i Ål, var<br />
et spesielt underholdningspr<strong>og</strong>ram, der noen av oss<br />
blant annet skulle parodiere en profesjonell leikarring<br />
som like før hadde opptrådt på scenen. Selv skulle jeg<br />
agere som den virtuose hallingdanseren, hvis oppgave<br />
det var å sparke hatten ned fra pinnen, etter fsrst å ha<br />
gjort noen omganger med kollbøtter <strong>og</strong> knestående<br />
gymnastiske bevegelser, <strong>til</strong> musikkledsagelse av Trygve<br />
Vaaland - på munnspill! Publikum lo så de holdt på å<br />
miste pusten.<br />
På en jernbanestrekning under hjemreisen opplevde<br />
vi at alle vinduene i passasjerv<strong>og</strong>nene - etter ordre fra<br />
«Wehrmacht» - ble <strong>til</strong>dekket, slik at de reisende ikke<br />
kunne få se noe av stedene <strong>og</strong> naturen vi passerte, <strong>og</strong><br />
dermed heller ikke få nye på det skumle som okkupan-<br />
Ca. halvparten av deltakerne på Ål. Helt <strong>til</strong> venstre står den kjente Ola<br />
Perstølen, ved siden av lensmann Enge (med kallott). Av stavangerne<br />
sitter Sverre Gjøvåg på trappen, like bak ham står Sara Berge <strong>og</strong> hennes<br />
søsken: Emma, Ester <strong>og</strong> Lars, Tonny <strong>og</strong> Trygve Vaaland, O. J. Aga.<br />
Gottfred sitter, med armene i kors, på benken.
Midt aå det overste bilde: l :-r I<br />
ar gret ha Støylen<br />
sammen med tre andre<br />
kjente skolefolk. Ellers:<br />
Lars Berge, Tonny Vaalani<br />
<strong>og</strong> helt <strong>til</strong> høyre Gottfred,<br />
som nedenfor <strong>og</strong>så er foto-<br />
grafert sammen med fru<br />
Horneland, med en liten<br />
pakke dyrebar ost under<br />
armen.<br />
tene drev på med. Utenfor skinte solen, mens vi satt der<br />
i «skumringen» bak de nedrullede gardinene, <strong>og</strong> be-<br />
væpnede soldater sørget for at ingen av oss kunne få et<br />
aldri så lite glimt av noe som helst før vi var kommet<br />
langt av sted.
Underveis <strong>til</strong> Ål<br />
overnattet på<br />
Geilo 3016-41 11<br />
stavangere (her<br />
innfelt i hotellregningen,<br />
som viser<br />
at prisen for en<br />
overnatting <strong>og</strong> to<br />
måltider var Kr.<br />
11,30!): Imsland<br />
Torgersen, Mathilde<br />
Helland,<br />
Gottfred, Lars<br />
Berge, Anny Johannesen,<br />
Annie<br />
Berge, Sara Berge,<br />
Tonny Vaaland,<br />
Ester <strong>og</strong> Emma<br />
Berge <strong>og</strong> O. J.<br />
Aga.
BERIKENDE SAMVÆR I TELEMARK<br />
Sommeren 1942 (1.-12. juli) var jeg deltaker på et stevne<br />
på Vestmar folkehøgskole i Telemark. Reisen dit startet<br />
med båten <strong>til</strong> Sand <strong>og</strong> derfra videre <strong>til</strong> Røldal. <strong>Fra</strong> det<br />
staselige Breifonn Hotell (etablert 1889), beliggende i<br />
veikrysset Hardanger - Telemark - R<strong>og</strong>aland, sendte jeg<br />
brev hjem 1 / 7 1942:<br />
Mine kjære!<br />
Jeg er nå kommet <strong>til</strong> Breifonn. -Båten gikk fra byen kl.<br />
1.30. Vi var på Sand kl. 6.30. Fikk reisefølge med en lærer<br />
m / frue fra Stavanger. På Sand stod Ramsland m / sønn.<br />
De hadde reist dagen før. I bil bar det så <strong>til</strong> Osen, <strong>og</strong><br />
herfra med båt over Suldalsvatnet i ca. 3 timer. Det var<br />
ikke synderlig sol, så om kvelden ble det helst svært<br />
kaldt. <strong>Fra</strong> Nesflaten bar det i bil hit opp, hvor vi kom kl.<br />
halv ett om natten. Fikk et pent værelse. Skal snart spise<br />
middag, tenker jeg. Har nettopp vært en lang tur <strong>til</strong> den<br />
mange hundre år gamle Røldalskirken. Overskyet <strong>og</strong><br />
litt regn. Men nå kl. 12.15 titter solen fram.<br />
Vaffelkakene var deilige. Og alt det andre dere hadde<br />
puttet i kofferten var såre godt. Tusen takk!<br />
I morgen tidlig skal vi reise videre. Det blir en lang<br />
biltur, kan dere tro! 8-9 timer, så vidt jeg vet. En fin tur i<br />
z<br />
herlig natur <strong>og</strong> solskinn.<br />
Fredag morgen er jeg kommet fram <strong>til</strong> målet. Været er<br />
fint nå. I går var det 25 varmegrader. Enten dere tror det<br />
eller ei, så uteble mitt reisefølge, Ramsland <strong>og</strong> sønn. De<br />
har visst ombestemt seg underveis. Snakk om lunefullhet!<br />
Håper at dere har det godt i alle deler. Dere skulle ha<br />
vært med på en slik tur, det kunne dere hatt godt av.<br />
Vær hjertelig hilset fra Gottfred
På trappen <strong>til</strong> Vestmar<br />
folkehøgskole 117 1942.<br />
Foran, fua høyre: Profes-<br />
sor (f.t. avsatt rikspro-<br />
gramsjef) Olav Midtun,<br />
ved siden av sin søster <strong>og</strong><br />
Andres Aass, Horten.<br />
Bak, fua høyre: Skolesty-<br />
rer Ystad, Gottfred Borg-<br />
hammer <strong>og</strong> bokhandler<br />
<strong>og</strong> forlegger Gu~zleikson,<br />
Risør.<br />
Vestmar, 6 / 7 1942<br />
Nå er vi snart ferdig med møtet her. Det har vært noen<br />
riktig gilde dager. 120 deltakere + mange bygdefolk.<br />
Været har vært fint, <strong>og</strong> jeg er mett hver dag. Det har klaf-<br />
fet godt med brødet, smmret <strong>og</strong> pålegget. Knekkebrødet<br />
er deilig <strong>og</strong> drnyt. Det eneste jeg savner, er melk. Den ser<br />
vi ikke, men det går, det <strong>og</strong>så! Middagen består av<br />
klippfisk 2 dager etter hverandre, <strong>og</strong> fiskekaker. Så flott<br />
har vi det egentlig ikke, men mette blir vi.<br />
Lørdag kveld var det vi stavangere som stod for pro-<br />
grammet. Jeg leste opp, <strong>og</strong> publikum lot <strong>til</strong> å være svært<br />
begeistret. Onsdag morgen reiser jeg <strong>til</strong> Skien, <strong>og</strong> akter<br />
etter planen å fortsette <strong>til</strong> Porsgrunn, Brevik <strong>og</strong> Kragerø.<br />
Jeg skulle være i Stavanger sent søndag kveld. Men det<br />
er visse vanskeligheter med å reise nå, så skulle jeg ikke<br />
komme søndag, må dere ikke være engstelige. Jeg kom-<br />
mer så snart jeg kan! Håper at dere har det vel i byen!<br />
Tirsdag er det slutt her på møtet. Vi reiser etter mid-<br />
dag. - Det regnet i går kveld, men i dag skinner solen<br />
igjen.
NY ROMAN I 1942<br />
Straks jeg var kommet <strong>til</strong>bake fra stevnet i Telemark, ble<br />
det å ta fatt på arbeidet med utgivelsen av romaner,<br />
FOLKSOMT PÅ SORLANDSSTEVNET<br />
Sommeren 1944 ville jeg så gjerne delta i et stevne i Fins-<br />
land på Sørlandet. Ved å få generalsekretæren i DNT,<br />
Olav Horneland, <strong>til</strong> å sende en erklæring om at jeg skul-<br />
le delta som foreleser (hva jeg slett ikke skulle), lyktes<br />
det å få løyve <strong>til</strong> å reise med jernbanen <strong>til</strong> Kristiansand.<br />
Bare det føltes som en befrielse.<br />
Her gjengis det brevet jeg sendte hjem:<br />
Finsland, 27 / 7 1944<br />
Kjære begge!<br />
Onsdag ettermiddag fortsatte jeg med en god buss i<br />
fint vær <strong>til</strong> Finsland - ca. fire mil fra Kristiansand. Turen<br />
varte nesten to timer. Sammen med meg reiste skoleinspektør<br />
Braadland, <strong>og</strong> andre kjente. Da vi kom fram,<br />
viste det seg at jeg skulle innkvarteres privat hos en eldre<br />
enke, som bor i lag med en søsterdatter <strong>og</strong> søstersønn.<br />
Jeg skulle dele værelse med sokneprest Svennevik<br />
i Lyngdal. I samme huset (nede) bor Braadland <strong>og</strong> rektor<br />
Wergeland.<br />
Om kvelden <strong>og</strong> neste dags morgen ble vi satt <strong>til</strong> et veldekket<br />
bord, med deilig heimebakt brød, melk så mye vi<br />
greier å drikke, kalvedans (kalv i form, likner på finker),<br />
honning, egg <strong>og</strong> herlig jordbærsyltetøy. Kan tro vi åt!<br />
Det var vidunderlig. Selv om jeg ikke hadde sovet på<br />
t<strong>og</strong>et natten forut, var jeg slett ikke søvnig neste natt.<br />
Men så snart jeg hadde lagt meg ned, sovnet jeg, <strong>og</strong> det<br />
tok lang tid f0r jeg ble våken igjen.<br />
Alt har vært enestående - unntatt været i dag. Det høljer<br />
ned, <strong>og</strong> da vinden er søraustlig, er det fare for at det<br />
vil vedvare. Jeg hadde tatt på meg den lyse buksen i<br />
morges, men har nå byttet med knickersen igjen. Håper<br />
det letter. Møtene holdes i kirken like ved, men jeg blir<br />
likevel temmelig våt på frakken. Burde hatt paraply <strong>og</strong><br />
kalosjer.<br />
Tilstrømningen <strong>til</strong> stevnet har vært større enn ventet.
Over 300 <strong>til</strong>reisende, både eldre <strong>og</strong> yngre. - I dag hadde<br />
vi <strong>til</strong> middag (som inntas i en stor høyløe) salt fisk <strong>og</strong><br />
saftsuppe. Jeg er god <strong>og</strong> mett. Har bes<strong>til</strong>t plass på t<strong>og</strong>et<br />
heim onsdag, så jeg kommer da enten sent om kvelden,<br />
eller torsdag morgen.<br />
*<br />
Fredag 28 / 7 1944<br />
Regnet fortsatte <strong>og</strong>så i dag, men nå kl. 15 ser det ut <strong>til</strong><br />
å lysne. Solen trenger så smått fram gjennom skylaget,<br />
<strong>og</strong>'det vil selvsagt forhøye stemningen adskillig. Vi har<br />
hatt møtene i kirken, men nå kan vi kanskje få holde<br />
noen av dem ute i friluft. - I dag hadde vi fiskekaker <strong>og</strong><br />
rabarbragrst <strong>til</strong> middag.<br />
Her er både unge <strong>og</strong> eldre deltakere. Somme er over<br />
sytti år. Blant annet en koselig mann fra Kristiansand, <strong>og</strong><br />
en dame fra samme byen som likner så mye på 'na Gret-<br />
he at jeg ofte må se lenge på henne <strong>og</strong> kose meg over<br />
lignamentet. I låven like ved vinduet mitt bor der 30-40<br />
ungdommer. De ligger i køyer. Jeg er glad for at jeg fikk<br />
seng å ligge i. Det hadde ikke vært så greit å ordne seg i<br />
en løe. Snart er der idrettsleiker - <strong>og</strong> fest om kvelden. Alt<br />
er såre vel. Håper dere har det godt <strong>og</strong> nyter bringebær<br />
<strong>og</strong> fløte hver dag.<br />
Mandag 31 / 7-44 sendte jeg et kort:<br />
Vi er ferdig med stevnet. Været ble strålende lørdag<br />
<strong>og</strong> søndag. Nå venter jeg på bil <strong>til</strong> Mandal, der jeg stop-<br />
per <strong>til</strong> tirsdag, da jeg fortsetter <strong>til</strong> Kristiansand. Fikk nis-<br />
te med på veien av de gilde folkene jeg bodde hos. I går<br />
fikk vi forresten jordbær med fløte <strong>til</strong> kvelds. Lørdag:<br />
Multer med krem, <strong>og</strong> så mye melk som vi kunne drikke.<br />
Alt har gått så fint at jeg ikke kunne ha drsmt om det på<br />
forhånd. Dette skriver jeg i en fart på Marnadal. T<strong>og</strong>et <strong>til</strong><br />
Stavanger står nettopp her, <strong>og</strong> det skal bringe med seg<br />
dette kortet.<br />
Hjertelig hilsen G.
ARBEIDSTJENESTEN (A-T)<br />
var en «organisasjon», som skulle tjene som en erstat-<br />
ning for den suspenderte verneplikttjeneste. Mannlig<br />
ungdom skulle kunne bli med på å utføre samfunnstje-<br />
neste, symbolisert ved «spaden» (som erstatning for ge-<br />
været, noe som i <strong>og</strong> for seg ikke var så dumt!) En av del-<br />
takerne var den tidligere speidergutten Jan Nerheim, <strong>og</strong><br />
han hadde fått i oppdrag å lage en leiravis, kalt «Hakke-<br />
spetten,,, <strong>og</strong> den ba han meg om å få mangfoldiggjort i<br />
byrået. Det første nummeret har jeg tatt vare på, <strong>og</strong> gjen-<br />
gir her litt av innholdet. I en av notisene synes det å<br />
fremgå at arbeidstjenesten var frivillig. Redaktsren spør<br />
nemlig leserne:<br />
HVORDAN LIKER DU DEG I LEIREN?<br />
Angrer du noen gang på at du meldte deg som frivillig<br />
<strong>til</strong> Arbeidstjenesten, som har latt vente på seg i mangfol-<br />
dige år? Synes du at 6 timers daglig slit er for mye for 25<br />
øre dagen?<br />
Merker du at slike svake syeblikk kommer over deg,<br />
så husk at du gjør en innsats for ditt eget land. Det ar-<br />
beid du gjør, skaper en evig kapital for Norge. Og husk<br />
at dine medmennesker ser opp <strong>til</strong> deg <strong>og</strong> ditt arbeid, i<br />
motsetning <strong>til</strong> visse andre som blir sett ned på. Og husk:<br />
Det er en anbefaling for deg senere, at du har arbeidet<br />
frivillig!<br />
Det med kuler <strong>og</strong> med krutt<br />
må vi håpe snart tar slutt!<br />
Ikke trenger vi geværer,<br />
bare spaden bruke vil.<br />
Intet nag <strong>til</strong> nesten nærer,<br />
oppnår mest med varme smil.
A-T. L L I R A V I S :<br />
Utkommer uregel~iessig. Red. :<br />
,
JAGET INN PÅ NAZI-M0TE<br />
Det ble ikke <strong>til</strong> at jeg etter 1940 fortsatte å skrive dagbok.<br />
Mangt <strong>og</strong> mye hendte jo naturligvis <strong>og</strong>så i min personli-<br />
ge <strong>til</strong>værelse. Men jeg stolte øyensynlig for sterkt på at<br />
min egen hukommelse ville gjøre det mulig at minnene<br />
om alle opplevelsene skulle kunne trekkes fram <strong>og</strong> gjen-<br />
gis i skriftlig form en gang i framtiden. Forholdene i Sta-<br />
vanger gjennom <strong>krig</strong>sårene er jo omtalt i flere dokumen-<br />
tarbøker, slik at det ikke ville bli aktuelt for meg å berette<br />
om så mye av det som utviklet seg her. Men noe vil jeg ta<br />
med når det gjelder det jeg selv opplevde.<br />
Ikke lenge etter at tyskerne hadde satt seg fast i byen<br />
<strong>og</strong> distriktene - sikkert etter en nøyaktig oppsatt plan<br />
lang tid i forveien -begynte de innfødte sympatisører å<br />
røre på seg. Alt skulle jo innrettes etter den nye ideol<strong>og</strong>ien,<br />
<strong>og</strong> offentlige personer utskiftes med velvillige sympatisører,<br />
i første rekke de mest markante toppene, ordførere<br />
for eksempel.<br />
Hvis det i en kommune ikke var noen aktuelle «rettroende»<br />
personer, hendte det at problemet ble løst ved å<br />
innsette en fra en nabokommune. Jeg opplevde således<br />
at min egen folkeskolelærer måtte overta ordførervervet<br />
i to-tre herreder, i likhet med urutinerte kandidater andre<br />
steder.<br />
Uniformerte hirdfolk viste seg iblant i gatene, <strong>og</strong> selvsagt<br />
i samlet tropp når det ble holdt
møtet». Etter hvert ble den store kinosalen, som <strong>til</strong> å bc<br />
gynne med var ytterst tynt befolket, tvangsfylt av moi<br />
villige stavangere. En <strong>og</strong> annen av de innendørs plassei<br />
te hirdmenn hadde end<strong>og</strong> geværer i hendene for å skap<br />
respekt. Det var fylkesføreren som var hove6' >lier (ha<br />
var overordnet fylkesmannen, som snarest ble erstatte<br />
med en «lojal» person).<br />
ILLUSTRATOREN PÅ FARLIGE STIER<br />
Som tidligere er omtalt ble byråets lovende tegner p,<br />
kort varsel overført <strong>til</strong> Sparekassen, der han fortsatte sil<br />
karriere hele livet <strong>og</strong> <strong>til</strong> slutt havnet som en av toppsjefe<br />
ne. For ikke å sette meg i en uønsket knipe <strong>og</strong> ellers for i<br />
kunne vedlikeholde sine anlegg <strong>og</strong> interesser for teg<br />
ning, påtok han seg i fritiden om ettermiddagen forefal<br />
lende ekstraarbeid ved byrået. Men midt under <strong>krig</strong>en -<br />
i 1943 - forsvant han plutselig, som en ånd i en fillehaug<br />
fra både tegnebrettet <strong>og</strong> bankpulten, idet han nådeløs<br />
ble arrestert av de tyske okkupantene, anklaget for så<br />
kalt illegal virksomhet. Helt <strong>til</strong>feldig var det egentlig<br />
ikke. Like fra femtenårs-alderen hadde ynglingen vær<br />
engasjert mot nazismen. Han deltok i demonstrasjonei<br />
mot Quisling allerede tidlig i trettiårene, vas blant annei<br />
med <strong>og</strong> veltet bilen <strong>til</strong> «Føreren» under en demonstra-<br />
sjon utenfor Filmteatret i 1935. Og så <strong>til</strong>spisset det seg<br />
under tyskernes okkupasjon. Han kom tidlig i kontakl<br />
med den meget aktive motstandsmannen, dr. Carl Jo-<br />
han Oftedahl - <strong>og</strong> deretter gikk det slag i slag, med loka-<br />
lisering av kanons<strong>til</strong>linger på Jæren i samarbeid med<br />
Dag Skjørestad, med karttegninger <strong>og</strong> mannskapsloka-<br />
lisering av Sola Flyplass. Her hadde han god hjelp av en<br />
litt eldre kvinne som var kokk på Sola Flyplass <strong>og</strong> som<br />
<strong>til</strong> enhver tid visste tallet på provianteringsenheter <strong>til</strong><br />
mannskapene på flyplassen. Det var meget viktig for de<br />
allierte å få disse opplysningene regelmessig tikket over<br />
<strong>til</strong> England. En overmåte spennende tid. Så ble en side-<br />
organisasjon rullet opp, der Ferdinand Tjemsland var
leder. Blant annet fant tyskerne under opprullingen et<br />
kart, som Kåre hadde tegnet over Cola Flyplass. Og der-<br />
med var det gjort for hans vedkommende. Ni i denne<br />
gruppen ble skutt i Trandumsk<strong>og</strong>en 10. mai 1944, mens<br />
Kåre havnet i konsentrasjonsleir i Tyskland høsten 1943.<br />
Der ble han værende <strong>til</strong> <strong>krig</strong>en var slutt, <strong>og</strong> han fikk ven-<br />
de <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> sin fødeby <strong>og</strong> fortsette livet som en fri<br />
mann. «Du <strong>og</strong> du, så glad jeg var!» slutter Kåre sin beret-<br />
ning, uten å gå i detaljer om alt det grusomme han gjen-<br />
nomgikk under oppholdet i tysk fangenskap. Ingen tvil<br />
om at han kunne skrive en spennende bok om den peri-<br />
oden av sitt liv.<br />
MIN BESKJEDNE INNSATS FOR<br />
KRIGSUTFALLET<br />
Selv horte jeg ikke <strong>til</strong> skaren av Grini-fanges <strong>og</strong> de andre<br />
heroiske patriotene som hadde <strong>til</strong>brakt kortere eller lengre<br />
tid i de grufulle tyske koi~sentrasjonsleirene, <strong>og</strong> som<br />
etter fiendens ltapitulasjon kunne vende <strong>til</strong>bake <strong>til</strong> fedrelandet<br />
med livet (om ikke alltid med helsen) i behold.<br />
Som standhaftig pasifist lå det vel ikke naturlig for<br />
meg å melde meg <strong>til</strong> tjeneste i sabotorenes <strong>og</strong> spionenes<br />
rekker, ikke engang ved å delta i frams<strong>til</strong>lingen av ulovlige<br />
publikasjoner <strong>og</strong> etterpå med distribueringen av<br />
disse. Her har jeg lyst <strong>til</strong> å nevne en episode som gav<br />
meg visse betenkeligheter: En dag traff jeg iiede i Kongsgaten<br />
en forsikringsmann jeg kjente. Han tok diskret<br />
opp av frakkelommen en stensilert avis, som han spurte<br />
meg om jeg var interessert i å lese <strong>og</strong> etterpå eventuelt<br />
sende videre. Jeg tok imot arkene, nesten en smule engstelig,<br />
fordi jeg var klar over hvilken fare dette kunne<br />
medfore. Det verste problemet fikk jeg et par dager senere,<br />
da jeg hørte at distributøren var 'blitt oppdaget <strong>og</strong><br />
arrestert. Det som da kom <strong>til</strong> å plage meg i lang tid, var<br />
at han i fangenskapet kan hende måtte gruble på hvem<br />
som i all verden kunne ha sviktet ham <strong>og</strong> røpet den<br />
hemmelige avisen <strong>og</strong> den ene av personene som stod
ak foretagendet. Tenk om vedkommende mottaker va<br />
meg! Først da <strong>krig</strong>en var over, fikk jeg vite at jeg i de<br />
hele tatt ikke hadde vært mistenkt.<br />
Som en praktisk opplysning kan nevnes at det unde<br />
<strong>krig</strong>en ble utgitt 325 forskjellige illegale aviser i Norge<br />
Over tre tusen impliserte personer ble arrestert <strong>og</strong> et pa<br />
hundre mistet livet. I 1942 ble det truet med d~dsstraf<br />
for bare å være i besittelse av en illegal avis, så det va<br />
ikke underlig at jeg hadde en viss redsel for å ta imo<br />
den som ble <strong>til</strong>budt meg i Kongsgaten. Etter gjennom<br />
lesningen plasserte jeg avisen bak et panel i kjelleren. D:<br />
jeg etter fredsslutningen fikk tatt den ut, var det nester<br />
bare uleselige papirrester igjen.<br />
Før jeg går videre, vil jeg nevne noe som er knyttet ti<br />
den første tiden etter okkupasjonen, da de norske nasjo.<br />
nalsosialistene tok <strong>til</strong> å rare på seg <strong>og</strong> åpnet sitt sentrale<br />
kontor i Pedersbakken. Det var rimelig at entusiastene<br />
fnlte trang <strong>til</strong> å markere den gledelige begivenheter<br />
med en fest, der det skulle synges unisont et hyllings-<br />
kvad <strong>til</strong> den norske Føreren, Vidkun Quisling. Mitt byrå<br />
holdt jo <strong>til</strong> huse ikke mange skrittene vekke fra det nye<br />
NS-lokalet, <strong>og</strong> med tanke på å få sangteksten mangfol-<br />
diggjort i et antall på et par hundre eksemplarer, fikk jeg<br />
en oppringning fra formannen i festkomiteen. Jeg synes<br />
å huske både navn, sivil tittel <strong>og</strong> dialekt, men utelater<br />
det her, så mange år senere. Representanten startet Sam-<br />
talen med i all gemyttlighet å spørre om jeg ikke kunne<br />
tenke meg å være interessert i å støtte det nye statsbæ-<br />
rende partiet ved å bli medlem <strong>og</strong> dermed føle meg for-<br />
pliktet <strong>til</strong> å trykke Quisling-sangen - gratis. Jeg lot ham<br />
straks få vite at jeg ikke deltok i noen politisk virksom-<br />
het i det hele tatt, hvor<strong>til</strong> han repliserte at NS mere var<br />
en «bevegelse» enn et parti, så han mente at alle måtte<br />
kunne bli med - ikke minst for å redde fedrelandet i en<br />
alvorlig tid <strong>og</strong> bidra <strong>til</strong> at vi kunne få oppleve en lykke-<br />
lig framtid for hele nasjonen - i samarbeid med våre tys-
Dovregubben leser i sitt «illegale» blad. (En hilsenfra reklameforenin-<br />
gen i Danmark, ved fredsslutningen i 1945 - LockeyS Reklame-Bure-<br />
au).
ke venner <strong>og</strong> redningsmenn. Når det gjaldt mangfoldig-<br />
gjøringen av sangen presiserte jeg at det måtte skje etter<br />
vanlige forretningsmessige prinsipper, <strong>og</strong> ikke av med-<br />
lidenhet <strong>og</strong> sympati for oppdragsgiverens motiver. Jeg<br />
var jo klar over at ved å avslå å utfarre arbeidet, ville det-<br />
te bli tatt unådig opp, <strong>og</strong> det gjaldt derfor å gjøre gode<br />
miner <strong>til</strong> slett spill.<br />
Senere fikk jeg visst bare ett eneste oppdrag for NS,<br />
før de hadde okkupert Frimurerlosjens bygning på Løk-<br />
keveien <strong>og</strong> selv hadde anskaffet egen duplikator. Trykk-<br />
saken, <strong>og</strong> senere regningen, skulle imidlertid leveres på<br />
det nye, iaynefallende stedet, <strong>og</strong> jeg våget rett <strong>og</strong> slett<br />
ikke å foreta denne handlingen, av ren frykt for at noen<br />
<strong>til</strong>skuere skulle tro at jeg var medlem. Tenk om et slikt<br />
uriktig rykte skulle komme ut! Så her måtte en uredd <strong>og</strong><br />
«anonym» kjenning av Ineg forbarme seg.<br />
Nesten verre var det på et langt senere tidspunkt å få<br />
en telefonhenvendelse fra det tyske Nationalsozialistis-<br />
che Arbeitergesellschaft's stedlige kontor, plassert i dag-<br />
bladet Stavangerens fraflyttede lokaler i Klubbgaten. De<br />
ba meg komme ned <strong>til</strong> en «konferanse». Det skulle ikke<br />
vzre vanskelig å forstå at det føltes uhyre lite behagelig<br />
å etterkomme anmodningen, ettersom det på et så sen-<br />
tralt sted ikke lot seg gjare å unngå å bli iakttatt. Jeg kan<br />
nesten grøsse ved tanken så uendelig mange år etterpå.<br />
Oppdraget her gikk ut på å kopiere noen enkle skjema<br />
<strong>til</strong> utfylling for tyske medlemmer, midlertidig bosatt i<br />
Norwegen. Mer uskyldig kunne neppe en anmodning<br />
være.<br />
ULLTEPPE-REKVIRERINGEN<br />
I forbindelse med det jeg ovenfor har fortalt, må jeg ha<br />
lov <strong>til</strong> å slå fast at jeg i løpet av de fem okkupasjonsårene<br />
selvsagt aldri et øyeblikk var inns<strong>til</strong>t på å gjøre forret-<br />
ning på de oppståtte forhold <strong>og</strong> ulike muligheter, som så<br />
mange landsmenn ble fristet av. Noen oppfinnsomme<br />
spekulanter kunne gjarre det ganske bra økonomisk.
12941, med «fører» Vidkun Quisling bak def norskeflagget.
Når det gjaldt virksomheten ved byrået, gikk den sin<br />
gang som før, men det var jo ikke <strong>til</strong> å unngå at mye ble<br />
preget av de nye omstendigheter. Rasjoneringskontorenes<br />
omfattende gjøremål skapte store behov for rundskriv<br />
etc., som det lot <strong>til</strong> at de selv ikke hadde kapasitet<br />
<strong>til</strong> å utføre <strong>og</strong> derfor måtte ha hjelp <strong>til</strong>. Ett av oppdragene<br />
jeg fra ordførerkontoret ble bedt om å yte assistanse<br />
<strong>til</strong>, var ullteppeini~samlingen i 1941. Det hadde seg slik<br />
at tyskerne nevnte år, under vinter<strong>krig</strong>en i Russland,<br />
besluttet å rekvirere ulltepper fra de av befolkningen<br />
som en måtte anta skulle ha best anledning <strong>til</strong> å avse<br />
slike gjenstander, etter lister oppsatt av likningskontoret<br />
<strong>og</strong> med deltakelse av en del av funksjonærene som ble<br />
avsatt <strong>til</strong> oppgaven, assistert i <strong>til</strong>legg av mitt eget ytterst<br />
beskjedne «mannskap». <strong>Fra</strong>nkerte konvolutter skulle<br />
bli utstyrt med navn <strong>og</strong> adresser <strong>og</strong> ilagt de respektive<br />
listene, påført antall ulltepper, som varierte etter inntekter<br />
<strong>og</strong> formuer på de enkelte. De ferdigtrykte brevene<br />
hadde maskinskrivningstyper <strong>og</strong> ordførerens signatur<br />
under, for at det skulle virke som personlige brev <strong>til</strong> de<br />
enkelte. Ordlyden var denne:<br />
<strong>Fra</strong> Ordfareren i Stavanger<br />
Herr<br />
I henhold <strong>til</strong> bestemmelse av tyske myndigheter på-<br />
legges De herved å avgi ..... ulltepper (ikke barnetepper)<br />
<strong>til</strong> tysk militært bruk i Norge. Teppene må være rene <strong>og</strong><br />
i god stand. Et dobbelt ullteppe vil bli regnet som to. På<br />
hvert teppe må være solid festet en merkelapp med<br />
navn <strong>og</strong> adresse. Teppene skal avleveres i Misjonshuset,<br />
Asylgata 10, innen 3. oktober 1941 kl. ....... Hvert ull-<br />
teppe vil bli betalt etter skjønn.<br />
De plikter å etterkomme denne ordre. Unnlatelse,<br />
omgåelse eller forsøk herpå kan medføre straffeansvar<br />
etter tysk rett.<br />
Stavanger den 26. september 1941.<br />
Ordfører
Hvor mange brev som ble utsendt, husker jeg ikke<br />
eksakt (muligens ca. 5.000), heller ikke om alle som le-<br />
verte teppene i Misjonshuset i Asylgata, fikk utbetalt det<br />
fastsatte belmpet, etter den bebudede kvalitetsbedom-<br />
melsen. Det skulle nemlig ikke her dreie seg om milde<br />
gaver, selv om det må tas i betraktning at ved fronten<br />
ville teppene være <strong>til</strong> god hjelp for frysende soldater, om<br />
disse enn var av tysk herkomst <strong>og</strong> derfor bare kunne ha<br />
det så godt, ubedte <strong>og</strong> uvelkomne som de unektelig var.<br />
DE TAPTE RADEOMOTTAKERNE<br />
En annen <strong>og</strong> uhyre smertelig rekvisisjon var påbiidet<br />
om å innlevere <strong>til</strong> myndighetene hvert bidige radioapparat<br />
fra alle norske hjem, med unntak av de mer eller<br />
mindre nidkjære NS-medlemmer. Personlig var jeg i besittelse<br />
av tre apparater. Innleveringsstedene var: Forsamlingshuset<br />
i Bergjelandsgata 32, St. Johannes menighetshus<br />
<strong>og</strong> Politikammerets gymnastikksal. Først gikk<br />
jeg med det apparatet jeg hadde på kontoret, dernest<br />
med en liten «venn» av engelsk merke, «Pup» var det<br />
koselige navnet. Den hadde lenge stått på nattbordet<br />
ved sengen <strong>og</strong> gledet meg om morgenen med festlig<br />
musikk <strong>og</strong> nyheter. «Kommer du med ett <strong>til</strong>?» bemerket<br />
politimannen som tok imot det <strong>og</strong> gav meg en nummerert<br />
kvittering. Det var tydelig å ane at han mente jeg<br />
burde ha latt det være nok med det f~rste. Men selv visste<br />
jeg så inderlig vel at fortsatt stod det tredje l-ijemme i<br />
stuen på Kampen. Det var splitter nytt <strong>og</strong> bar navnet<br />
«I-Imvding>>, <strong>og</strong> jeg ville så nødig være det foruten. Redselen<br />
for den strenge, nådeløse straffen som okkupasjonsmakten<br />
truet med, svevde i luften. Særlig tante<br />
Grethe var engstelig for følgene hvis vi beholdt apparatet<br />
<strong>og</strong> dette ved en husundersøkelse skulle bli oppdaget,<br />
<strong>og</strong> det gjorde utslaget. Jeg hadde rukket å få den forbudte<br />
gjenstanden gjemt inne i en stor fjørdyne, som så ble<br />
plassert innerst inne under takhvelvet på loftet. Men<br />
tante fortsatte å være urolig for konsekvensene. Det var
Nummererte kvitteringer for mine tre innleverte radioapparater. Ingen<br />
kom senere <strong>til</strong> rette etter <strong>krig</strong>en.<br />
uhyre sårt, like før fristens utløp, å hente den verdifulle<br />
<strong>og</strong> uunnværlige hmvdingen <strong>og</strong> kjmre han ned på politi-<br />
kammeret. «Vil du si at du komme' med ennå ett?» ut-<br />
brøt betjenten, <strong>og</strong> lot <strong>til</strong> å mene at jeg i grunnen var en<br />
tåpelig skrulling. I ettertid kom jeg jo <strong>til</strong> å vaere av Sam-<br />
me oppfatning. Men vi var virkelig så naive at vi trodde<br />
at så snart <strong>krig</strong>en var over, ville vi i henhold <strong>til</strong> kvitterin-<br />
gene <strong>og</strong> forutsetningene kunne hente hjem igjen de tin-<br />
gene vi var rettmessige eiere av. Men det skulle jo vise<br />
seg at de aller fleste aldri kom <strong>til</strong>bake.<br />
Det kan nevnes at det i Stavanger ble innlevert 8.600<br />
radioapparater, hvorav 5.000 i «Tabernaklet», 1.800 på<br />
politikammeret <strong>og</strong> 1.800 i St. Johannes menighetshus. I<br />
<strong>til</strong>legg stod det om lag 1.400 forseglet hos radioforhand-<br />
lerne <strong>og</strong> steder der medlemmer av forskjellige etater (ri-<br />
meligvis inkludert de polititjenestemennene som hadde<br />
<strong>til</strong>knytning <strong>til</strong> NS) hadde fått spesiell <strong>til</strong>latelse <strong>til</strong> å opp-<br />
bevare sine apparater. «De står alle steder tørt <strong>og</strong> godt,»
edyret politiinspektør Erling Oftedal, som for øvrig<br />
kunne fortelle at innleveringen gikk fint <strong>og</strong> smertefritt.<br />
Den første dagen var det i morgentimene en smule kø-<br />
dannelse, mens det fra klokka 16 bare var et jevnt rikk. I<br />
Sandnes var det ved fristens utløp innlevert 853 appara-<br />
ter. Disse «nyhetsformidlere» var på den ene siden nytti-<br />
ge for okkupantene <strong>og</strong> landets ensrettede befolkning,<br />
men høyst skadelige ved at de jo samtidig kunne for-<br />
midle nyheter <strong>og</strong> meldinger fra England <strong>og</strong> de evakuer-<br />
te regjeringer fra hærtatte nasjoner. (Når det gjelder dis-<br />
se sidene ved <strong>krig</strong>ssituasjonen vises <strong>til</strong> den litteraturen<br />
som omhandler de faktiske forholdene generelt.)<br />
VOKTER PÅ JERNBANEBROEN<br />
En dag fikk jeg skriftlig pålegg om å gjøre samfunnstje-<br />
neste i fire timer som vaktmann på broen som går over<br />
jernbanesporet mellom de atskilte delene av Lagård<br />
gravlund, for å hindre sabotasjehandlinger. (Stakkars<br />
lille meg i så fall!) Det var en lørdag ettermiddag, <strong>og</strong> jeg<br />
skulle avløse min lidelsesfelle Tjalve Gjøstein, som sene-<br />
re ble byens ordfører. Hvor langsomt disse unyttige ti-<br />
mene gikk, er det ikke nødvendig å beskrive. Men selv<br />
om ingen kontrollør lot <strong>til</strong> å mmte opp for å holde øye<br />
med vaktmannen, turde jeg ikke forlate stedet før tiden<br />
var omme, d<strong>og</strong> uten å observere noen avløser.<br />
Tre ganger viste det seg uniformerte tyskere i byrået.<br />
Den ene var en uskyldig gast i marinen. flan holdt en<br />
stor konvolutt i hånden, virket nervøs <strong>og</strong> spent, idet han<br />
gjorde stram giv akt. Om det var på Borgermesterens<br />
Byrå han befant seg, ville han vite. Jeg tok imot brevet<br />
som han bød meg, <strong>og</strong> skjønte snart misforståelsen. Or-<br />
donansen skulle levere noen dokumenter <strong>til</strong> kommune-<br />
administrasjonen som da holdt <strong>til</strong> i den gamle lasarett-<br />
bygningen på nedsiden av Petrikirken, <strong>og</strong> han var av en
ådgiver på gaten blitt henvist <strong>til</strong> Bergjelandsgaten 1,<br />
der skiltet ved inngangsdøren, «Borghammers Byrå»,<br />
kunne forveksles med «Borgermesterens Byrå». <strong>Fra</strong> mitt<br />
vindu kunne jeg peke ned på det riktige huset, med inn-<br />
gangsdør <strong>og</strong>så <strong>til</strong> kemnerkontoret like ved vannfonte-<br />
nen i den lille, idylliske Petriparken, som opprinnelig<br />
hadde omfattet den mangslungne «Kombinerede In-<br />
dretning». Akk ja, sann - i dag ruver «Arkaden» i all sin<br />
velde på det samme området.<br />
En desemberdag kom to stramme (t0r jeg si sympatis-<br />
ke?) underoffiserer smilende inn døren. De <strong>til</strong>hørte en<br />
forlegning på Vigdel. Nå skulle de ha mangfoldiggjort<br />
et julenummer av feltavisen. Stensilene var ferdige, med<br />
morsomme illustrasjoner, vitser <strong>og</strong> lune skildringer fra<br />
forlegningen. Det hele var fullstendig harmlsst <strong>og</strong> ute-<br />
lukkende <strong>til</strong> oppmuntring for unge mennesker som var<br />
tvunget <strong>til</strong> å <strong>til</strong>bringe julen i et fremmed land, langt vek-<br />
ke fra familien <strong>og</strong> hjemmet. Et liknende oppdrag kom<br />
<strong>og</strong>så senere, men dermed var det slutt. (Se side 176).<br />
Å påta meg mangfoldiggjøring av såkalte illegale rundskriv<br />
måtte jeg være varsom med, for ikke å komme i<br />
tottene på de nye selvbestaltede makthavere, som jo var<br />
på jakt etter kildene <strong>til</strong> styggedommen. Skulle slikt skje,<br />
<strong>og</strong> jeg i verste fall ble arrestert <strong>og</strong> tatt i forhør, ville det bli<br />
ufattelig grusomt for både mor <strong>og</strong> tante <strong>og</strong> meg selv,<br />
naturligvis. Det var på nære nippet da en skolelærerinne<br />
et par ganger - på vegne av lærerfronten - ville ha meg<br />
<strong>til</strong> å trykke rundskriv i samband med «forordninger» fra<br />
det nyopprettede L~rersambandet, <strong>og</strong> noe liknende fra<br />
presteskapet etter anmodning fra biskop Skagestad. I<br />
siste <strong>til</strong>felle ble jeg oppringt av Statspolitiet, som ville<br />
vite om jeg hadde utført noe skummelt for bispen. Jeg<br />
svarte da umiddelbart: «Nei, noen biskop har overhodet<br />
ikke vært her.» Jeg følte meg jo på gyngende grunn, men
- -. --. k"<br />
. Rei &P Ardeif4<br />
'Y$-%<br />
t 7.<br />
Jule-blad 1940 ved en tysk forlegning v/Stavanger.<br />
176
egentlig hadde jeg jo mine ord i behold, fordi det jo val<br />
et faktum at ingen biskop hadde vært inne i byrået, men<br />
bare kontaktet meg i telefonen.<br />
En gang fikk jeg brev fra Politikammeret, med advar-<br />
sel på grunn av ufullstendig blending av vinduet mol<br />
Hospitalsgaten. (Et lys i huset tvers overfor politistasjo-<br />
nen kunne jo være nyttig for et engelsk fly som hadde<br />
kommet over Nordsjøen for å bombe et strategisk punkt<br />
i Norges fjerde største bykommune!) Sannelig, min hatt,<br />
fikk jeg ikke <strong>og</strong>så senere en gang besøk av selveste poli-<br />
tibetjent Thorleif Karlsen («jøssingen» som senere ble<br />
utnevnt <strong>til</strong> politiinspektør i Oslo). Det gjaldt <strong>og</strong>så nå<br />
blendingen av samme vinduet. Denne gang hadde jeg<br />
en korrekt forklaring, som det blir for komplisert å rede-<br />
gjøre for i denne boken. Han hadde sine tvil, forstod jeg,<br />
men jeg var så 100% overbevist at jeg flere år etter <strong>krig</strong>en<br />
var slutt, nevnte <strong>til</strong>fellet for politimannen, for å presisere<br />
at min forklaring ikke var oppdiktet med tanke på å<br />
unngå mulkt.<br />
TO KONVOLUTTER (jfr. neste side)<br />
Den dagen jeg i 1941 mottok et gult brev som alle tydelig<br />
kunne se stammet fra Nasjonal Samling, var jeg svært<br />
lite begeistret. Avsenderen kunne vel ikke være noen<br />
annen enn van den Klecker, som <strong>og</strong>så hadde satt<br />
«Trykksaker» øverst <strong>til</strong> venstre på konvolutten <strong>og</strong> fran-<br />
kert forsendelsen med et 7-mres frimerke, slik at postver-<br />
ket - sikkert med udelt glede, ved å kontrollere innhol-<br />
det - måtte pålegge adressaten å betale <strong>til</strong>leggsporto<br />
med 26 øre. Ellers fant jeg det merkelig at frankerings-<br />
maskinen hadde påført to ulike datoer, nemlig 519 <strong>og</strong><br />
4 / 9, i nevnte rekkefølge.<br />
Den andre konvolutten viser et åpnet <strong>og</strong> sensurert<br />
brev fra Sverige. «Farlige» nyheter, om enn aldri så ube-<br />
tydelige, ble beklippet. Litt av en jobb!
HIRDMANNENS GJELD<br />
Det å leve et normalt liv i et okkupert land, vil nsdvendigvis<br />
by på visse problemer. Hvis vi ville unngå å<br />
bli «grepet på fersk gjerning» i noe som okkupantene<br />
hadde bestemt skulle være straffbart, måtte vi jo ta f0lgene.<br />
Bare de færreste av - jeg hadde nær sagt «urinnvånerne»,<br />
hurte vel med i de modigstes rekker, disse<br />
patriotene som var villige <strong>til</strong> å ofre livet for Kongen <strong>og</strong><br />
Fedrelandet. Folk flest opptrådte vel <strong>til</strong>synelatende nøytralt,<br />
gjorde gode miner <strong>til</strong> slett spill, ikke minst av<br />
hensyn <strong>til</strong> familien. Men det måtte selvsagt ikke kunne<br />
oppfattes slik at vi var lunkne <strong>og</strong> uinteresserte når det<br />
gjaldt utviklingens gang, <strong>og</strong> i håpet om at de ubudne<br />
«gjestene» snarest måtte lide nederlag <strong>og</strong> kapitulere så<br />
fort som råd var. Det gjaldt bare om å geberde oss slik at<br />
vi unngikk å si, eller gj0re ting, som kunne antyde noe<br />
som helst samarbeid med fienden. Bare det å få i posten<br />
et brev som tydelig viste at det kom fra Nasjonal<br />
Samling, eller måtte gå inn på et kontor som ble brukt av<br />
det «statsbærende» partiet, for ikke å si et tysk partikontor,<br />
var ytterst pinlig, selv om det bare var et engangsforetagende.<br />
Å snakke med en uniformert hirdmann<br />
eller en tysk soldat på gaten ville være utelukket, med<br />
tanken på at det kunne bli iakttatt av «observatører». Jeg<br />
kom <strong>til</strong> å oppleve et par <strong>til</strong>feller. Det ene intermesso foregikk<br />
midt på blanke dagen på byens mest beferdede fortau.<br />
Den smilende, godlynte «typen», van den Klacker,<br />
som var avsender av det underfrankerte brevet (avbildet<br />
på side 1791, hadde jo tonet flagg som en av Quislings<br />
<strong>til</strong>hengere. At han end<strong>og</strong> <strong>til</strong>h~rte de uniformerte<br />
hirdmenn, visste jeg imidlertid ikke - før jeg en dag<br />
skulle på postkontoret <strong>og</strong> plutselig sto like overfor ham<br />
midt på blanke dagen. Han ville på d0d <strong>og</strong> liv snakke<br />
med meg <strong>og</strong> gjøre opp en gjeld han hadde påfmrt seg.<br />
Fem kroner! Han åpnet sin pengetaske <strong>og</strong> trakk opp en<br />
pengeseddel. Jeg sa, gestikulerende, at det kunne være<br />
<strong>til</strong> en annen gang. Men nei, han ville jeg skulle ta imot.
Jeg tenkte l<strong>og</strong>isk på hva de menneskene måtte tro som<br />
fulgte episoden med øynene: A-ha, her skal honoreres et<br />
tips som B har solgt <strong>til</strong> NS!! -I en fart fikk jeg flyttet meg<br />
bak den store aviskiosken for at min skyldner der kunne<br />
avlevere femkronen. Mitt håp var at <strong>til</strong>skuerne måtte se<br />
i nåde <strong>til</strong> en uheldig nordmann.<br />
EN NIFS OPPLEVELSE PÅ KAMPEN<br />
I begynnelsen av <strong>krig</strong>en ble jeg øyenvitne <strong>til</strong> en episode<br />
som ikke direkte var noen trussel mot min egen person,<br />
men i høy grad for andre. Jeg var på vei <strong>til</strong> byen over den<br />
da ikke opparbeidde Kampens Plass. De hadde nettopp<br />
startet arbeidet med å minere seg inn i Rudlå-berget, for<br />
der å lage en underjordisk tunnel. Varselsirenen gikk, <strong>og</strong><br />
jeg søkte derfor dekning ved hjlornet av Kampen skole.<br />
Ladningen eksploderte, uten at det ble brukt noen sær-<br />
lig lessing, fordi det var langt <strong>til</strong> nærmeste bebyggelse.<br />
Jeg så steinspruten springe, særlig fulgte øynene mine<br />
med en ganske stor stein, nesten rundformet, som en<br />
bombe. Den for i en bue opp i luften, med peiling på det<br />
nærmeste, nylig oppførte bolighuset, Olaf Paulus vei 9.<br />
Her havnet den med et brak like ved mønet, foran skor-<br />
steinen. Det mest nifse ved situasjonen var at det nede<br />
på bakken, i den uferdige hagen, like ved det stedet der<br />
steinen ville havne når den om noen sekunder kom <strong>til</strong> å<br />
rulle utfor taket, sammen med rester av istykkerslåtte<br />
takstein, befant seg mange små, leikende barn.<br />
Ikke kunne jeg skrike <strong>til</strong> disse at de måtte springe i<br />
noen bestemt retning. For det første ville de ikke oppfat-<br />
te hva jeg ropte, <strong>og</strong> dessuten kunne en slik resolutt opp-<br />
treden være <strong>til</strong> skade for dem. Jeg ville unektelig ha følt<br />
meg skyldig, hvis noen av barna ble rammet fordi de<br />
eventuelt kom <strong>til</strong> å flykte i gal retning. Når steinen, sam-<br />
men med de knuste takpannene, i løpet av kort tid lan-<br />
det midt i småbarnsflokken, virket det som om beskyt-<br />
tende englevinger forhindret den truende katastrofen,<br />
slik at de alle sammen, utrolig nok, slapp fra det med
skrekken. Det eneste jeg hørte, var gråtkvalte, redde<br />
barneskrik, men ingen syntes å bli så uheldig truffet at<br />
de ville komme <strong>til</strong> å få noen varige men.<br />
Som en kuriositet kan her <strong>og</strong>så tas med en beretning<br />
om en lignende sprengningsepisode som inntraff i 1919,<br />
ikke langt fra selvsamme område, <strong>og</strong> skildret slik i Stav-<br />
anger Aftenblad: «Uforsvarlig minering har vi ofte hatt<br />
eksempler på her i byen. Men n<strong>og</strong>et saa vanvittg som<br />
det skuddet oppe ved Stokkaveien, hvor en sten paa 150<br />
kilo slynges 100 meter gjennem luften <strong>og</strong> havner midt i<br />
et bebodd rum - har vi ikke oplevet før.»<br />
GESTAPO PÅ SPORET<br />
Kapittelet om «min befatning med revolvere» i Bind IV<br />
(side 116), endte med at jeg bebudet en spennende beret-<br />
ning fra 1942, da jeg ble ettersøkt av Statspolitiet på<br />
grunn av et skytevåpen, som skulle ha vært i min besit-<br />
telse. Her skal jeg skildre historien: Opphavsmannen,<br />
den elskverdige, originalen van den Klacker, som var en<br />
hyppig «gjest,, på byrået <strong>og</strong> i hvis bryllup jeg deltok<br />
sammen med en del andre selebre gjester av begge<br />
kjønn, hadde fått min <strong>til</strong>latelse <strong>til</strong> å oppbevare et lite<br />
pengeskrin i et åpent skap på mitt - får jeg lov å kalle det<br />
- «forværelse».<br />
Om vinteren var mellomdøren <strong>til</strong> «hovedkontoret»<br />
lukket - for å holde på varmen - slik at jeg <strong>og</strong> den øvrige<br />
beskjedne «stab» ikke kunne kontrollere om noen uved-<br />
kommende <strong>til</strong>lot seg å ta en titt på de nevnte skaphylle-<br />
ne, der van Klackers pengeskrin, med sitt ukjente inn-<br />
hold, var plassert. En dag i begynnelsen av <strong>krig</strong>en had-<br />
de noen gutter sett sitt snitt <strong>til</strong> å åpne skrinet <strong>og</strong> ta noe av<br />
det de fant fristende, b1.a. eierens revolver, som for dem<br />
var et glimrende leketøy, selv uten ammunisjon. Til slutt<br />
havnet den i Statspolitiets klør. Guttene måtte <strong>til</strong>stå hvor<br />
de hadde stjålet den. Dermed gjaldt det for Gestapo å få<br />
tak i eieren av våpenet, altså meg.
Nå skjedde dette akkurat sommeren 1942, da jeg var<br />
forsvunnet fra byen <strong>og</strong> reist <strong>til</strong> DNT's landsmøte på Ål i<br />
Hallingdal. I kapittelet «Livet måtte gå videre» i nærvæ-<br />
rende bok, har jeg nevnt Ål-oppholdet, der jeg b1.a. gjor-<br />
de meg bemerket som parodierende «hallingdanser», <strong>til</strong><br />
Trygve Vaalands munnspill-ledsagelse <strong>og</strong> sammen med<br />
gilde personer fra mange steder i landet. Samtidig fikk<br />
min mor i Stavanger en henvendelse fra Politikamme-<br />
ret. De trodde nok at jeg var flyktet fra min «skjebne» i<br />
frykt for represalier for å ha oppbevart et ulovlig våpen.<br />
Mor, stakkar, ble naturligvis nervers, <strong>og</strong> troppet opp på<br />
«kammeret» for å bli mer orientert om hva saken gjaldt.<br />
Straks jeg var kommet <strong>til</strong>bake fra Hallingdalsopphol-<br />
det, tok jeg beina fatt <strong>og</strong> satte kursen mot «løvens gap» i<br />
det okkuperte Rerde Kors-huset i Egenesveien 95. Uten<br />
egentlig å føle noen frykt åpnet jeg inngangsdøren <strong>til</strong><br />
det ellers så avskyelige ondskapens «rottereir». Når jeg<br />
gikk inn så frimodig, var det for det første fordi jeg jo<br />
ikke bevisst hadde gjort noe galt, eller straffbart. For det<br />
andre hadde jeg i bakhånden et «trumfkort», nemlig at<br />
revolveren <strong>til</strong>hørte et medlem i NS, som jeg måtte anta<br />
hiarte <strong>til</strong> de priviligerte i det «nye Norge». Da jeg så var<br />
kommet inn i det anviste kontoret i andre etasje, ble jeg<br />
mottatt av tolken, en tyskfødt stavanger<strong>borg</strong>er, som jeg<br />
hadde kjent i flere år, <strong>og</strong> som sikkert ikke ville frems<strong>til</strong>le<br />
meg som en skurk (bortsett fra at jeg ikke hørte <strong>til</strong> for-<br />
kjemperne for den nye tid). Den tjenestemannen som,<br />
forskanset bak sitt skrivebord, sto for eksaminasjonen,<br />
benektet det jeg hadde fått et nyss om, nemlig at våpenet<br />
bare var en «startpistol», hvis eier var en hirdmann,<br />
hadde ikke noen betydning. Med bemerkningen om at<br />
jeg skulle få høre nærmere fra «dem» når saken var vur-<br />
dert, ble jeg ledsaget ned trappen av tolken <strong>og</strong> sluppet<br />
ut i «friheten» - for aldri mer å ha noen «kontakt» med<br />
dette fremmedlegemet, som så mange gode patriotiske<br />
<strong>og</strong> rettskafne <strong>borg</strong>ere har de grusomste minner om -<br />
hvis de overhode slapp unna med livet i behold.<br />
Dette var altså mitt livs siste revolver-historie.
BYFOLK OG LANDSFOLK<br />
Etter som <strong>krig</strong>en utviklet seg, <strong>og</strong> det ble mer <strong>og</strong> mer<br />
knapt med allsidige, nærende <strong>og</strong> velsmakende føde-<br />
midler, var det fristende for byfolk å søke kontakter med<br />
gårdbrukere på landsbygden, <strong>og</strong> på alle måter søke å stå<br />
på god fot med dem de allerede kjente. Historiene er<br />
mange om alle som for omkring i distriktet <strong>og</strong> skaffet<br />
seg «forbindelser» som på sin side dro nytte av den pre-<br />
kære situasjonen byfolk befant seg i. Hamstrehistoriene<br />
er legio, uten at jeg skal gi meg i kast med dem.<br />
Ikke for å s<strong>til</strong>le meg selv i et lyst skjær <strong>og</strong> bli beundret,<br />
vil jeg i all beskjedenhet ikke unnlate å sette på prent at<br />
for meg falt denne uhemmede hamstrementaliteten<br />
ikke naturlig. Men det hindret jo ikke at jeg <strong>og</strong> mine to<br />
eldre kvinner fikk mange bevis på at kjærkomne mat-<br />
varer kom oss i hende, uten anstrengelser fra vår side.<br />
Dessverre noterte jeg ikke de forskjellige <strong>til</strong>fellene, men<br />
noen husker jeg den dag i dag. Det er for en del knyttet<br />
<strong>til</strong> min byråvirksomhet. Mange av kundene befant seg<br />
både sørover på Jæren <strong>og</strong> innover i Ryfylke. Noen hadde<br />
med seg en steik, noen koteletter, eller egg. I et brev i<br />
forbindelse med en sending av bryllupssanger, skrev jeg<br />
at det ville være ønskelig å motta noen «snøballer», hvis<br />
det passet sånn, <strong>og</strong> mottakeren forstod jo at det var egg<br />
jeg mente. Ei snill gardakone på Finnøy sendte meg kjøtt<br />
et par ganger. Vi har siden i alle år sendt hverandre jule-<br />
hilsener, om ilske akkurat spiselige.<br />
Med en annen kone på Jæren gjorde jeg avtale at jeg<br />
skulle bli noen dager for å hjelpe <strong>til</strong> i hsyonna, <strong>og</strong> som<br />
belønning få noe brødmat, i det minste innta noen mål-<br />
tider på stedet. Det siste gjorde jeg jo, men du verden<br />
som jeg måtte slite for den maten. Gårdbrukeren selv<br />
virket på meg som den rene slavedriveren. Bykaren<br />
skulle jamen få jobbe hardt for ytelsen. Det virket som<br />
om regnet skulle komme, <strong>og</strong> alt høyet måtte berges før<br />
det ble vått. Lass på lass skulle fylles <strong>og</strong> trilles inn på<br />
låven. Jeg kunne jo ikke protestere, så det ble langt på
dag (for ikke å si natt) før jeg kunne sette meg <strong>til</strong> bords<br />
på kjøkkenet <strong>og</strong> spise den enkle føden som ble satt fram.<br />
Konen fikk fortalt meg at mannen var meget «forsiktig»,<br />
så et øyeblikk han ikke var <strong>til</strong>stede, fikk hun stukket <strong>til</strong><br />
meg et hjemmebakt brød, som jeg måtte skjule inne i<br />
frakken jeg bar på armen, da jeg skulle reise <strong>til</strong>bake <strong>til</strong><br />
byen.<br />
Her hadde jeg en kjær leverandør av en spesiell etter-<br />
traktet husholdningsvare, nemlig førsteklasses kaffe,<br />
som, om ikke akkurat for meg personlig, så i høy grad<br />
for mor <strong>og</strong> tante, var lik manna fra himmelen. Den kom<br />
dalende gang på gang fra den kjente byselgeren for det<br />
eksklusive firma Stavanger Colonialforretning A / s i<br />
Kirkegaten 15, nemlig<br />
KRISTIAN BÆRHEIM (BASTIAN)<br />
Han skulle jeg virkelig hatt lyst <strong>til</strong> å skrive mye om, som<br />
<strong>til</strong>fellet er med så mange andre personligheter jeg har<br />
truffet opp gjennom årene <strong>og</strong> satt pris på.<br />
Kristian som ellers var bror <strong>til</strong> Anders, Sigurd <strong>og</strong> Cissi<br />
Bærheim, bodde i fedrehjemmet, Normannsgaten 34,<br />
sammen med søsteren. Han var en ivrig heietraver hele<br />
livet, selvsagt aktivt medlem i Turistforeningen, men<br />
<strong>og</strong>så i Bondeungdomslaget. Etterhvert et uslitelig inventar<br />
i 17. mai-komiteen, iført flosshatt <strong>og</strong> sjakett. At<br />
han var en tittgjengd kunde på byrået gjorde at vi ble<br />
ganske godt kjente. Kristian var nemlig en flittig <strong>og</strong> populær<br />
leilighetssang-produsent, <strong>og</strong> stadig var det noe<br />
som skulle «besynges», alt på nynorsk, eller dialekt, selv<br />
om skribenten jo var bygutt <strong>og</strong> hadde omgang med<br />
mange av dem som prinsipielt var <strong>til</strong>hengere av et «dannet>><br />
byspråk.<br />
ALLERT HINDAL<br />
(bror av Berthold) var en annen gledesspreder, som<br />
dessverre gikk ned med farens slepebåt «Nappen>>
sammen med en yngre hjelpesmann. Båten var overlastet<br />
med jerngods. -Allert stakk av <strong>og</strong> <strong>til</strong> innom med noe<br />
småfisk som han hadde halt opp -muligens mens han lå<br />
uvirksom inne ved standplassen nær slakthuset <strong>og</strong> kloakkutløpene.<br />
- En gang ble jeg <strong>til</strong>budt kjøtt av et føll som<br />
var kjøpt av funksjonærene ved en offentlig institusjon.<br />
Det var malt <strong>til</strong> deig <strong>og</strong> ble spist som karbonader med en<br />
søtaktig, spesiell smak. Men i nødens stund
En slags skisse av heimehuset<br />
på Oaland.<br />
maskinist nylig har - - - «Stemmer,» sa jeg, «han er mas-<br />
kinist.» - «Men han bor like på Oaland,» svarte kvinne-<br />
ne, «<strong>og</strong> det er nesten en mil vekke - - « Jeg var som him-<br />
melfallen. «Så langt?» De mente jeg vilde være framme<br />
<strong>til</strong> kvelden. Jeg hadde jo ikke annet å gjøre enn å ta ve-<br />
gen fatt. Hadde jeg vært «eintoine», vilde det enda gått<br />
an, været var nemlig fint, <strong>og</strong> en spasertur på et par timer<br />
fikk gå an, selv om jeg aldri hadde drømt om dette.<br />
Kommet et bra stykke videre traff jeg en gammel<br />
tannlras kone som jagde kyrne heim. Spurte <strong>og</strong>så henne<br />
om vegen. A, det var uendelig langt å gå. Og så vilde det<br />
bli bratte bakker . . . Langt om lenge traff jeg en mann<br />
som kjrarte en slåmaskin på landevegen. Han sa <strong>og</strong>så at<br />
det var mange km att, men jeg fikk da lov å legge koffer-
ten på slåmaskinen, slik at jeg slapp å dra på den et styk-<br />
ke. Da vi skiltes på Rekdal viste han meg en «snarveg>><br />
opp gjennom ura. Godt at jeg hadde stokken med, for nå<br />
ble det litt «fjellklatring». Oppe i ura råkte jeg på 2 ung-<br />
dommer som holdt rast. Det viste seg da at de skulde<br />
opp <strong>til</strong> samme garden som jeg, det var sønnene <strong>til</strong> han<br />
som tidl. åtte garden. Vi slo da følge videre oppover. -<br />
Alle undret seg over at jeg ikke hadde sykkel med, <strong>og</strong><br />
det burde jeg ha visst, da det var fin veg like fram <strong>til</strong><br />
Oaland, som ligger over 400 meter over havet. Det er<br />
bare to garder her, hvorav Tor altså har kjøpt den ene.<br />
Da jeg ankom hit var fruen <strong>og</strong> en nevø av ektemannen<br />
her. De reiste imidlertid begge morgenen etter. Garden<br />
er svært stor, men heimehuset er gammelt <strong>og</strong> Tor vil rive<br />
det <strong>og</strong> bygge nytt så snart som mulig. Her er 5 kyr som<br />
Et besøk mange år senere (pinsen 1960) på Oaland. Senior-gubben i<br />
stolen <strong>og</strong> konen bak, omgitt av familiemedlemmer, smatt <strong>og</strong> stort. Gott-<br />
fred med melkespannet i hånden, <strong>og</strong> en annen bykar, Harald Oftedal<br />
Salomonsen, ved siden. Helt <strong>til</strong> venstre, på sidebildet, befinner først-<br />
nevnte seg i stigen, sannsynligvis mer for å gjøre seg «løyen», enn for å<br />
utføre noe nyttig reparasjonsarbeid på hyttetaket.
melker, alt brukes på garden, det meste separeres, men<br />
vi får da mye nysilt melk. Jeg har måttet forestå middagskokingen<br />
disse dagene, men lørdag kommer Tors<br />
kone <strong>og</strong> hans mor.<br />
- Jeg er allerede blitt svært brun, da jeg er ute hele<br />
dagen. Vi har høyet en del, men i dag (torsdag) ble det<br />
regn <strong>og</strong> torden, så vi må holde oss inne. B. sover middag<br />
<strong>og</strong> jeg sitter ved vinduet <strong>og</strong> skriver <strong>til</strong> dere. Da B. gjerne<br />
lar meg bli her om det så var hele ferien, tror jeg at jeg<br />
blir <strong>til</strong> ut i neste uke. Kan ikke si noen bestemt dag, da<br />
jeg helst bør reise når jeg kan bli med hesteskyss <strong>til</strong> Forsand.<br />
Ser ikke syn på å ta den lange turen om igjen med<br />
kofferten.<br />
Det er herlig fjelluft her oppe, så jeg tror jeg har svært<br />
godt av oppholdet. Nå håper jeg bare at dere har det<br />
godt, er friske <strong>og</strong> raske. Det er ikke telefon her oppe,<br />
men skulle dere ha fatt i meg, lar det seg nok gjøre å<br />
ringe <strong>til</strong> Forsand <strong>og</strong> be om å få et bud <strong>til</strong> Oaland. Håper<br />
ellers ikke at det blir nødvendig!<br />
- Det er, som nevnt, nokså «einbølt» her jeg er. Aldri<br />
ser vi fremmede. Lite liv <strong>og</strong> «trafikk>>, men forsåvidt kan<br />
det jo bare være vel så bra. Det er trafikk nok ellers i året,<br />
så det kan være nyttig med litt ro.<br />
Det silregner utenfor vinduene. Sørgelig for alt høyet,<br />
hvorav bare fjerdeparten er kommet i hus.<br />
- De sier at det skal være noe blåbær <strong>og</strong> multer i traktene,<br />
men det er lite jeg har sett. Har såvidt smakt noen<br />
blåbær. Men en dag er det meningen at Tor <strong>og</strong> jeg skal ut<br />
på en liten «ekspedisjon». Men det blir i <strong>til</strong>felle bare noe<br />
å stappe i munnen.<br />
Ha det riktig godt da, turtelduene mine!<br />
Jeg blir brun <strong>og</strong> feit.<br />
1817 1945<br />
Dere begynner vel snart å bli «øvejidde» - at jeg ikke<br />
kommer hjem. Men både Birkeland <strong>og</strong> fruen vil gjerne at<br />
jeg skal bli her lenger, <strong>og</strong> dessuten tror jeg at jeg har godt
av å være her oppe på fjellet. Jeg drikker mye melk <strong>og</strong><br />
noe fløte. Her er 5 melkekyr, <strong>og</strong> det er gjerne min jobb å<br />
gå <strong>og</strong> hente dem hjem om kvelden fra utmarken. Jeg so-<br />
ver godt <strong>og</strong> har det bra i alle deler. For det meste skinner<br />
solen, men det har <strong>og</strong>så vaert både regn <strong>og</strong> tåke. Forle-<br />
den dag skulle vi kinne smør, men av en eller annen<br />
ukjent grunn vilde ikke fløten skille seg <strong>til</strong> tross for at de<br />
sveiv i timevis. Det er sørgelig med all den deilige krem-<br />
fløten (sikkert omkring 12 liter). Jeg har spist meg<br />
sprikkmett på sur krem, men hva de skal gjøre med re-<br />
sten vet ingen. Jeg sier at de skal koke ost av den, men<br />
ingen vet hvordan det skal gjøres.<br />
Har hentet litt blåbær i munnen, men molter blir det<br />
ikke i år. Har d<strong>og</strong> smakt noen ganske få.<br />
Det er kommet et par by-familier <strong>til</strong> nab<strong>og</strong>ården, men<br />
ellers er her lite folk. Vi radler d<strong>og</strong> ined de gamle eierne,<br />
som ennå bor her, <strong>og</strong> har hatt oss mangen en billig lått.<br />
- Båten går fra Forsand hver morgen kl. 7. To dager i<br />
uken går den om ettermiddagen, nemlig onsdag <strong>og</strong> søn-<br />
dag. Det blir antagelig <strong>til</strong> at jeg blir her <strong>til</strong> søndag kveld.<br />
Vi får da vaske kontoret mandag ettermiddag, eller se-<br />
nere i uken.<br />
Håper dere begge er i god vigør, at tante slipper «an-<br />
fallene)). Drikk nå så mye melk dere bare orker <strong>og</strong> kjøp<br />
tomater <strong>og</strong> grønnsaker <strong>til</strong> dere sprekker. Penger skal<br />
dere få i lange baner når jeg kommer <strong>til</strong>bake. Ellers kan<br />
dere bare gå i skuffen <strong>og</strong> ta etter ønske.<br />
Selv om jeg har det godt her, lengter jeg å komme<br />
hjem, men jeg synes jeg må nytte høvet å være på landet<br />
så lenge som mulig. Det er sikkert bra for helsen.<br />
Jeg ligger i en stor seng, men selv om underlaget er<br />
noe hardt sover jeg godt, som før sagt.<br />
Ta det nå riktig med ro, sitt mye i solen i hagen, <strong>og</strong> nør<br />
dere så godt det lar seg gjøre, under de rådende forhold.<br />
De kjærligste hilsener fra Gottfred.
Matdemonstrasjoner på
SVENSKE VENNER I NODENS STUND<br />
Det er jo kjent at både svensker <strong>og</strong> dansker i forbindelse<br />
med <strong>krig</strong>en viste vilje <strong>og</strong> interesse for å yte praktisk<br />
hjelp <strong>til</strong> sine norske naboer. Særlig tenkte de på skole-<br />
barna med aktuelle fødevarer, den såkalte «svenskesup-<br />
pen» for eksempel.<br />
Siden jeg i 1939 deltok på Nordisk Ungdomssamling i<br />
Wendelsberg, nær Gote<strong>borg</strong>, hadde jeg fått noen Sven-<br />
ske kamerater, ikke minst Hilding Frimann, som ble gift<br />
med en norsk dame. Den organisasjonen som disse <strong>til</strong>-<br />
hørte, NTO, hadde appellert <strong>til</strong> sine medlemmer om å<br />
sende vennegaver <strong>til</strong> nordmenn. Og en vakker dag had-<br />
de <strong>og</strong>så jeg gleden av å kunne gå på postkontoret <strong>og</strong><br />
hente en innholdsrik pakke like fmr julen 1944. Her kun-<br />
ne det passe å bruke et uttrykk som gjerne før i tiden<br />
gikk igjen i julefortellingene: N - Så ble det jul allikevel.,,<br />
Pakken med det rare - <strong>og</strong> matnyttige, for all del - kom<br />
fra familien Malin <strong>og</strong> Elis Bloom <strong>og</strong> Arvid Petterson,<br />
Hofors.<br />
Et utdrag av mitt takkebrev for den fmrste gavepak-<br />
ken:<br />
Kjære Arvid! Du aner ikke hvilken overraskelse det<br />
var å motta ditt kortbrev av 20 / 12 1944 <strong>og</strong> om ettermid-<br />
dagen samme dag din vidunderlige pakke. Skulle ha<br />
ønsket at du hadde vært <strong>til</strong>stede da vi åpnet den. Vi var<br />
ikke bare strålende glade, men <strong>og</strong>så rmrt over den venn-<br />
lighet <strong>og</strong> omtanke du viste oss. Du skal vite at hver enes-<br />
te ting i pakken var overmåte kjærkomne. Noe så vel-<br />
smakende som de kakene, har vi ikke smakt på lange<br />
tider. Og så dropsen, da, <strong>og</strong> buljongen, ansjosen, kjeksen<br />
<strong>og</strong> alt det andre - for en ubeskrivelig nytelse! På vegne<br />
av meg selv, min mor <strong>og</strong> tante, sender jeg en foreløpig<br />
takk <strong>til</strong> deg <strong>og</strong> alle varmhjertede svensker som tenker på<br />
oss her borte. Må Gud signe dere! Og måtte vi snart få<br />
oppleve freden! Måtte det snart gå opp for menneskehe-<br />
ten hvor dumt den steller seg ved å bekjempe hverandre<br />
innbyrdes! Vi kunne jo alle ha det som grever - hvis vi
are ikke var så grenselsst ufornuftige. Men vi håper jo<br />
alle at det etter dette ragnarokk skal komme noe godt,<br />
hvor bråket det enn kan se ut i syeblikket. -Med en hjer-<br />
tens takknemlig hilsen, G.<br />
Senere fikk vi <strong>og</strong>så en gild, allsidig pakke fra en annen<br />
svensk familie, bosatt i Storgatan 69, Wirserum. Også<br />
dette snille ekteparet fikk selvsagt et velment takkebrev.<br />
Enda en svensk pakke fikk vi, nemlig fra Berendt<br />
Hollsten, redaktnr i Svenska Journalen i Stockholm. Jeg<br />
hadde hilst på ham i 1939, <strong>og</strong> <strong>til</strong>budt bladet en humores-<br />
ke. Etter at denne var offentliggort, <strong>til</strong>lot jeg meg å fore-<br />
slå at honoraret ble sendt i form av en matpakke. Der-<br />
med fikk vi tre slike fra Sverige, <strong>og</strong> det er utrolig hvor<br />
glade vi var hver gang disse «skrinene med det rare i»<br />
ble åpnet <strong>og</strong> hver ting lagt fram på spisebordet <strong>og</strong> beun-<br />
dret - <strong>og</strong> utporsjonert slik at alt kunne vare riktig lenge,<br />
ikke minst hele julehelgen <strong>og</strong> langt inn i nyåret.<br />
De viktigste av våre svenske venner i Hofors sammen med Gottfied ($-a<br />
v.): Arnold Petterson, Malin <strong>og</strong> Elis Bloom, sønnen (knelende) <strong>og</strong> yt-<br />
terst <strong>til</strong> høyre, sistnevntes kone <strong>og</strong> barn.<br />
194
Det har en viss interesse <strong>og</strong>så å ta med brevet jeg send-<br />
te <strong>til</strong> Arvid en tid etter at <strong>krig</strong>en var slutt:<br />
Hjertelig takk for ditt siste brev! Selv er jeg for tiden<br />
ikke noen flittig brevskriver, fordi jeg i lang tid har vært<br />
plaget av en såkalt yrkesilevrose, eller skrivekrampe,<br />
som s<strong>til</strong>ler seg hindrende i veien for min utfoldelse. Det<br />
er jo ineget leit for en person i min bransje å bli så handi-<br />
kappet. Men hva skal jeg vel gjøre? Doktor Marius<br />
Nordland har gitt meg sine gode råd, <strong>og</strong> fysioterapeuten<br />
Endresen på Kurbadet har koplet sine moderne, elek-<br />
triske apparater <strong>til</strong> armene, <strong>og</strong> det virker nok noe lin-<br />
drende på plagene. Ellers har jeg påbegynte manuskrip-<br />
ter <strong>til</strong> nye barker, som ligger i dødvanne <strong>og</strong> venter på en<br />
snarlig helbredelse.<br />
Men vi har da fått fred etter fem spennende <strong>og</strong> uvisse<br />
år; <strong>og</strong> godt er det. Men likevel er det atskillig indre<br />
ufred, så mye «å gjarre opp». Alt er jo ennå ikke som det<br />
burde være. Folk er som omsnudd - de krever den stren-<br />
geste straff for landssvikere <strong>og</strong> andre. Selv biskoper <strong>og</strong><br />
prester går inn for dødsstraff - <strong>og</strong> de har tallrikt følge.<br />
Pengeinnløsningen starter i dag, <strong>og</strong> befolkningen står i<br />
karer ved bankenes dorer. Og valgkampen er begynt.<br />
Men solen skinner både på rettferdige <strong>og</strong> urettferdige -<br />
<strong>og</strong> så har vi endelig fått hvitt brard. Så vi har det neimen<br />
ikke verst - vi som ikke er landssvikere eller slektninger<br />
av sådanne.<br />
Du sparr om det er noe jeg trenger. Ja, det er det nok.<br />
En meget viktig ting er f.eks. skjorter. De jeg har, er helt<br />
utslitte. Jeg ville derfor være meget takknemlig om jeg<br />
kunne få fatt i en eller to nr. 39-40 (gjerne brukte). Dess-<br />
verre kan vi f.t. ikke sende penger ut av landet. Men jeg<br />
får heller gjøre det godt igjen nar du kommer hit bort.<br />
Mat har vi jo, men «noe godt» er det smått med. Med<br />
godt mener jeg søte ting. Siste gang jeg kjarpte sko var i<br />
1940. Nå, da jeg etter 5 års forløp søker Forsynings-<br />
nemnda, får jeg avslag! Men jeg håper at vi snart skal få<br />
kjøpe sko, så det skal du ikke tenke på, men jeg nevner<br />
det for kuriositetens skyld.
Det gleder meg å høre at det skal være tale om et nytt<br />
nordisk møte i Sverige neste år. Da skal jeg reise! Det blir<br />
vel på Wendelsberg?<br />
Vennligst hils Malin <strong>og</strong> Elis Bloom <strong>og</strong> deres nærmeste,<br />
<strong>og</strong> vær selv hilset hjertelig fra<br />
Gottfred.<br />
SVENSK GJENVISITT I STAVANGER<br />
Så snart det var mulig, ble en representant for mine nye<br />
svenske venner invitert <strong>til</strong> Stavanger, nemlig Arvid Pet-<br />
terson fra Hofors. Han hadde ellers selv uttalt ønsket<br />
om å få reise litt omkring i Norge etter at tyskerne hadde<br />
trukket seg ut. Straks etter ville de jeg skulle komme <strong>til</strong><br />
Sverige, <strong>og</strong> der ble jeg godt mottatt <strong>og</strong> ble kjent med en<br />
rekke av deres venner. På en eller annen måte fikk jeg<br />
koplet disse svenske vennene sammen med Mollik <strong>og</strong><br />
Niels. Noen år senere reiste sistnevnte <strong>og</strong> datteren, Inger<br />
Helene, eller Tassen som hun ble kalt, <strong>til</strong> Hofors. Etterpå<br />
kom det <strong>til</strong> meg følgende referat:<br />
NIELS OG TASSEN I SVERIGE<br />
«Tassen <strong>og</strong> jeg reiste i påsken, <strong>og</strong> vi var der borte i tre<br />
hele dager, med reisen ble det fem. Å beskrive det inn-<br />
trykket oppholdet hos disse hyggelige menneskene<br />
gjorde på oss, oppgir jeg med en gang. La meg bare si at<br />
når en mann, som jeg sammenlagt har kjent i 6-7 timer,<br />
<strong>og</strong> ellers nå <strong>og</strong> da har korrespondert med, setter i sving<br />
et slikt apparat for at min datter <strong>og</strong> jeg skal ha størst<br />
mulig utbytte av turen, da sier min språklige fantasi<br />
stopp. Akkurat som etter besøket hos deg i 1945.<br />
Jeg vil bare nevne et par «småting»: Arvid satte seg i<br />
forbindelse med vaktmesteren på skolen, som skal være<br />
en av de mest moderne i Sverige, <strong>og</strong> fikk den samme<br />
vaktmester <strong>til</strong> å vise oss alt fra kjeller <strong>til</strong> loft, en regulaer<br />
turistomvisning satt i scene for min skyld alene, var en<br />
opplevelse. En annen gang hadde vi et lite selskap. Tas-
sen var i form <strong>og</strong> sang for gjestene, falskt <strong>og</strong> stygt, <strong>til</strong><br />
mitt akkompagnement. Arvid gikk rundt med hatten,<br />
<strong>og</strong> i løpet av to aftener hadde hun sunget inn 18 kroner<br />
<strong>og</strong> 75 ore i svenske penger. Jeg protesterte, men det hjalp<br />
ikke.<br />
Vi snakket forresten meget om deg; bildet av din mor,<br />
tante <strong>og</strong> deg i hagen stod opps<strong>til</strong>t på kommoden,<br />
sammen med noen av mine. Det kan jo tenkes at de siste<br />
ble plassert der i anledning av mitt komme, <strong>og</strong> tatt vekk<br />
ved avreisen!<br />
Nå er arket fullt, <strong>til</strong> stor glede for oss begge.<br />
Hjertelig hilsen Niels.»<br />
rigsskadetrygden for Bygningers 3 % lån 194%.<br />
Vi <strong>til</strong>later oss "e* å sende <strong>til</strong>bake de konverterte obligasjoner<br />
-+w=+<br />
nedstemplet stand:<br />
1 stk. litra A 2 kr. 1000,- . . . . . kr. l.000,--
Av de utallige rasjoneringssangene som ble brukt un-<br />
der okkupasjonen, tas med denne sarkastiske<br />
DYRTIDSVISE<br />
(Mel.: «Blant alle lande . . . .D)<br />
Eg er ejn kristeleg bondemann<br />
som tenar peiigar som havets sand,<br />
om mange klagar<br />
med tomme magar<br />
i alle land.<br />
Gid <strong>krig</strong>en varer i mange år<br />
så eg får likare levekår,<br />
for alle prisar<br />
i alle krisar<br />
i været går.<br />
Då f~rst kjem handelen rett i sving<br />
med rike kunder på kvar ein fing,<br />
men den som tingar<br />
<strong>og</strong> prisen tvingar,<br />
får ingen ting.<br />
For sinor forlangar eg kroner ti,<br />
den prisen er då visst ei for stri.<br />
Eg har i hue<br />
at fem <strong>og</strong> tjue<br />
skal prisen bli.<br />
For frukt forlangar eg kva eg vil<br />
<strong>og</strong> folk betalar <strong>og</strong> takkar <strong>til</strong>.<br />
Nei, denne talen<br />
om maksimalen<br />
er berre dill.<br />
Ja, det er herleg å ha ein gard,<br />
<strong>og</strong> ha fortenesta alle star.<br />
Men er det skam mon<br />
å tene Mammon<br />
i disse dar?
Nei, eg kan visa kor godt det går<br />
å blanda Gudsfrykt med gode kår.<br />
Eg er den eldste<br />
iblant dei frelste<br />
i bygda vår.<br />
RAS JONERINGSVISE<br />
(Mel.; ~Ner'i Søragadå . . .»)<br />
Alle kan vi huske da<br />
her var fred <strong>og</strong> alt var bra,<br />
brød- <strong>og</strong> melltekort var ukjente begreper.<br />
Da vi spiste risengrøt<br />
kokt av melken god <strong>og</strong> søt,<br />
<strong>og</strong> vi vasket oss med ekstra fine seper.<br />
Den gang da vi hadde fred<br />
fikk vi kjøpe kaffe, te,<br />
snus, tobakk <strong>og</strong> andre fine r~kesaker.<br />
Når en kaffetår vi trang,<br />
vi bare kjelen over hang,<br />
<strong>og</strong> <strong>til</strong> bakeren vi ringte etter kaker.<br />
Egg, det kjøpte vi «an gro»,<br />
ikke bare ett <strong>og</strong> to,<br />
vi fikJs mange for e11 krone av de knekte.<br />
Vi fikk smør foruten kort,<br />
vi fikk mel av rette sort,<br />
levde godt, ja, det står ikke <strong>til</strong> å nekte.<br />
Tenk på krem <strong>og</strong> sviskegrøt,<br />
all den frukten som vi nøt,<br />
appelsiner det var tyve for en krone.<br />
Da vi kjøpte over disk<br />
den gang dagens mat var fisk,<br />
ja, da var det ganske lett å være kone.
Nei, nå må det punkt <strong>og</strong> prikk<br />
for en meter strømpestrikk,<br />
<strong>og</strong> hvor mange merker går det på ei boksa?<br />
Det er bittert når vi ser<br />
saksen klipper kortet ner,<br />
<strong>og</strong> det nytter aldri om du prøver juksa!<br />
Skal du ha deg et par sko,<br />
ja, da må du ikke tro<br />
at du kan gå i butikken <strong>og</strong> forlange.<br />
Nei, Forsyningsnemnda må<br />
sette pent sitt stempel på<br />
vår ansøkning når de gamle blir for trange<br />
Og så må vi stå i kø<br />
når vi skal ha melk <strong>og</strong> brød,<br />
heldigvis har noen hamstra litt <strong>og</strong> slakta!<br />
Flesk har nesten alle fått<br />
samt en lekker saueskrott<br />
trass i truslene om straff fra
Å gå under åket <strong>og</strong> bære bør<br />
kan lett gjøre ryggene bøyet.<br />
Men vi har fått kraft så vi børen bær'<br />
med mot <strong>og</strong> med stålglimt i øyet.<br />
Vi ser det i dag hva vår tro er verd.<br />
Den skjeriner oss bedre enn skjold <strong>og</strong> sverd.<br />
Med vaiende faner <strong>og</strong> klingende spill<br />
skal snart vi vår frihetsdag feire.<br />
Når bare vi vet at vi KAN <strong>og</strong> VIL,<br />
MÅ livsgnisten fenge <strong>og</strong> seire.<br />
Vi knytter ubrytelig brorskaps-band<br />
<strong>og</strong> samles i tro om vårt fedreland<br />
De tre gjengitte sangene er usignerte, <strong>og</strong> representerer<br />
bare en beskjeden del av det rikholdige utvalget som ble<br />
sunget i hjemmene, bak blendingsgardinene.<br />
I bind IV, side 152, er fjerde verselinje falt ut i sangen<br />
<strong>til</strong> Agnes Landmark. Sjette verset skal lyde slik:<br />
Det finnes rimsmeder i Stavanger<br />
som lager viser <strong>og</strong> bryllupssanger,<br />
Blant dem er <strong>og</strong>så vår jubilant.<br />
Hun skriver «dikt» <strong>og</strong> hun skriver «sant»<br />
<strong>og</strong> tjener derved så mang en slant.<br />
Kampen skole som den var da Agnes Landmark var lærer der, <strong>og</strong> som<br />
den fortsatt er. Tegning: Kåre Eikeland.
«EG E FYDDE PÅ STRAEN»<br />
Noe av teksten på sidene 140 <strong>og</strong> 141 i bind IV er dessverre<br />
kommet en smule i «totlevase», nærmest i to «utgaver»,<br />
f.eks. der ordet asnåttapaven forekommer. Men i<br />
avsnittet nederst på side 141 skal den korrekte teksten<br />
lyde slik, fra linje 13 regnet nedenfra: «om eg har lappe<br />
bag, slutta å klag«. I ganske lang tid har det så visst ikke<br />
vært noen skam for ungdommen å gå med lapp bak på<br />
buksene. Tvert om, jo flere lapper, jo bedre <strong>og</strong> mer<br />
«tøfft), er det. Ekstra huller klippes både her <strong>og</strong> der, selv<br />
i splitter nye klesplagg, <strong>og</strong> «flyssene» skal vises l-ivor<br />
som helst, for å tjene som fattigdomssymboler i all moderne<br />
velstas-id. Er ikke det <strong>og</strong>så et tungtveiende argument<br />
<strong>til</strong> å gjøre sangen antikvert <strong>og</strong> ubrukelig, selv om<br />
gammel vane er vond å venne?<br />
Her kommer toppunktet i historien:<br />
Da dronning Sonja i juni 1995 var på offisielt Stavanger-besøk<br />
for å åpne Monet-uts<strong>til</strong>lingen i Kunstmuseet<br />
ved Mosvatnet, skulle elitemannskoret beære <strong>og</strong> glede<br />
den høye æresgjesten <strong>og</strong> de øvrige tretten hundre festdeltakerne<br />
med å fremføre det aller gjeveste på pr<strong>og</strong>rammet,<br />
nemlig stadens altoverskyggende «nasjonalsang»:<br />
«Eg e fydde på Straen, eg.» Siden det øyensynlig<br />
dreier seg om den mest fattigslige bydelen i Stavanger,<br />
synges om igjen: «Eg e Strannagutt.» Dronningen ble<br />
sikkert meget begeistret <strong>og</strong> overbevist om arrangørens<br />
gode smak, <strong>og</strong> kunne deretter i oppløftet stemning fly<br />
<strong>til</strong>bake <strong>til</strong> sitt kongelige slott, i håpet om snarest å få anledning<br />
<strong>til</strong> i reprise å ilyte kvadet om vestlandsbyens<br />
armodslige befolkning, der di stakkars bådnå ikkje får<br />
smaga verken ein slork me' brus eller ei lidå teskjei sne'<br />
syltetøy, må sova på ein harde halmmadrass <strong>og</strong> gjør' sitt<br />
fors~ødne på et utedass, ikkje ha <strong>til</strong>lefon, bil eller Chesterfield,<br />
<strong>og</strong> må ta te takke med ein lagalyr te far, så bare<br />
drikke denas. Du skrekk <strong>og</strong> du gru! Mitt velmente råd:<br />
Legg sangen på is i en eventuell samling av misvisende<br />
kuriositeter!
MOT DODSSTRAFF OG VERNESKATT<br />
Kristne <strong>og</strong> verdslige humanister, som av samvittighets-<br />
grunner er motstandere av dødsstraff, anmodes om å<br />
underskrive en henvendelse <strong>til</strong> Stortinget. Lister er ut-<br />
lagt i Bergelandsgaten 1, ved Petrikirken. Henvendelsen<br />
har denne ordlyden:<br />
Til Norges Storting.<br />
Underskrevne <strong>borg</strong>ere i Stavanger by ser det som en<br />
samvittighetssak å rette en inntrengende hens<strong>til</strong>ling<br />
<strong>til</strong> det ærede Storting om ikke å innføre dødsstraff i<br />
vårt land. Norge har vært sett opp <strong>til</strong> som et fore-<br />
gangsland på det kristelig-humanitære område, <strong>og</strong><br />
det vil være en tragedie om det nå skulle bli gjort et<br />
slikt brudd på de idealer som i så mange år har vært<br />
ledestjernen for vårt folk.<br />
Hvor mange som deltok i vår lokale underskriftskam-<br />
panje, har jeg ikke notert, men jeg var neppe den eneste.<br />
Da det senere ble bestemt å utskrive en spesiell skatt<br />
<strong>til</strong> gjenoppbygging av den norske <strong>krig</strong>smakt, skrev jeg<br />
sporenstreks et brev <strong>til</strong> statsminister Einar Gerhardsen,<br />
med en protest mot å delta i denne militær-virksomhe-<br />
ten. Den <strong>til</strong>tenkte delen av min egen skatt ba jeg om å få<br />
betalt på en sperret konto, <strong>til</strong> bruk for nyttige, fredelig<br />
formål. Hva løsningen ble, fortelles i «forordet» side 5.<br />
Jeg husker så vel at vi sent på kvelden, «fredsdagen»,<br />
var en flokk ungdommer som sto på et fortau i Brødre-<br />
gaten <strong>og</strong> sa oss såre enige om at nå hadde Norge fått den<br />
betydningsfulle historiske sjansen <strong>og</strong> muligheten <strong>til</strong> å la<br />
være å gjenoppbygge et «forsvar» som nå hadde utspilt<br />
sin rolle. Vårt fredselskende folk måtte her være det to-<br />
neangivende. «Se <strong>til</strong> Norge!» ville fanfaren lyde som et<br />
rungende ekko fra det ene dødstrette <strong>og</strong> martrede lan-<br />
det etter det andre. Nå måtte tiden være beleilig <strong>til</strong> å smi<br />
alle våpen om <strong>til</strong> nyttige redskaper <strong>og</strong> leve sammen i<br />
fred <strong>og</strong> fordragelighet.
STATSMINISTEREN<br />
OSLO. DEM 17. noveaber 1948.<br />
AKERSGT. 42. TELEFO 33385<br />
Jnr. 1695h8.<br />
WBE<br />
Herr Gottfred Borghanmer,<br />
Kampenegt. 42,<br />
Stavanger.<br />
Deree skriv av 11. ds. er mottatt.<br />
Verneegatten er som De vil kjenne <strong>til</strong> fastsatt av<br />
Stortinget <strong>og</strong> Statsministeren har ingen adgang <strong>til</strong> & foreta en<br />
slik overfaring av ekattebel~pet som den De saker om.<br />
En viser forevrig <strong>til</strong> St.meld. nr. 26/1948 <strong>og</strong> behandlingen<br />
i Stortinget om disponeringen av verneskattens midler. De brukes<br />
<strong>og</strong>så <strong>til</strong> sivile beredakapaform&l, således <strong>til</strong> beskyttelse av<br />
sivilbefolkningen i <strong>til</strong>felle av <strong>krig</strong>.<br />
lki Knudsen.
GEB SKATTEFOGEDEMBETE, den<br />
16 a september 1949.<br />
Sverre Steen<br />
(5.1<br />
ra ~alloe(s<br />
.)<br />
t er fullmakt<br />
Det kgl. Finans- <strong>og</strong> Tolldepartement.<br />
Oslo, den 14. s eptember 1949.<br />
H Gottfred Borghammers verneskatt i Stavanger, Inre 1010, kr. 415,-• It<br />
n Senkes med vcdlagte skatteseddel herr skattef<strong>og</strong>den i Stavanger idet<br />
t' en skal melde at ovennevnte verneskattbelop $dag er BorafiEe&iget<br />
pverfort <strong>til</strong> den ordimre gtatsskatt.<br />
" Samtidig skal en melde at departementet etter oms9dndighetene finner<br />
a kun& frafalle krav på renter av skatten.<br />
'l En skal be skattyteren underrettet.<br />
melding:
FRA SVERD TIL HAKKER<br />
. . . En smed begynte å hamre <strong>og</strong> banke bortunder de store<br />
ferskentr~riie. <strong>Fra</strong> morgen <strong>til</strong> kveld sang det i hans<br />
primitive ambolt, <strong>og</strong> der måtte to mann <strong>til</strong> for å pumpe<br />
luft inn i de glødende kull han varmet sine jern i. Og han<br />
drev på med en iver uten like, banket <strong>og</strong> sveiset <strong>og</strong> skapte<br />
nytt av gammelt. Det var hele Midongys våpensamling<br />
han gjorde om <strong>til</strong> spader, alle de unyttige <strong>krig</strong>svåpen<br />
<strong>til</strong> landbruksredskaper. (<strong>Fra</strong> J. Einrems bok «I sol <strong>og</strong><br />
vind». Tegning: Elsa 0dvin).<br />
«Dette var på Madagaskar. Når skal de store våpenfabrikkene<br />
oms<strong>til</strong>les <strong>til</strong> fredsproduksjon?» spurte 0. F.<br />
Olden i en kommentar - mange år før den siste store<br />
verdens<strong>krig</strong>en, hvis grusomhet ikke kan beskrives.
Jeg startet denne boken med å gjengi et par små dikt<br />
fra min tidlige ungdom. I en oppløsningstid som den vi<br />
nå gjennomlever <strong>og</strong> som utvilsomt gjør de fleste av oss<br />
som eldre er, mismodige <strong>og</strong> mindre optimistiske enn<br />
ønskelig, våger jeg å avslutte denne min femte me-<br />
moarbok med å presentere et enkelt, ikke tidligere of-<br />
fentliggjort dikt fra samme fjerne tidsperiode, nemlig<br />
UNGDOM<br />
En ungdom som aner hva den har av evner,<br />
en ungdom som vet hva den kan, hva den vil,<br />
en ungdom som hayreict mot livsmålet stevner,<br />
med glød <strong>og</strong> begeistring, er real <strong>og</strong> snill - -.<br />
En ungdom som tror på det gode i livet,<br />
en ungdom som kjenner sitt ansvar, sin plikt,<br />
en ungdom som ikke med strømmen vil drive,<br />
men kjempe imot, avsky feighet <strong>og</strong> svikt.<br />
En ungdom som elsker sitt land <strong>og</strong> sin neste,<br />
en ungdom - en målbevisst idealist,<br />
en ungdom som håper <strong>og</strong> tror på det beste,<br />
at løgnen <strong>og</strong> uretten taper <strong>til</strong> sist - -.<br />
En ungdom med standplass i forreste rekke,<br />
en ungdom som aldri fornekter sin tro,<br />
en ungdom som søker de sløve å vekke<br />
- i håp om at sannhetens spirer vil gro - -.<br />
Hvis landet vårt hadde en ungdom som denne,<br />
vi ville fortrerstningsfullt kunne gå inn<br />
i framtiden, <strong>og</strong> mere lettere kjenne<br />
en lys optimisme i hjerte <strong>og</strong> sinn.<br />
Bind nr. 6 i memoarserien vil få tittelen<br />
«NÆRMERE MÅLSTREKENB
m ,<br />
F U<br />
OPPMUNTRENDE ORD<br />
TAKKNEMLIGE LESERE:<br />
r -<br />
.<br />
I id<br />
-+--c---<br />
-i.<br />
. I<br />
- - --<br />
ntaentaMr Eorbob vide», sorqhf<br />
gle meg mange hyggestunderu<br />
Famniiig hifm Ok T.<br />
L Ibpq*us~ww~<br />
]En repsmiant for ungdommen skipr@F:<br />
Fint A lese hk- ditre. Det gir virkelig mersmak! Ha<br />
det godt!<br />
Utdrag av siste derhg av stabstipmdh$ <strong>og</strong>hrfatkr<br />
MARTIN MAG; .:. . Ll l -i1<br />
- 2- j<br />
Som et ledd i sin fyldige <strong>og</strong> allsidige inernoarserie a<br />
det humoristiske <strong>og</strong> h 8 t selvirmhke