valdas ivanauskas. - 15min.lt
valdas ivanauskas. - 15min.lt
valdas ivanauskas. - 15min.lt
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 3
4<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
VALDAS IVANAUSKAS.<br />
ŽAIDIMAS GYVENIMU
ŽAIDIMAS GYVENIMU 5<br />
UDK 796.322(474.5):929Ivanauskas Gu95<br />
Knygos dizaineris: Marijanas Medinskij<br />
Kalbos redaktorė: Virginija Bračiulytė<br />
© Lietuvos futbolo federacija<br />
ISBN 978-609-408-060-9
6<br />
TURINYS<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Kamuolio burtai......................................................................................................................9<br />
Pirmyn, žali-ba<strong>lt</strong>i...................................................................................................................34<br />
Tarp Austrijos ir Vokietijos..............................................................................................69<br />
Šalia aikštės..........................................................................................................................112<br />
Nuoga tiesa..........................................................................................................................133<br />
Iš pirmų lūpų.......................................................................................................................142
ŽAIDIMAS GYVENIMU 7
8<br />
Valdo žaidimas<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Valdo Ivanausko gyvenimas – lyg iš įvairių mozaikos<br />
dalių sudėtas piešinys, kuriame atsispindi laimėjimai ir<br />
nesėk mės, atradimai bei netektys, pagundos ir jų pasekmės.<br />
Vieno garsiausių Lietuvos futbolininkų istorijos neįsprausi<br />
į knygos rėmus. Geriausiu atveju sudėliosi fragmentus:<br />
epizodiškai atkursi garsius praėjusio amžiaus<br />
devintojo dešimtmečio Vilniaus „Žalgirio“ laikus, akies<br />
krašteliu žvilgtelėsi į karjerą užsienyje, laimėjimų gausą<br />
bei populiarumą, bent kelioms minutėms įsijausi į<br />
komandos trenerio vaidmenį ir taip bandysi pagauti iš<br />
rankų slystančią šlovės uodegą. Bent sekundei! Kad įsitikintum,<br />
jog verta griūti, stotis ir eiti. Paskui vėl kristi ar<br />
ki<strong>lt</strong>i tam, kad pradėtum tam tikrą etapą iš naujo.<br />
Ivanausko istorija primena vaikystėje sugalvotą, vis dar<br />
besipildančią svajonę: iš neturtingo Kauno rajono kilęs vaikinas<br />
prasimušė į Lietuvos futbolo olimpą. Patekti tarp Europos<br />
geriausiųjų sutrukdė nevaržomos laisvės troškimas.<br />
Futbolininko gyvenimo fragmentai kupini pergalės<br />
siekių, atsidavimo ir tikėjimo, nuopuolio ir asmeninės<br />
dramos detalių.<br />
Net nebaigęs sporto mokyklos Ivanauskas sugebėjo tapti<br />
vienu žymiausių šalies futbolininkų bei nusipelnyti Lietuvos,<br />
Rusijos, Austrijos ir Vokietijos futbolo sirgalių pagarbą.<br />
Viename interviu žaidėjas yra sakęs, kad jį geriau<br />
ir dažniau pažįsta Vokietijoje ar Austrijoje nei Lietuvoje.<br />
Dabar treneriu dirbantis Ivanauskas biografijoje atskleidžia<br />
daug faktų, kurie turėjo įtakos jo karjerai ir<br />
gyvenimui. Papasakota istorija yra tikra, veikėjai neišgalvoti.<br />
Dialogai atkuriami remiantis Ivanausko ir kitų<br />
pašnekovų pasakojimais.<br />
Andrius Guginis
ŽAIDIMAS GYVENIMU 9
10<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
KAMUOLIO BURTAI<br />
Dieve, Dieve, tas futbolas – tikra gyvenimo<br />
kančia. Netikėjome, kad Valdas taps<br />
sportininku. Norėjosi, kad vienturtis<br />
pasirinktų apčiuopiamą specialybę.<br />
Laima Ivanauskienė, mama
ŽAIDIMAS GYVENIMU 11<br />
Ech, Kaunas – nuostabus Lietuvos miestas, buvusi laikinoji<br />
sostinė, garsėjanti mielomis gatvelėmis, žaliais ties Neries<br />
krantu besidriekiančiais mikrorajonais, kuriuose kadaise<br />
knibždėte knibždėjo žymiausi šalies žmonės, sena miesto<br />
istorija bei lietuviškumo puoselėjimu. Sakoma, kad pokario<br />
Lietuvoje buvusios sostinės Žaliakalnio mikrorajone gyveno<br />
šviesiausi šalies protai, o šalia jų, vos keli šimtai metrų<br />
nuo ponų, Brazilkoje, glaudėsi darbininkų šeimos. Dar sakoma,<br />
kad būtent daugiausia smetoniškos Lietuvos emigrantų<br />
Amerikoje atkeliavo iš vargingų miestų rajonų. Tiek daug,<br />
kad net išeivijos kunigai savo pamoksluose ėmė aiškinti, kad<br />
tie žmonės, kurie iš provincijos ateina į miestą, nesugeba susiręsti<br />
būsto, dažnai po ti<strong>lt</strong>u, Brazilkoje, kitaip tariant, šalia<br />
inteligentijos, gyvena.<br />
Laikui bėgant, keičiantis valdžiai, vienuose miestuose vadinamosios<br />
brazilkos išnyko, kituose išsikerojo ir išliko. Na,<br />
kad ir Kaune dar ir dabar Žaliakalnio pakraštyje, virš Neries<br />
šlaito nuo Jonavos gatvės iki pat Varnių ti<strong>lt</strong>o, – Brazilkos teritorija.<br />
Liko dar gyventojų šioje apleistoje vietoje. Net ir po<br />
to, kai dalis vietinių dėl naujo ti<strong>lt</strong>o, sujungusio Žaliakalnį su<br />
Vilijampole, darbų praėjusio amžiaus aštuntame dešimtmetyje<br />
privalėjo išsikraustyti. Dalis Brazilkos buvo nurėžta, o<br />
iš pasakojimų lengva suprasti, kad kraustėsi ne miesto inteligentija,<br />
o greičiau jau pjautuvo ir kūjo karta, paprastų<br />
sovietinių darbininkų armija, iki tol gyvenusi Žaliakalnio uodegoje.<br />
Istorija byloja, kad tarp pasitraukusių gyventojų buvo ir<br />
berniukas, vardu Valdas. Ivanauskų Valdas.<br />
1972-ųjų pavasaris. Oras tą dieną pasitaikė ši<strong>lt</strong>as, kad rajono<br />
berniukai, pagainioję kamuolį pusvalandžiu ilgiau nei<br />
buvo įpratę, nusprendė skirstytis namo.<br />
– Matei, kokį įvartį pavyko įspirti Vienas prabėgau pro
12<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
visus ir joks varžovas nesugebėjo manęs pavyti. Ar ne – pakeliui<br />
namo galva aukštesnis už kitus rajono bendraamžius<br />
Valdas gyrėsi Vidui.<br />
– Kad žaidi vienas. Bent kamuolį perduotum. O dabar,<br />
kas... Joks žaidėjas taip futbolo nežaidžia. Net treneris mūsų<br />
taip nemoko, – atrėžė Vidas.<br />
– Kaip norėsiu, taip ir žaisiu, – beišsižiojantį draugą pertraukė<br />
Valdas.<br />
– Na, kaip nori, taip ir daryk. Ryt eisiu į futbolo treniruotę.<br />
Jei netingi, gal einam kartu – prieš išsiskirdamas Valduko<br />
paklausė draugas.<br />
Brazilkos N gatvės gyventojo akys nušvito. Jis tik ir laukė<br />
šio pasiūlymo. Būdamas dvejais metais jaunesnis, Valdas nedrįso<br />
prašyti draugo, kad nusivestų į treniruotę.<br />
– Gerai, – išgirdęs pasiūlymą, atsakė Ivanauskų berniukas<br />
ir nubėgo namo.<br />
Tuometis Kauno Vilijampolės dvyliktosios namų ūkio<br />
valdybos visuomenininkas, treneris Aleksandras Oniščiukas<br />
garsėjo kaip veiklus, gerą uoslę ir dar geresnius<br />
derybinius įgūdžius turintis savo srities specialistas.<br />
Auroros pravardę nuo mažens dėl apsukrumo<br />
pelnęs futbolo specialistas beveik iš pirmo žvilgsnio galėdavo<br />
pasakyti, ar būsimas auklėtinis besiformuojančius<br />
fizinius įgūdžius pavers profesija, ar futbolą žais tik<br />
laisvalaikiu.<br />
– Čia kaip su pirkėjais: iš tolo matai, ar pirks ką nors, ar tik<br />
pasižvalgys ir išeis iš turgaus taip ir nepravėrę piniginės, –<br />
sakydavo apsukrusis futbolo strategas. – Iš beveik kiekvieno<br />
berniuko, kuris netingi ir nori ką nors pasiekti sporte,<br />
gali išaugti gabus sportininkas. Jei vaikinas gulės lovoje ir<br />
krapštys nosį, didžiuosius futbolo stadionus matys kaip savo<br />
ausis. Bet jei sportininkas laikysis disciplinos, didžiuliai lai-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 13<br />
mėjimai garantuoti, – auklėtiniams mėgdavo kartoti Kauno<br />
miesto dvyliktosios namų bendrijos komandos „Vilija“ vadovas.<br />
Dvejais metais jaunesnis, liesesnis ir daug aukštesnis Valdas<br />
po pirmos treniruotės stovėjo kiek atokiau nuo viso būrelio<br />
vaikų ir įdėmiai klausėsi trenerio paskutinių patarimų.<br />
Valdas nežinojo, ar dar poryt ateis į kitą užsiėmimą, ar jau<br />
viskas baigta.<br />
– O tu, Mažiau, irgi būk. Po poros mėnesių žiūrėsim, kas<br />
iš tavęs išaugs, – tarstelėjo treneris Valdui ir palinkėjęs gero<br />
vakaro paleido vaikus namo.<br />
Pirmieji du futbolo treniruočių mėnesiai neprailgo. Paskui<br />
baigėsi mokslo metai ir treneris Oniščiukas vasarą pradėjo<br />
rinkti 1966 metais gimusių futbolininkų grupę. Į ją pateko<br />
ir berniukas iš Brazilkos.<br />
– Piktas berniukas, turi charakterį ir išskirtinius duomenis<br />
aikštėje. Jo lengvai nepastumsi ir neatimsi kamuolio. Iš<br />
Valdelio išaugs neblogas žaidėjas, – kviesdamas Ivanauską į<br />
buriamą ekipą mąstė Aurora pravardžiuojamas Oniščiukas.<br />
Netrukus Vilijampolės rajono vaikinukai pradėjo ruoštis<br />
Kauno rajono namų ūkio bendrijų futbolo turnyrui. Vieninteliam<br />
turnyrui, kuriame Aurora su auklėtiniais turėjo progą<br />
sublizgėti. Diena po dienos, pergalė po pergalės ir vaikų klubas<br />
„Vilija“ tapo namų ūkių bendrijų valdybos čempionais.<br />
Dar vėliau – stipriausia Lietuvos namų bendrijų vaikų komanda,<br />
kuri įveikė Panevėžio, Klaipėdos bei Vilniaus namų<br />
bendrijas.<br />
– Mama, mes laimėjome, mes važiuojame į Rusiją, į Riazanę.<br />
Aš čempionas – vos vienuolikos metų sulaukęs Valdas<br />
po varžybų dusdamas greitakalbe bėrė džiaugsmo žodžius.<br />
Berniukui tai buvo didžiulis pasiekimas. Juk į 1977 metų<br />
„Odinio kamuolio“ turnyrą, vyksiantį Riazanėje, ne kiekvie-
14<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
nas vaikas iš Brazilkos prasimuša.<br />
– Matyt, Dievulis padėjo tau, – tarė mama. – Eik valgyti,<br />
vakarienė atšals.<br />
Dar po kelių dienų mama sukrovė Valdo mantą ir vienturtis<br />
išvažiavo į pirmą tolimesnę kelionę. Tai nebebuvo išvyka<br />
į Ariogalą pas senelius ar pramoginė kelionė į Vilnių. Tai<br />
atrodė kur kas rimčiau. „Odinio kamuolio“ turnyre dalyvavo<br />
visų penkiolikos Sovietų Sąjungos respublikų komandos,<br />
penkiolika namų ūkio bendrijų rinktinių kovojo dėl nugalėtojos<br />
vardo. Kauno miesto berniukai pateko į ketvirtfinalį ir,<br />
pralaimėję pietiečiams, patraukė namo.<br />
– Tie pacanai iš pietų – tikri vyrai. Ir stumdosi, ir griauna,<br />
ir keikiasi, kai nesiseka, dažniau nei mes. Juk mes negalėjome<br />
prieš juos laimėti – iš Riazanės vykdamas į Kauną Valdas<br />
paklausė komandos vadovo.<br />
Šis linktelėjo galvą. Oniščiukui nebuvo jokio noro vaikams<br />
aiškinti pietiečių komandėlių formavimo subtilumų ir atskleisti,<br />
kad daugumos žaidėjų amžius – suklastotas.<br />
Dar prieš vykdamas į „Odinio kamuolio“ finalinį etapą Aurora<br />
žinojo, jog Sovietų Sąjungos pietų respublikos – Kazachstanas,<br />
Turkmėnistanas, Azerbaidžanas – į savo komandas kviečia vyresnius<br />
ir jų dėka laimi reikšmingas rungtynes. Varžybų organizatoriai<br />
užsimerkdavo prieš dokumentų klastojimą, arbitrai<br />
ir treneriai net iš tolo nenorėjo matyti ir aiškintis tokių dalykų.<br />
Svarbiausia buvo, kad „Odinio kamuolio“ turnyras vyktų, už<br />
išvykas ekipų vadovai gautų premijas. Jei bus priešingai, nuo<br />
seno įsišaknijusi sistema sugrius ir penkmečio sporto planai –<br />
atrasti naujų žaidėjų, išugdyti juos bei populiarinti futbolą – bus<br />
sunkiai įgyvendinami. Be to, negi dėl viešos paslapties, dėl ne<br />
pagal savo amžių išstypusio vaikio važiuosi į kitą Sovietų Sąjungos<br />
kraštą tikrinti vieno ar kito žaidėjo dokumentų Negi<br />
lauksi kelias dienas ar savaitę, kol paštu ateis tikri futbolininko<br />
duomenys Bergždžias laiko švaistymas.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 15<br />
Pirmą „Odinio kamuolio“ turnyrą po metų, 1978-aisiais,<br />
pakeitė antras Almatoje, tačiau per metus Ivanausko ir<br />
Oniščiuko gyvenime įvyko daug įdomių dalykų. Pirma, Valdas<br />
pirmą kartą suprato, kad sukdamasis futbolo pasaulyje<br />
gali nuveikti daugiau nei jo draugai, o treneris Oniščiukas<br />
įsitikino, jog jaunąjį žaidėją teks saugoti kaip savo akį. Antra,<br />
sportas ėmė maišyti mokslams. Reikėjo imtis ryžtingų<br />
veiksmų.<br />
Pievų vaikis Riazanėje atskleidė, kad gali vienas apžaisti<br />
visą komandą, vienas įmušti ir vienas užvesti ekipą. Ankstyvoje<br />
paauglystėje karštas Valdo būdas ir noras laimėti buvo<br />
vienos pagrindinių priežasčių, kodėl vaikų komandos strategas<br />
akyliau ėmė sekti futbolininką.<br />
– Reikia globoti jį. Valdas – mano sėkmės raktas. Jei nustos<br />
lankyti treniruotes, vėliau gailėsis pats, – taip pagalvojęs „Vilijos“<br />
vadovas dėl auklėtinio ateities nuskubėjo kalbėtis pas<br />
tėvus.<br />
Paaugliui buvo tik dvylika. Mama, pamačiusi, kad mokslai<br />
dėl perdėto noro spardyti kamuolį eina šuniui ant uodegos,<br />
ėmė prieštarauti futbolo treniruotėms. Kartą nepaklusnų<br />
sūnų užrakino kambaryje, bet šis atsidaręs langą pabėgo.<br />
Tėvai ėmė baimintis, kad Valdas kitą kartą lipdamas pro langą<br />
iš pirmo namo aukšto ir koją netyčia gali nusilaužti, todėl<br />
reikėjo priimti kokį nors sprendimą.<br />
– Tas užsiėmimas jam maišo mokytis. Mokslai sustoję, sūnui<br />
tik sportas ir sportas galvoje. O kada prie knygų Kada<br />
namų darbus ruošti – skundėsi į namus atėjusiam „Vilijos“<br />
vadovui berniuko mama.<br />
– Iš šito vaiko gali kažkas išaugti. Jūsiškis – gabus ir imlus<br />
berniukas. Neatimkite likimo suteiktos dovanos, – į Valdo mamos<br />
nusiskundimus atsakė treneris ir pakvietė liepos mėnesį<br />
vykti kartu į futbolo stovyklą: – Pamatysite, kaip vaikai džiaugiasi<br />
galėdami žaisti ir būti kartu. Neabejoju, kad ir mokslai
16<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
iki to laiko susitvarkys. Ten taip pat pasikalbėsime apie jūsų<br />
sūnaus ateitį, – baigdamas pokalbį Oniščiukas dar kartą pakvietė<br />
berniuko tėvus į stovyklą Šakių rajone, Balbieriškyje.<br />
Šie sutiko. Nežinia, kas ten ir kaip buvo kalbėta, bet nuo to<br />
karto, pamatę, kad sūnus futbolo aikštėje jaučiasi tvirčiau nei<br />
namie, tėvai neprieštaravo Valdo pasirinkimui, tik iškėlė vieną<br />
sąlygą – sportą privalu derinti su mokslu. Kai dvylikametis<br />
pasikalbėjo su treneriu, namų darbai, treniruotės ir futbolo<br />
žiūrėjimas laisvalaikiu daugiau negožė vienas kito.<br />
1979-aisiais kiekvieno paauglio svajonė buvo žaisti Vilniaus<br />
„Žalgiryje“, iš bėdos – Klaipėdos „Atlante“. Vilniečiai<br />
tuomet rungtyniavo SSRS pirmojoje futbolo lygoje, į kurią<br />
taip pat buvo patekusi uostamiesčio ekipa. Kaunas tokios<br />
komandos neturėjo. Antrasis Lietuvos miestas galėjo džiaugtis<br />
nebent „Kelininku“ ir respublikos čempionato kovomis.<br />
Pirmųjų paauglystės spuogų užpu<strong>lt</strong>i „Vilijos“ vaikinukai<br />
skubėdavo į Kauno „Inkaro“ stadioną ir žiūrėdavo, kaip treniruojasi<br />
ir žaidžia reprezentacinė laikinosios sostinės „Kelininko“<br />
komanda. Miesto valdžia šiai ekipai sudarė puikias<br />
sąlygas, tad joje karjeros saulėlydį pasitikdavo buvę Vilniaus<br />
„Žalgirio“ meistrai. Kauno jaunimas, dažnai žiūrėdamas į<br />
prieš kelerius metus geriausius buvusius sportininkus, paslapčia<br />
svajodavo, kad jei ateityje nepavyks prasimušti į Vilnių<br />
ar Klaipėdą, būtų gerai užimti bent senstančių futbolo<br />
meistrų vietą Kaune.<br />
Kartą stadione prie dvylikamečio Valdo priėjo laikinosios<br />
sostinės sporto mokyklos treneris ir ėmė kalbinti.<br />
– Žinau, kas tu esi. Man labai įdomu, kodėl nenori futbolo<br />
treniruočių lankyti sporto mokykloje. Sporto atžvilgiu pasiektum<br />
daugiau nei pas Oniščiuką. Juk „Odinis kamuolys“<br />
yra niekai, palyginti su SSRS jaunučių rinktine. Štai šiek tiek<br />
vyresnis Igoris Pankratjevas, sporto mokyklos auklėtinis, į
ŽAIDIMAS GYVENIMU 17<br />
1964-ųjų penkiolikmečių rinktinę pateko, o tu ką pasiekei<br />
Nieko kol kas, nors galėtum. Mesk tą Vilijampolės komandėlę<br />
ir pereik pas mus. Esi gabus vaikis ir Vilijampolėje tau<br />
darosi per ankšta, – kone pusvalandį Valdą įkalbinėjo nepažįstamasis.<br />
Jaunuolis žinojo, kad Kauno sporto mokyklos auklėtiniams<br />
skiriami geriausi kamuoliai, apranga, dažnai organizuojamos<br />
kelionės, tačiau palikti „Vilijos“ nesiryžo.<br />
– Imk, čia nauji tavo dokumentai. Su tokiais popieriukais<br />
neturėsi problemų patekti į SSRS rinktinės trenerių akiratį.<br />
Gal pasiseks ir žaisi su Pankratjevu, – nepažįstamasis kyštelėjo<br />
vaikinui po nosimi naujus gimimo liudijimo dokumentus.<br />
Juos atvertęs, Valdas nustėro: jo gimtadienis parašytas ne<br />
liepos 31-ąją, o rugpjūčio 1-ąją. Pavėlinta viena diena jam<br />
jau leido rungtyniauti su metais vyresniais žaidėjais.<br />
Pamatęs suklastotą gimimo liudijimą vaikinas pašoko nuo<br />
suolelio ir nubėgo ieškoti trenerio. Dar po kelių akimirkų<br />
nepažįstamasis kalbėjosi su žodžio kišenėje neieškančiu Aurora.<br />
Vienas Dievas težino, dėl ko vyrai ilgai ir garsiai ginčijosi,<br />
bet po to karto prie jaunojo futbolininko su panašiais<br />
pasiūlymais nebuvo priėjęs nė vienas Kauno sporto mokyklos<br />
darbuotojas.<br />
Netrukus jaunuoliui iš Brazilkos ir jo treneriui toks užsispyrimas<br />
atsirūgo. Po kelių savaičių Valdo tėvai sulaukė<br />
perspėjamų skambučių iš Kauno sporto mokyklos komiteto,<br />
esą sūnus privalo žaisti oficialioje fizinio lavinimo įstaigoje,<br />
priešingu atveju karjera pakibs ant plauko. Futbolininko tėvai<br />
žinią priėmė kaip nevykusį pokštą, tačiau netrukus reikalai<br />
ėmė komplikuotis. Namų bendrijų komandų rungtynėse<br />
Valdui teisėjai kartais skirdavo nebūtų pražangų, vėliau<br />
prasidėjo ir diskvalifikacijos. Tuomet spuoguotas paauglys<br />
gailestingai žiūrėdavo čia į teisėją, čia į trenerį, lyg klausdamas:
18<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
1984 m. mokyklos išleistuvių vakaras.<br />
Abiturientų šokiai.<br />
Ivanauskas 1984 m. kartu su mokytojomis<br />
žiūri brandos atestato pažymius.<br />
Mokyklos baigimo šventė. Į gyvenimą būsimą<br />
žvaigždę išlydi mama Laima ir tėtis Vaclovas.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 19<br />
Ivanauskas ir<br />
pirmasis<br />
treneris<br />
Oniščiukas.<br />
1984 m.<br />
2002 m.<br />
Jaroslavas<br />
Bojarskis ir<br />
Ivanauskas<br />
bičiuliautis<br />
pradėjo<br />
mokyklos laikais.
Tragedija<br />
1984 m. Europos<br />
jaunių futbolo čempionato<br />
finale. SSRS rinktinė po<br />
vienuolikos metrų baudinių<br />
rezu<strong>lt</strong>atu 3:4 pralaimėjo Vengrijai.<br />
Kokios buvo nuotaikos,<br />
parodo Ivanausko išraiška.
1984 m. Europos jaunių futbolo čempionate SSRS<br />
atstovaudamas Ivanauskas grūmėsi su geriausiais<br />
Anglijos bendramečiais. Mačas baigėsi 1:1.<br />
1984 m. Europos jaunių čempionate Ivanauskas<br />
(kairėje) su priešininku kovoja dėl kamuolio.<br />
1984 m. Europos futbolo čempionatas. SSRS jaunių rinktinė. Aštuntas iš dešinės – Ivanauskas.
1984 m. Europos jaunių<br />
čempionato grupės<br />
rungtynės vyko Maskvoje.<br />
SSRS rinktinė kartu su<br />
Ivanausku grupėje 2:0<br />
įveikė VDR komandą.<br />
Europos jaunių<br />
čempionatas 1984 m.
Ivanauskas 1984 m.<br />
buvo SSRS jaunių<br />
rinktinės kapitonas.<br />
Senojo žemyno jaunių<br />
pirmenybes stebėdavo<br />
tūkstančiai futbolo<br />
sirgalių.
1985 m. SSRS – Nigerija. Rezu<strong>lt</strong>atas – 1:3.<br />
1985 m. pasaulio jaunimo čempionate dvikovoje dėl<br />
ketvirtos vietos SSRS ekipa su Ivanausku ir Rolandu<br />
Bubliausku nusileido Nigerijos futbolininkams.<br />
1985 m. pasaulio jaunimo<br />
čempionato pusfinalio<br />
rungtynės Maskvos „Lužnikų“<br />
stadione. SSRS rinktinė po<br />
vienuolikos metrų baudinių<br />
serijos 5:6 nusileido Ispanijai.
1985 m. CSKA žaidėjas Ivanauskas rungtynėse su Karpatų SKA kovoja dėl kamuolio.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 17<br />
– Už ką mane taip Kuo nusika<strong>lt</strong>au<br />
Tačiau vietoj atsakymo dažniausiai būdavo trumpa tyla,<br />
o paskui pasipildavo dar daugiau priekaištų, esą negalima<br />
draskyti akių arbitrams, nes jie visada teisūs, esą jis dar jaunas<br />
ir reikia su viskuo sutikti, mažiau karščiuotis ir laikyti<br />
liežuvį už dantų. O tylėti Valdui ne visada sekėsi. Kartais<br />
dvylikametis arbitrus siųsdavo velniop nė nemirktelėdamas.<br />
Psichologinis teroras tęsėsi beveik metus, bet visos pastangos<br />
pervilioti Ivanauską į sporto mokyklą ėjo perniek.<br />
Tuomet mokyklos reputacija buvo tragiška. Būdavo, kad<br />
sportininkai po rungtynių gerokai pasilinksmindavo ir paskui<br />
visos Kauno ilgaliežuvės kalbėdavo, kaip N sporto mokyk los<br />
komandos vaikinai alų gėrė, rūkė ir mergaites gaudė.<br />
– Viskas bus gerai. Jie mūsų nepalauš, – savo auklėtiniui<br />
nuolat kartojo treneris.<br />
Tačiau vėliau, norėdamas išvengti nesusipratimų, Oniščiukas<br />
vis dė<strong>lt</strong>o suderėjo su sporto funkcionieriais, kad auklėtinis<br />
kartais žais jų vaikų komandoje įvariomis pavardėmis:<br />
Grigaičio, Sakalausko ir Petraičio. Laikydamasis taikaus susitarimo<br />
Ivanauskas žaidė skirtingomis pavardėmis ir aistros<br />
dėl perėjimo į sporto mokyklą nurimo.<br />
Antras „Odinio kamuolio“ futbolo turnyras ir antra galimybė<br />
laimėti pirmą titulą subliūško, kai per vienas rungtynes<br />
iš poros metrų spirtas varžovo kamuolys pataikė Ivanauskų<br />
vienturčiui į nosį ir kraujas taip ėmė plūsti, tarsi būtų sugriuvusi<br />
didžiulė vandens elektrinės užtvanka.<br />
– Uppssss... blogai. Viskas baigta, – po smūgio suvokė Valdas.<br />
– Nepakęsiu skausmo. Jau antrą kartą man taip.<br />
Baigta buvo nosiai. Ji lūžo jau antrą kartą. Vaikystėje žaidžiant<br />
ledo ritulį lūžus pirmąsyk, vargais negalais pavyko<br />
atkurti nosies pertvarą, o kaip bus dabar ir kiek teks ištverti,<br />
futbolininkas net pagalvoti bijojo.
18<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Trauma buvo gana rimta. Po kelių dienų berniukas bandė<br />
pabėgioti, bet pradėjo dusti. Raudonas, pavargęs ir kaip žuvis<br />
orą gaudantis futbolininkas išgąsdino „Vilijos“ trenerį.<br />
Aurora auklėtinį nuvežė pas Kazachstano gydytojus, bet šie<br />
nesiryžo padėti kvėpavimo problemų turinčiam žaidėjui, esą<br />
viskas susitvarkys savaime.<br />
1979 metų pavasario pabaiga ir vasaros pradžia dvelkė<br />
karščiu. Birželį saulė taip kaitino, kad ir kvėpuoti darėsi<br />
sunku.<br />
Valdui lūžusi nosies pertvara maišė gyventi. Negalėjo vaikinas<br />
nei bėgioti, nei greitai vaikščioti. Po kiekvieno staigaus<br />
judesio imdavo trūkti oro. Ilgokai auklėtinį po išvykos<br />
į Almatą stebėjęs treneris galiausiai nuvedė pas gerą<br />
specialistą į Kauno klinikas. Gydytojas patarė atlikti nosies<br />
pertvaros operaciją, nes deguonis pro nosį į organizmą<br />
nepatenka ir, gali būti, dėl to vaikinui ateityje grės rimti<br />
sveikatos sutrikimai. Birželio mėnesio pabaigoje medikas it<br />
koks šamanas be narkozės perdūrė nosies pertvarą, atitaisė,<br />
kiek tik galėjo, ir baigęs pusiau plastinę operaciją ištarė:<br />
– Dabar aktyviai gyventi negalima. Pamiršk sportą. Jei<br />
nori būti sveikas, bent metams užmiršk futbolą. Kitos išeities,<br />
deja, nėra.<br />
Kaip reagavo Valdas Kad tai smūgis žemiau juostos,<br />
berniukas suprato vos išėjęs iš gydytojo kabineto. Kad tai<br />
didžiausia grėsmė jo galimai karjerai, futbolininkas išsiaiškino<br />
kalbėdamasis su Aurora. Kad tai įkalinimas namuose<br />
be sporto, paauglys suvokė, kai gydytojas mamai<br />
patarė geriau ir sočiau maitinti vienturtį, kad augtų kūno<br />
svoris.<br />
Nosies pertvaros operaciją iškentęs Valdas nujautė, kad<br />
praleisti metai be futbolo, kurie paauglystėje, kai formuojasi<br />
pagrindiniai žaidimo įgūdžiai, prilygsta penkeriems, yra per<br />
žiauru.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 19<br />
Nuo šokolado, marmelado ir kitų desertų po kiekvieno prisėdimo<br />
prie stalo Valdukas apvalėjo dienomis. Kad nestambėtų,<br />
slapta nuo tėvų mokykloje žaidė krepšinį, bet nereguliarus<br />
sportavimas negelbėjo – riebaliukai kaipmat kaupėsi<br />
visose kūno vietose. Po metų priverstinio poilsio į veidrodį<br />
žvelgė ne lieknas Valdas, o apkūnus berniokas.<br />
Nosis sugijo, futbolo aikštėje kamuolys tiesiog iškart prie<br />
kojos glaudėsi, per kelis mėnesius priaugti kilogramai nukrito<br />
ir Brazilkos vaikis pagal sudėjimą ir žaidimo kokybę tapo<br />
nesustabdomas bendraamžių. Žaidėjas aikštėje tapo agresyvesnis.<br />
Tai pastebėjęs Oniščiukas nusprendė, kad auklėtinio<br />
laikas vaikų futbole jau baigiasi.<br />
1979 metais dalis Kauno miesto Brazilkos rajono gyventojų<br />
visam laikui atsisveikino su Žaliakalniu ir buvo priverstinai<br />
valdžios iškeldinti į modernų Kalniečių daugiabučių rajoną.<br />
Miesto valdžia vietoj dalies senų namų pastatė Naująjį<br />
ti<strong>lt</strong>ą. Kas nenorėjo kraustytis į Kalniečius, gavo žemės sklypą<br />
už Kauno hidroelektrinės, Vaišvydavoje, ir iš naujo kūrėsi<br />
gyvenimą.<br />
– Nieko nebus, sūnau. Teks mums ke<strong>lt</strong>is į daugiabutį. Žadėjome<br />
dar namą restauruoti, bet nėra dėl ko. Vis tiek nugriaus<br />
ir žemę šešių arų šalia namų atims. Ne mums vieniems<br />
taip, – ramindama vienturtį kalbėjo mama.<br />
Pievų vaikis liūdėjo. Vaikystės metus, praleistus Brazilkoje,<br />
skersai išilgai išlakstytas pievas, žiemą užšąlančias Neries<br />
pakrantes, pirmo įvarčio vietą ir dar daugelį kitų prisiminimų<br />
užklos stora betono ir geležies danga. Tiesą sakant,<br />
paaugliui nebuvo jokio noro ke<strong>lt</strong>is į miesto pakraštį, į daugiabučio<br />
antrą aukštą ir iš naujo ieškoti draugų. Juolab kad<br />
išsikėlęs iš šio rajono vis tiek toliau lankys 30-ąją Vilijampolės<br />
mokyklą, o ją iš naujos vietos pasiekti bus sunkiau. Ten<br />
sukurtoje sportininkų klasėje mokėsi ir Valdas. Oniščiukas
20<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
žaidėjo tėvams buvo pažadėjęs, kad tik besimokydamas trisdešimtojoje<br />
vidurinėje vaikinas sugebės derinti pamokas su<br />
futbolu.<br />
Bręstantis Valdas iškart patyrė, kokia yra ir bus geležinė<br />
trenerio, pakvietusio jį į šią vidurinę mokyklą, ranka.<br />
– Jokių nuolaidų nebus. Netoleruosiu be pateisinamos<br />
priežasties praleidžiamų treniruočių, tingėjimo nepakęsiu, o<br />
jei pagausiu ar sužinosiu, kad rūkote ar geriate alų, išmesiu<br />
lauk, – ne kartą auklėtiniams grasino futbolo strategas.<br />
– Puiku. Jis man patinka, – girdėdamas tokius gąsdinimus<br />
šypsojosi Ivanauskas ir, užuot bandęs sulaužyti trenerio sukurtą<br />
režimą, plušo dar daugiau.<br />
Dukart per dieną ir šešis kartus per savaitę vaikinas lakstė<br />
paskui sviedinį, kuris tuomet jam buvo lyg pasaulio pažinimo<br />
bamba ir atstojo daugumą paaugliško pasaulio atradimo<br />
džiaugsmų. Juodas-ba<strong>lt</strong>as sviedinys įkūnijo visą gyvenimą<br />
esmę.<br />
– Sūnau, pusryčiai, kaip ir visada, paruošti. Prieš išeidamas<br />
nepamiršk pavalgyti, – įprastą savaitės vakarą sakydavo<br />
mama vienturčiui.<br />
Valdas ryte keldavosi prieš šešias, papusryčiaudavo ir bėgdavo<br />
į rytinę treniruotę. Mankšta ir futbolas tęsdavosi iki pirmos<br />
pamokos, o paskui – mokslai.<br />
– Režimas, tvarka, disciplina. Norint ką nors pasiekti, reikia<br />
daug dirbti, – šios trenerio kartojamos frazės nuolat skambėdavo<br />
vaikino galvoje. It kokia mantra, it kokia panacėja nuo<br />
visų ligų ir nuopuolių.<br />
Kartą Valdą pastebėjo tuometis Kauno „Kelininko“ ekipos<br />
treneris Andrius Paškevičius. Laikinojoje sostinėje visi žinojo,<br />
kad „Kelininko“ komanda – Vilniaus „Žalgirio“ veteranų<br />
ir jaunimo mišinys. „Kelininko“ patirtis bet kuriam jaunam<br />
žaidėjui buvo neįkainojama. Kaip ir pagundos šalia.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 21<br />
Klubo treneris Paškevičius, pamatęs jau į vyrus tinkantį<br />
Valdą, pasiūlė pažaisti tradiciniame Alytuje vyksiančiame<br />
„Snaigės“ futbolo turnyre. 1980 metais pusvyris Valdas pirmą<br />
kartą su vyrais ant sniego žaidė profesionalų futbolą!<br />
– Na, ar sušalai aną vakarą Alytuje Imk, išgerk. Būk vyras!<br />
– po žiemos turnyro su „Kelininku“ į stovyklą Palangoje<br />
išvykęs keturiolikmetis sulaukė buvusių Vilniaus „Žalgirio“<br />
žaidėjų pasiūlymo.<br />
Komanda turėjo dalyvauti SSRS „Kosmonautikos“ taurės<br />
turnyre, o geriausi žaidėjai, užuot įgiję optimalią sportinę<br />
formą, vartojo alkoholį ir dar merginas kabino. Vaizdas keturiolikmečiui<br />
buvo neįprastas, tačiau kai apie „Kelininko“<br />
žaidėjus paauglys papasakojo Aurorai, treneris patarė mažiau<br />
jaudintis.<br />
– Nekreipk dėmesio. Tiesiog dirbk. Jie turi savo gyvenimo<br />
kelią, tu – savo. „Kelininkas“ – tik laikina stotelė, – auklėtinį<br />
mokė „Vilijos“ treneris.<br />
Ivanausko pašaukimas išryškėjo, kai jam buvo trylika<br />
metų. Tuomet Valdas su vaikų klubu „Vilija“ išvyko į namų<br />
bendrijų rengiamą „Odinio kamuolio“ turnyro finalinį etapą<br />
Rygoje.<br />
Ėjo 1980-ieji. Dvyliktosios namų ūkio bendrijos komanda<br />
iš Kauno trečius metus iš eilės pateko į „Odinio kamuolio“<br />
finalinį etapą. Valdui paskutinis pagal amžiaus grupę „Odinio<br />
kamuolio“ turnyras vyko Latvijos sostinėje Rygoje, ten<br />
„Vilija“ prasibrovė į finalą.<br />
– Na, tai šiandien laimime prieš Armėniją ir pergalės švęsti<br />
važiuojame į Vokietijos Demokratinę Respubliką, – prieš<br />
finalinį turnyro mačą auklėtinius skatino Oniščiukas.<br />
Paaugliai net žagtelėjo. Į Vokietiją! Į tolimąjį užsienį! Reikia<br />
tik nugalėti bendraamžius iš Armėnijos. Vaikinukai iš<br />
Kauno ne juokais susiėmė ir jau po pirmo kėlinio pirmavo
22<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
3:0. Apakinti lengvos pergalės ir jau beįsivaizduodami save,<br />
keliaujančius po Rytų Berlyną, lietuvaičiai ėmė ir prapylė armėnams<br />
3:4.<br />
Taip Valdui ir baigėsi „Odinio kamuolio“ turnyras. Beveik<br />
keturiolikmečiam vaikinukui durys į vaikų futbolą vėrėsi, o<br />
Kauno „Kelininko“ ekipoje vieta jaunam ir perspektyviam<br />
žaidėjui jau buvo rezervuota.<br />
1983 metų vasara. Rugpjūčio mėnesio pradžia. Septyniolikos<br />
metų Valdas, profesionalaus futbolininko duonos jau<br />
paragavęs ne tik namų bendrijos klube „Vilija“, bet ir „Kelininke“,<br />
po vienos stovyklos į SSRS su jaunių rinktine sulaukė<br />
kvietimo vykti į draugišką turnyrą Kuboje. Kas gali būti<br />
geriau, kaip paskutines moksleiviškas atostogas prieš vienuoliktą<br />
klasę praleisti saulėtoje Kuboje, kone toliausiai nuo<br />
Sovietų Sąjungos esančioje komunistinio režimo valstybėje<br />
Geras oras, nauji įspūdžiai futbolo aikštėje ir už jos ribų garantuoti,<br />
o ir galimybė dar kartą SSRS rinktinės treneriui<br />
Borisui Ignatjevui parodyti, ką moka Ivanauskas, tiesiog ant<br />
lėkštutės patiekta. Reikia tik užpildyti gerą šūsnį lapų apie<br />
save, tėvus, gimines, politines jų pažiūras, atsakyti į kitus<br />
saugumui rūpimus klausimus ir sulaukus patvirtinimo iš<br />
Maskvos skaičiuoti likusias dienas iki kelionės.<br />
Sužinojęs, kad vyks į Kubą, jaunasis futbolininkas susiruošė<br />
į Vilnių, sėdo į traukinį ir po dviejų valandų jau ranka<br />
pildė sporto komitete gautas paraiškas. Vardas, pavardė,<br />
tėvo vardas, gimimo metai, išsilavinimas, draugai – begalės<br />
klausimų ir viskas rusų kalba.<br />
– Įveiksiu, žūtbūt įveiksiu visas kliūtis ir Kuba bus mano,<br />
– taip pagalvojęs jaunasis futbolininkas atidavė užpildytus<br />
lapus.<br />
Mintyse jau šmėžavo Fidelio Castro valdomos Kubos vaizdai:<br />
jūra, palmės, saulė, futbolas, pergalės ir pripažinimas.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 23<br />
Ivanauskų giminės, draugai taip pat laukė, kada lietuvis<br />
išvyks į tolimą šalį. Net ir senelis sukrapštė pinigų dovanoms<br />
bei palinkėjo:<br />
– Įmušk, anūkėli, tu juk gali.<br />
Anūkėlis žinojo, kad ir tolimojoje Kuboje sugebės parodyti,<br />
ko išmoko lakstydamas po Brazilkos rajono pievas. Iki kelionės<br />
į saulėtąją salą buvo likusios tik trys dienos. Kelioniniai<br />
krepšiai beveik supakuoti, viskas paruošta tolimiausiam Ivanauskų<br />
šeimos atžalos skrydžiui. Ir tuomet jaunąjį žaidėją<br />
pasiekė kiek netikėta žinia: Valdas Augustinas Ivanauskas<br />
nespėjus laiku sutvarkyti dokumentų išbrauktas iš rinktinės<br />
kandidatų, vykstančių į Kubą, sąrašo.<br />
Iš Maskvos atkeliavęs laiškas sudavė tokį stiprų smūgį, kad<br />
vaikinas net susimąstė, ar verta sportuoti toliau. Kelias dienas<br />
pratūnojęs kambaryje, nutarė į viską spjauti, bet paskui, įkalbintas<br />
trenerio Oniščiuko, paauglys grįžo į įprastą treniruočių<br />
ritmą: lengvi pabėgiojimai rytais, treniruotės su „Kelininko“ vyrais<br />
ir paskutinių mokslo metų laukimas. Tuometė SSRS jaunių<br />
futbolo rinktinė išvyko į Kubą, o lietuvis liko trenerių akiratyje.<br />
Paskutinė moksleiviška 1983-iųjų vasara baigėsi. Šeimos<br />
skatinamas jaunuolis pažadėjo geriau mokytis ir stipriau<br />
ruoštis abitūros egzaminams. Futbolą net tris mėnesius intensyviai<br />
teko derinti su mokslais. Lapkritį Kauno 30-osios<br />
vidurinės vadovybę pasiekė laiškas iš Vilniaus sporto komiteto,<br />
kad 11a klasės mokinys Valdas Ivanauskas kviečiamas<br />
į šalies jaunių rinktinės stovyklą netoli Maskvos esančioje<br />
Novogorsko sporto bazėje, kur su komanda ruošis tradiciniam<br />
Valentino Granatkino turnyrui. Šešiolikos ekipų turnyras<br />
1984 metais vyks Leningrade sausio 5–16 dienomis.<br />
Rinktinės stovykla truks mėnesį. Dalyvauti būtina.<br />
Mokyklos vadovams nieko kito neliko, kaip tik palinkėti<br />
vaikinui sėkmės kovojant dėl vietos rinktinėje ir išleisti į<br />
Maskvą. 1983 metų lapkričio 12 dieną mokslai trumpam su-
24<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
stojo, o būsimas abiturientas iš Kauno pirmą kartą per savo<br />
septyniolika gyvenimo metų daugiau nei dviem savaitėms<br />
išvyko iš namų.<br />
Netoli Maskvos, Novogorsko miestelyje, įkurtoje sporto<br />
bazėje, be futbolo rinktinių, treniruodavosi geriausi meninės<br />
ir sportinės gimnastikos atstovai, krepšininkai ir ledo<br />
ritulininkai. Lietuviui ši bazė tapo išbandymų ir kovos dėl<br />
vietos po saule pradžia.<br />
Artėjo 1984-ieji ir rinktinės vadovai paleido ekipos kandidatus<br />
trumpų Naujųjų metų atostogų bei liepė vėl susirinkti<br />
sausio trečiąją. Treneriai tuomet ir paskelbs, kas vyks į Granatkino<br />
turnyrą Leningrade. Ivanauskas, bijodamas, kad kelių<br />
dienų atostogos ir ilga kelionė namo maršrutu Maskva–<br />
Vilnius–Kaunas–Vilnius–Maskva daugiau išvargins nei suteiks<br />
džiaugsmo, nusprendė Naujuosius metus sutikti Maskvoje,<br />
Novogorsko sporto bazėje.<br />
Naujųjų metų naktį su likusiais sporto komplekse atletais<br />
lietuvis pakėlė taurę šampano ir ją išgėręs nuėjo miegoti. Naujųjų<br />
metų rytą galva nuo vienos šampano taurės lyg ir neplyšo,<br />
bet savijauta buvo prasta. Iki galutinio rinktinės kandidatų sąrašo<br />
paskelbimo buvo likusios tik dvi dienos, o lietuvis jautėsi<br />
lyg stebimas pro didinamąjį stiklą. Vaikinui atrodė, kad taurė<br />
šampano gerokai pažeidė sportinį režimą ir sugriovė pasirengimą<br />
būsimam turnyrui. O šventas naivume, kaip jis klydo! Po<br />
poros dienų paaiškėjo, kad treneriai įtraukė jį į komandą, ir<br />
lietuvis sausio trečiąją išvyko į Leningradą.<br />
Buvusio FIFA viceprezidento Valentino Granatkino futbolo<br />
turnyrą rusai sugalvojo tik 1981 metais, bet ir tokio jauno sporto<br />
renginio populiarumas buvo didžiulis. Apie turnyro dalyvius<br />
rašydavo sporto spauda, o rungtynes transliuodavo televizija,<br />
tad kovas galėdavo matyti ir Vilniuje, ir Vladivostoke gyvenantys<br />
futbolo sirgaliai. Į jaunių futbolo pirmenybes atvykdavo
ŽAIDIMAS GYVENIMU 25<br />
perspektyviausi įvairių šalių žaidėjai.<br />
1983-iaisiais Ivanauskas su pirmąja jaunių SSRS komanda<br />
nelaimėjo šių pirmenybių, tačiau tapo vienu naudingiausių<br />
turnyro žaidėjų, kaip ir prancūzų futbolo legenda Ericas<br />
Cantona. To padaryti kol kas nepavyko nė vienam jaunajam<br />
lietuvių futbolininkui.<br />
Kokia visagalė yra televizija ir kiek ji padeda populiarumui,<br />
Valdas pirmą kartą suprato grįžęs iš Leningrado į Kauną.<br />
Gimtajame mieste žaidėją užgriuvo sveikinimai, gerbėjų<br />
laiškai, padidėjęs dėmesys ir šiokios tokios nuolaidos mokykloje.<br />
Susidomėjimui atslūgus perspektyvusis futbolininkas<br />
vėl kibo į mokslus. Neilgam.<br />
Po Granatkino turnyro praėjus dviem savaitėms, 1984<br />
metų vasario mėnesį šalies sporto komitetas iš Maskvos<br />
vėl gavo oficialų raštą, kuriame buvo rašoma, kad Lietuvos<br />
futbolininkas Valdas Ivanauskas kviečiamas į SSRS jaunių<br />
rinktinę, kuri Uzbekistano sostinėje Taškente dalyvaus tarptautiniame<br />
turnyre. Kauno 30-osios vidurinės mokytojams<br />
liko skėsčioti rankomis. Susitaikę su mintimi, kad prieš vėją<br />
nepapūsi, pedagogai išleido būsimą abiturientą trims savaitėms<br />
į rinktinę.<br />
– Ei, Vokieti, – treneris Ignatjevas kreipėsi į Valdą. – Eikš<br />
čionai, reikia pasikalbėti. Ilgokai stebiu tavo užsispyrimą<br />
treniruotėse. Gerai dirbi, klausai mano nurodymų. Ne taip,<br />
kaip kiti. Su jumis, lietuviais, nebūna jokių problemų. Nei<br />
jūs atsikalbinėjate, nei sportinį režimą laužote. Tai va, Vokieti,<br />
avansu skirsiu tave rinktinės kapitonu. Manau, neprieštarausi..<br />
Vaikinui net į galvą nebuvo šovę, kad jis, antrą kartą pakviestas<br />
į Boriso Ignatjevo jaunių vadovaujamą SSRS futbolo<br />
ekipą, taps kapitonu. Kaip jis galėjo prieštarauti!<br />
– Kodėl mane pasirinko ekipos treneris Juk komandoje
26<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
yra geresnių žaidėjų, – per draugišką turnyrą suko galvą<br />
lietuvis. Logiško atsakymo nebuvo. Turnyrui pasibaigus Ivanauskas<br />
ne tik ant rankos ryšėjo kapitono raištį, bet ir tapo<br />
geriausiu pirmenybių žaidėju.<br />
Sėkmingai saulėtajame Uzbekistane pasirodęs Valdas grįžo<br />
į mokyklą ir, gerokai atsilikęs nuo būsimų Kauno 30-osios<br />
vidurinės mokyklos abiturientų, kibo į mokslus. Tačiau po<br />
savaitės mokymo įstaigą vėl pasiekė įsakymas iš šalies sporto<br />
komiteto: „Valdas Ivanauskas privalo atvykti į SSRS jaunių<br />
futbolo rinktinę, su kuria dalyvaus draugiškame turnyre<br />
Rumunijoje.“ Švietimo darbuotojus galėjo guosti tik tai, kad<br />
šįkart, kitaip nei anuos du sykius, abiturientas mokyklos<br />
suolą paliks tik dviem savaitėms.<br />
Rumunijoje Ignatjevo vadovaujama ekipa žaidė du mačus.<br />
Niekuo neypatingas jėgų patikrinimas galėtų būti visiškai<br />
pamirštas, jei ne lemtingas įvykis antrose rungtynėse. Šios<br />
dvikovos pradžioje Ivanauskas iš stadiono išnešamas ant<br />
gu<strong>lt</strong>o. Priešininkas, stabdydamas dėl kamuolio ore kovojantį<br />
lietuvį, bloškė jį žemyn. Bloškė taip, kad vienas SSRS jaunių<br />
rinktinės lyderių stipriai trenkėsi žemėn. Rusų ekipos gydytojai<br />
lietuviui nustatė stiprų nugaros sumušimą ir patarė<br />
keletą dienų kuo mažiau judėti.<br />
Rumunijoje, Bukarešto oro uoste, Ivanauskas vos nusinešė<br />
lengvą krepšį į lėktuvą. Maskvos Šeremetjevo oro uoste –<br />
vėl tas pats. Krepšys ne per sunkiausias, o fiziškai gerai sudėtas<br />
žaidėjas savo mantą tiesiog velka pažeme. Tai pamatę<br />
rinktinės gydytojai abiturientą vietoj suplanuotos kelionės į<br />
Kauną nuvežė į 555-ąją Maskvos miesto ligoninę, kur paaiškėjo,<br />
jog SSRS rinktinės Vokiečiui lūžęs ketvirtas stuburo<br />
slankstelis.<br />
Maskviečių gydytojų verdiktas aiškus: tris savaites žaidėjui<br />
lovą atstos lenta ir, duok Dieve, kad viskas sugytų, o vė-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 27<br />
liau nebūtų jokių komplikacijų. Lietuvis iškart guldomas į<br />
ligoninę ir paliekamas vietos gydytojų priežiūrai. Po dviejų<br />
dienų SSRS rinktinės žaidėjas suprato, kad 555-ojoje Maskvos<br />
ligoninėje jo neprižiūrės keli gydytojai, tad jis nesulauks<br />
papildomo dėmesio, geresnio maisto ar ši<strong>lt</strong>esnio patalo. Visa<br />
priežiūra – kaip paprastam pacientui: iš ryto gydytojo vizitacija,<br />
perpiet medicinos sesers apžiūra, vakarop – budinčio<br />
gydytojo apsilankymas. Jei reikia.<br />
Susitaikyti su tokia realybe vaikinui neužteko jėgų. Antros<br />
dienos pavakarę ligoninėje gulintis futbolininkas paskambino<br />
rinktinės treneriui Ignatjevui ir išmaldavo kelionės į<br />
Kauną. Po paros kratymosi traukiniu Kauno klinikose laukė<br />
paruošta medinė lova ir ilgokas gydymosi laikotarpis.<br />
– Čia tik paprasta trauma, bet gydytojai patarė pagulėti, –<br />
apie ištikusią bėdą mamai aiškino vienturtis. Tačiau ši, sužinojusi,<br />
kad per rungtynes lūžo ketvirtas stuburo slankstelis,<br />
puolė į ašaras ir bandė perkalbėti:<br />
– Velniop tą futbolą. Užsiimk mokslais ir geriau stok į teisę<br />
ar finansus. Nors nelaužys tavęs niekas.<br />
Tačiau šie, kaip ir kiti anksčiau ar vėliau išsakyti dvejojimai,<br />
Dievo ausies taip ir nepasiekė. Valdas kantriai gulėjo<br />
ant medinių lentų ir skaičiavo gydymo dienas. Dar prieš išvyką<br />
į Rumuniją rinktinės treneris Ignatjevas lietuviui užsiminė,<br />
kad jis bus kviečiamas į Europos jaunių pirmenybes,<br />
vyksiančias gegužę, tad noras ir tikėjimas, jog gali patekti į<br />
rinktinę, buvo stipresni už sveikatos sutrikimus.<br />
Po kelių savaičių, praleistų ligoninėje, jaunuolis atsistojo<br />
ant kojų ir pabandė rankomis pasiekti kojų pirštus. Nugaros<br />
skausmai slopo.<br />
– Mūsų lauks ilgas reabilitacijos laikotarpis. Turi patikėti,<br />
kad viskas bus gerai, – auklėtinį patikino pirmasis treneris.<br />
Perspektyvus ėmė treniruotis su Kauno „Kelininku“, kartais<br />
nuvykdavo į Vilniaus „Žalgirio“ dublerių treniruotes ir
28<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
po pusantro mėnesio stuburo slankstelio lūžio pasekmių<br />
nesijautė. Gandas apie gerėjančią Valdo sveikatą pasiekė ir<br />
Maskvą, jaunių rinktinės trenerio Ignatjevo ausis.<br />
– Atvežkite tą vaikį su Vilniaus „Žalgirio“ dubleriais į Mask vą.<br />
Noriu pats įsitikinti, ar tikrai pasveiko, – 1984 metais Vilniaus<br />
„Žalgirio“ strategų paprašė Ignatjevas, žinodamas, kad balandį<br />
„Žalgirio“ dubleriai žais rungtynes su Maskvos „Torpedo“.<br />
Žaidė Valdas tose rungtynėse, pakeistas buvo, net rinktinės<br />
treneriai po mačo lietuvio klausė, ar viskas jam gerai, ar<br />
nugaros neskauda.<br />
– Ne, ne. Ką jūs, Borisai Petrovičiau Jokių traumos pasekmių<br />
nejaučiu. Mane pakeitė, nes paprašiau. Nenoriu vėl<br />
susižaloti, – kęsdamas nugaros diegimą, bet šypsodamasis<br />
kalbėjo lietuvis.<br />
Strategas dar paklausė būsimo abituriento, kaip sekasi<br />
mokslai, šis atsakė, kad dėl jų bėdų nekyla, o atsisveikindamas<br />
rinktinės treneris užsiminė, kad lietuvis jau gali laukti<br />
kvietimo į pasirengimą Europos jaunių futbolo pirmenybėms.<br />
1984 metų Europos jaunių futbolo čempionato finalinis<br />
etapas Sovietų Sąjungoje buvo jaunųjų futbolininkų svajonė.<br />
Šalyje, kur futbolas užėmė pirmą vietą pagal sporto šakų populiarumą,<br />
į tokio rango varžybas rinkdavosi minios žmonių.<br />
Kartais net bilietų į rungtynes, kuriose žaidė pirmenybių šeimininkai,<br />
nelikdavo akimirksniu. Futbolo aistruoliai džiaugdavosi<br />
galėdami pamatyti jaunuosius kamuolio talentus. Tokia<br />
galimybe galėjo mėgautis visa SSRS. Televizija vaikinų<br />
rungtynes transliavo tiesiogiai, nuo Vilniaus iki Vladivostoko,<br />
nuo Murmansko iki Baku.<br />
Gegužę Senojo žemyno U-18 futbolo čempionatas buvo<br />
vienas pagrindinių sporto įvykių SSRS, apie kurį kalbėjo,<br />
rašė, rodė visa žiniasklaida, tad natūralu, jog į rinktinę patekęs<br />
Ivanauskas sulaukė milžiniško dėmesio ne tik dėl savo
ŽAIDIMAS GYVENIMU 29<br />
įvaizdžio, bet ir dėl žaidimo. SSRS rinktinės narys tiesiog<br />
blizgėjo prabanga: firmos „Adidas“ treningai, itališki batai,<br />
aukščiausios kokybės medvilnės kostiumai, geriausi marškiniai<br />
ir visa kita, ko komunistinio režimo valstybėje paprastas<br />
žmogus nė su žiburiu nebūtų radęs. Jauniesiems futbolininkams<br />
tai buvo triumfo akimirkos ir snobizmo pradžia.<br />
Kol Valdas Maskvoje mėgavosi šlovės spinduliais, Kaune<br />
mama Laima su 30-osios vidurinės mokytojais ir direktore<br />
sprendė būsimo abituriento likimą. Beveik hamletiškas „būti<br />
ar nebūti“ tipo susirinkimas vyko už uždarų durų, dalyvaujant<br />
keliems mokytojams ir futbolininko mamai. Susirinkusieji<br />
puikiai žinojo, kad talentingas futbolininkas per pastaruosius<br />
mokslo metus mokyklos suolą iš viso trynė tik tris mėnesius, kai<br />
jo bend raklasiai tai darė net triskart ilgiau – devynis!<br />
– Darykite, ką norite. Jūsų teisė spręsti. Matote, kaip susiklostė<br />
šie sūnaus metai mokykloje. Vien tik išvykos su rinktine,<br />
tad, jei manote, kad Valdas nevertas išlaikyti abitūros<br />
egzaminų, tebūnie. Neturėsiu teisės pykti, – mokyklos posėdyje<br />
atviravo futbolininko mama.<br />
Mokytojai pasiklausė ir susitarė, ką darys su per metus<br />
atsiskleidusia futbolo žvaigžde.<br />
Tuo tarpu gegužės pradžioje Brazilkos pievų vaikis su Sovietų<br />
Sąjungos rinktine Maskvos „Lužnikų“ stadione nuo atsarginių<br />
suolelio žiūrėjo pirmąsias pogrupio rungtynes su<br />
Liuksemburgu. Su juo, kaip supervalstybės jaunimas įveikė<br />
Europos nykštukus, dar stebėjo apie dvidešimt penki tūkstančiai<br />
žmonių. Pirma pergalė pasirodė lyg koks apšilimas<br />
prieš dvikovą su bendraamžiais iš Anglijos.<br />
Tądien į Maskvos „Dinamo“ stadioną suplūdo net penkiasdešimt<br />
tūkstančių futbolo aistruolių, kurie, deja, nepamatė<br />
šeimininkų rinktinės pergalės. Įtemptos rungtynės baigėsi<br />
lygiosiomis 1:1, tačiau lietuvis buvo išrinktas geriausiu dvi-
30<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
kovos žaidėju.<br />
Paskutinėse grupės rungtynėse SSRS bendraamžiai susitiko<br />
su Vokietijos demokratinės valstybės rinktinės nariais.<br />
Dviejų komunistinių valstybių rungtynes ir kovą dėl patekimo<br />
tarp aštuonių stipriausiųjų Maskvos „Torpedo“ stadione<br />
sekė tik dešimt tūkstančių sirgalių. Šeimininkams pasisekė:<br />
minimaliu rezu<strong>lt</strong>atu 1:0 laimėjo rungtynes ir pateko į kitą<br />
pirmenybių etapą. Vėliau Ignatjevo auklėtiniai po dviejų<br />
pergalių iškopė į finalą.<br />
Paskutinį Europos futbolo čempionato mačą dėl nugalėtojo<br />
vardo su Vengrija, be milijonų sirgalių, sėdinčių prie<br />
televizorių, Maskvoje stebėjo ir lietuvio tėvai, ir pirmasis<br />
treneris, ir bendraklasiai, ir ant kojų prieš pat pirmenybes<br />
pastačiusi medicinos seselė Rita.<br />
1984 metų birželio 6 dienos, sekmadienio, pavakarę į<br />
Maskvos „Lužnikų“ stadioną susirinko daugiau nei septyniasdešimt<br />
aštuoni tūkstančiai futbolo sirgalių. Ne vienam<br />
rinktinės nariui, išgirdus iš tribūnų riksmus, širdis kulnuose<br />
atsidurdavo ir kojas sukaustydavo nematoma geležinė grandinė.<br />
Ta pati jėga pritemdydavo žvilgsnį, sulėtindavo judesius.<br />
Galbūt dėl to abi rinktinės per pagrindinį rungtynių<br />
laiką taip ir nesugebėjo išsiaiškinti, kuri tą vakarą stipresnė.<br />
Per pratęsimą stadione atmosfera dar labiau įkaito. Kiekvieną<br />
prisilietimą prie kamuolio ar klaidą lydėjo nusivylimo<br />
atodūsiai ir raginimo šūksniai, tačiau tribūnų palaikymas<br />
nuėjo perniek – jaunuosius futbolininkus lemtis pastatė ties<br />
vienuolikos metrų riba.<br />
– Nemušiu. Bijau. Kojos dreba, – rinktinės treneriui<br />
Ignat jevui prieš lemiamus baudinius išvapeno gruzinas<br />
Soso Čedia.<br />
Strategas pažiūrėjo į vaikiną ir supratęs, kad jo nė su pagaliu<br />
neišvarysi į daugiatūkstantinės minios žvilgsnių tyrinėjamą<br />
aikštę, o jei ir pavyks, – gero nesitikėk, paklausė
ŽAIDIMAS GYVENIMU 31<br />
rinktinės narių, kas pakeis komandos draugą. Šeimininkų<br />
stovykloje stojo kapų tyla. Futbolininkams ausyse spengė<br />
taip, kad kiekvienas iš rinktinės žaidėjų girdėjo visus pavienius<br />
septyniasdešimt aštuonių tūkstančių sirgalių, atėjusių<br />
tą vakarą į stadioną, balsus.<br />
– Klausiu, kas muš – tylą pertraukė Ignatjevas, tačiau atsakymo<br />
nebuvo.<br />
– Nėra laiko, po velnių. Tai kas muš, ar man pačiam paskirti,<br />
aaa – perklausė komandos treneris.<br />
Šįkart į grėsmingą ir tuo pačiu maldaujantį stratego balsą<br />
atsiliepė Leonidas Spiridonovas.<br />
– Aš galiu, – tyliai atsakė jis.<br />
– Tikrai gali – perklausė paskutinę minutę atsiradusio<br />
gelbėtojo vadovas.<br />
– Taip. O ką – burbtelėjo vyresnis už kitus komandos narius<br />
su suklastotais dokumentais į rinktinę patekęs moldovas.<br />
Ignatjevas it kirviu nukirto beprasidedantį dialogą ir pasakęs,<br />
kad moldovas vienuolikos metrų baudinį muš paskutinis,<br />
palinkėjo komandai sėkmės ir ša<strong>lt</strong>ų nervų.<br />
Futbole galioja nerašyta taisyklė, kad pirmą ar paskutinį<br />
vienuolikos metrų baudinį muša ekipos kapitonas, taip savo<br />
pavyzdžiu užvesdamas draugus arba lyg dėdamas tašką<br />
baudinių serijoje.<br />
Pirmas SSRS jaunių rinktinėje tiksliai baudinį realizavo<br />
vaikinas iš Kauno. Paskui – kiti du taiklūs smūgiai. Vengrai<br />
atsakė tuo pačiu. Komandos taip pat po vieną kartą šovė pro<br />
šalį. Prieš paskutinius bandymus rezu<strong>lt</strong>atas buvo lygus 3:3.<br />
Aukso medalių likimą turėjęs lemti Spiridonovas nuo vienuolikos<br />
metrų žymos smūgiavo tiesiai į vartininką, o priešininkas<br />
kamuolį preciziškai pasiuntė į viršutinį vartų kampą.<br />
Europos čempionų vardai bei medaliai Sovietų Sąjungos<br />
rinktinei ir Valdui tiesiog išsprūdo akimirksniu.<br />
– Užmušiu! – suriko Valdas ir puolė gruziną Čedią.
32<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Šis net nebandė gintis. Šalia aikštės užsiliepsnojęs konfliktas<br />
baigėsi greit: treneriai išskyrė žaidėjus ir ėmė raminti iš<br />
nevi<strong>lt</strong>ies vietos stadione nerandantį lietuvį.<br />
Kiek dar buvo ašarų, pykčio ir skausmo drabužinėje, kiek<br />
dar ka<strong>lt</strong>inimų vienas kito adresu skriejo – viena akimirka ir<br />
smūgis pražudė geriausią to meto jaunių rinktinę Europoje.<br />
Net ir dieną po finalo, kai ekipos nariams buvo išmokėtos solidžios<br />
premijos, siekiančios kone tūkstantį dolerių, žaidėjai<br />
griežė dantį vienas ant kito. Nesėkmingas čempionato finalas<br />
vieningą komandą suskaldė į šipulius ir rinktinės nariai<br />
išsivažinėjo namo po SSRS platybes.<br />
Grįžęs į Kauną Valdas suprato, kad porą savaičių Maskvoje<br />
vykęs Europos jaunių futbolo čempionatas jo gyvenimą milžinišku<br />
greičiu apvertė aukštyn kojomis. Per kelias gegužės<br />
savaites jaunuolis tapo greitai įsižiebusia sporto žvaigžde.<br />
Jau kelis mėnesius vaikinas galvojo ne tik apie futbolą, o ir<br />
apie ją. Ji daug padėjo: slaugė, perduodavo laiškus, palaikė,<br />
kai jis gulėjo ligoninėje po stuburo slankstelių lūžio. Net ir<br />
tuomet, kai Kauno ligoninėje žaidėjas beveik iš naujo mokėsi<br />
vaikščioti, ji šypsojosi ir mokėjo pralinksminti.<br />
Rita jau keletą mėnesių buvo įstrigusi Valdo širdyje. Mintys<br />
apie ją futbolininkui nedavė ramybės. Ir net tuomet, kai<br />
vyko Europos futbolo čempionatas, jis savęs klausdavo: ar<br />
žiūrėjo ji televizorių, ar bent prisimena, kas aš toks<br />
Kai pirmasis treneris futbolininkui padovanojo dešimties<br />
dienų kelionę į Nidą ir abitūros egzaminus pakeitė užtarnautas<br />
poilsis, Valdas pasiryžo: nubėgo į ligoninę ir kartu<br />
vykti į Nidą pasikvietė Ritą.<br />
– Į Nidą Su tavimi – nustebusi perklausė Rita. Jaunuolis<br />
linktelėjo.<br />
– Tai leisk, bent pasiklausiu tėvų, ar jie nieko prieš.<br />
Valdas neprieštaravo. Slaugės Ritos tėvai taip pat nebuvo
1985 m. Be futbolo, CSKA klube armijos šauktinis<br />
Ivanauskas lankydavo ir privalomąsias armijos<br />
paskaitas.<br />
1985 m. CSKA kapitono Ivanausko<br />
veide – ironiška šypsena.<br />
1985 m. Valdas (pirmas iš kairės) klauso<br />
Maskvos CSKA trenerio J.Morozovo<br />
nurodymų.<br />
1985 m. sausį lietuvio (antras iš kairės) laukė pirmoji Maskvos CSKA treniruotė.
1984 metai. SSRS čempionato rungtynės Maskvos „Dinamo“ – Vilniaus „Žalgiris“. Ivanauskas ir<br />
kompanija laimėjo 1:2.<br />
1984 metais Vilniaus „Žalgiris“. Susikaupimas prieš startą.<br />
Vilniaus „Žalgiris“. Ivanauskas išbėga<br />
į aikštę.
1986 metais Vilniaus „Žalgiris“ išvykoje net 3:0 įveikė Kijevo „Dinamo“. Dėl kamuolio kovoja Valdas<br />
Ivanauskas.
1987 m. Vilniaus „Žalgirio“ stovykla Adleryje.
Vilniaus „Žalgirio“ vartininkas<br />
Vaclovas Jurkus eina vartų link.<br />
1987-ųjų liepos 27 d. „Žalgiris“ –<br />
„Neftči“. Ivanauskas kovoja dėl<br />
kamuolio.
Žalgiriečiai<br />
ruošiasi kovai.<br />
1984 metai.<br />
Pirmieji<br />
Ivanausko<br />
žingsniai Vilniaus<br />
„Žalgirio“ klube.<br />
Žaidėjai po<br />
rungtynių grįžta į<br />
klubo bazę.
1988 m.<br />
1987 metai.<br />
Pasaulio<br />
studentų<br />
žaidynių<br />
čempionai.<br />
Vilniaus<br />
„Žalgiris“ po<br />
pagerbimo<br />
ceremonijos.<br />
1987 m. universiados nugalėtojo „Žalgirio“ pagerbimo ceremonija Vilniaus „Žalgirio“ stadione.
1997 metai. Ivanauskas (pirmas iš kairės) Lietuvos<br />
rinktinės treniruotėje.<br />
Su buvusiu „Kelininko“ žaidėju Juliumi Kvedaru.<br />
Valdas Lietuvos rinktinėje<br />
per 28 mačus įmušė aštuonis<br />
įvarčius.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 33<br />
prieš. Tik nuostabą sukėlė faktas, kad Valdas – potencialus<br />
žentas. Apie tai įsimylėjėliai dar negalvojo. Jų laukė lietuviškos<br />
gamtos stebuklas – Kuršių nerija ir atostogos dviese.<br />
Dešimt meilės ir ramybės dienų prabėgo greitai ir Valdas<br />
grįžo į Kauną švęsti abitūros egzaminų. Vaikinas net nežinojo,<br />
kokiais pažymiais baigė mokyklą. Viskas paaiškėjo per<br />
brandos atestatų teikimo ceremoniją.<br />
Vos tik gavęs dokumentą į rankas, futbolininkas aiktelėjo<br />
iš nuostabos: fizika – keturi, matematika – keturi, istorija –<br />
penki. Net geriausiame sapne žaidėjas nebūtų drįsęs susapnuoti<br />
tokio žinių įvertinimo.<br />
– Ačiū, – pro suspaustas virpančias lūpas ir pilnomis ašarų<br />
akimis klasės auklėtojai ir direktorei ištarė Valdas.<br />
Visas mokykloje praleistas laikotarpis tą vakarą tilpo į kelias<br />
valandas. Šokiai, linkėjimai, šampano taurės, ėjimas pasitikti<br />
tekančios saulės paryčiais ir kitos dienos ankstyva išvyka<br />
į jau kasdienybe tapsiančią Vilniaus „Žalgirio“ ekipos<br />
treniruotę. Toks buvo atsisveikinimo su vaikyste, paauglyste<br />
bei gimtuoju miestu dienos scenarijus.
34<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
PIRMYN, ŽALI-BALTI<br />
Su Valdu mes turėjome savotišką susitarimą.<br />
Toleravau jo nuklydimus, žinodamas, kad už<br />
tai jis aikštėje atidirbs dvigubai.<br />
Benjaminas Zelkevičius,<br />
Vilniaus „Žalgirio“ treneris<br />
(1977–1982, 1985–1991 m.)
ŽAIDIMAS GYVENIMU 35<br />
Aštuntajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje apie Vilniaus<br />
„Žalgirį“ žinojo visos Lietuvos sporto aistruoliai. Sostinės<br />
futbolo klubas kurti šlovę Sovietų Sąjungoje pradėjo<br />
antrojoje šalies lygoje ir pamažu kopė aukštyn.<br />
Vėliau, devintojo dešimtmečio pradžioje, lietuviai, vadovaujami<br />
Benjamino Zelkevičiaus, susikūrė realią progą iš<br />
pirmosios lygos patekti į aukščiausiąją. Vilniečių rungtynes<br />
centriniame miesto stadione žiūrėdavo arti aštuoniolikos<br />
tūkstančių žmonių. Po varžybų dalis sirgalių traukdavo į sostinės<br />
Gedimino prospektą ir švęsdavo pergales.<br />
Iš plačiosios tėvynės atvykęs komandos treneriai stebėdavosi<br />
ir kalbėdamiesi su Zelkevičiumi prasitardavo:<br />
– Pas jus čia Brazilija. Tiek daug vėliavų ir triukšmo dar<br />
niekur neteko matyti.<br />
Zelkevičius tik pritariamai linktelėdavo ir išlydėjęs svečius<br />
dažnai užsukdavo į saugumo institucijas.<br />
Reikalas ideologiškai pagrįstas – „Žalgiris“ neauklėjo publikos<br />
ir po rungtynių atsirasdavo vis daugiau tautiškai nusiteikusių<br />
sirgalių, kurie net drįsdavo Gedimino prospekte<br />
nevalstybinę trijų spalvų vėliavą iške<strong>lt</strong>i ar liaudiškas dainas<br />
traukti. Kur tai matyta! Tačiau kiekviena diskusija baigdavosi<br />
tuo, kad saugumiečiai įsitikindavo, jog sirgaliai – ne komandos<br />
trenerio reikalas, palinkėdavo „Žalgiriui“ sėkmės ir<br />
paleisdavo strategą.<br />
Sėkmė vilniečius susirado devintajame dešimtmetyje.<br />
1981-aisiais pasibaigusiame SSRS pirmosios lygos čempionate<br />
„Žalgiris“ užėmė šeštą vietą. Dar po metų žalgiriečiai<br />
laimėjo pirmosios SSRS lygos pirmenybes ir prasimušė į<br />
aukščiausiąją šalies futbolo lygą.<br />
Prireikė ketverių metų, kad Zelkevičiaus suformuotas Vilniaus<br />
„Žalgiris“ galų gale 1983-iaisiais patektų į stipriausiųjų<br />
elitą. Tačiau debiutinio sezono tarp SSRS treneris taip ir<br />
nepamatė. Prieš pat jo pradžią sostinės ekipoje kilo nesu-
36<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
tarimų tarp žaidėjų ir stratego. Komanda, patekusi į SSRS<br />
aukščiausiąją futbolo lygą, nesulaukė žadėtų dovanų – skiriamų<br />
butų, automobilių – ir pagrindiniai žaidėjai paskelbė<br />
streiką.<br />
Netoli Krymo esančiame kurortiniame miestelyje Adleryje<br />
naujam 1983–1984 metų šalies sezonui besiruošiantis lygos<br />
debiutantas sukilo. Komandos veteranai nusprendė išmesti<br />
ekipos strategą Zelkevičių ir pirmenybių išvakarėse pareiškę,<br />
kad nedalyvaus čempionate, išsiskirstė po kambarius.<br />
Tuomet iš Adlerio „Žalgiris“ turėjo skristi į Taškentą ir susigrumti<br />
su „Pachtakor“ futbolininkais, vėliau jų lauks dvikova<br />
su Leningrado „Zenit“. Trečias ir ketvirtas čempionato<br />
rungtynes vilniečiai žais namie su Tbilisio „Dinamo“ ir Baku<br />
„Neftči“.<br />
Tą naktį auksinė „Žalgirio“ karta – Vaclovas Jurkus, Stasys<br />
Baranauskas, Stanislovas Danisevičius, Sigitas Jakubauskas,<br />
Alvydas Janonis ir kiti – miegojo nedaug.<br />
Vidurnaktį specialiu lėktuvu iš Vilniaus į Adlerį atskrido<br />
visa Lietuvos Tarybinės Respublikos valdžia ir pabandė<br />
spręsti konfliktą.<br />
– Išvaikyk juos velniop, Benjaminai! Ką jie sau leidžia –<br />
vienas per kitą šaukė biurokratai.<br />
Zelkevičius žinojo, kad griauti lengviau nei kurti, ir nesiryžo<br />
rankos mostu nublokšti šalies futbolo dešimtmečiu atgal.<br />
Po ilgų žaidėjų tardymų ir aiškinimosi, kas sugalvojo tokį<br />
planą ir kam naudinga iš komandos išmesti trenerį, biurokratai<br />
nusprendė futbolininkams suteikti galimybę. Jei per<br />
ketverias rungtynes „Žalgiris“ neįsitvirtins turnyro lentelės<br />
viduryje, komandos neliks.<br />
Prie ekipos vairo tą 1984 metų kovo mėnesio naktį stojęs<br />
Algimantas Liubinskas lyg ir neturėjo ilgalaikių planų.<br />
Tačiau taip susiklostė aplinkybės, kad vilniečiai išbandymo<br />
rungtynių nepralaimėjo ir dar labiau komplikavo buvusio
ŽAIDIMAS GYVENIMU 37<br />
stratego Zelkevičiaus padėtį. Sėkmingai startavusius ir pirmą<br />
pergalę prieš Baku futbolininkus iškovojusius SSRS čempionato<br />
naujokus tauta nešiojo ant rankų. Po pirmo SSRS<br />
čempionato rato debiutantai pirmavo lygoje, o pirmenybes<br />
baigė penktoje vietoje. Mažiausią biudžetą visoje lygoje turintis<br />
klubas priešininkams įsiminė įdomiu žaidimo braižu ir<br />
komandos dvasia.<br />
Po „Žalgiriu“stogu buvo surinkti geriausi Lietuvos talentai.<br />
Perspektyviausias jaunimas veržėsi į pagrindinį šalies<br />
futbolo olimpą. Pakliūti į „Žalgirį“ Valdas bandė 1983 metais.<br />
Pirmasis žaidėjo treneris Oniščiukas susitarė su žalgiriečių<br />
dublerių vadovais, kad atveš į peržiūrą perspektyvų<br />
ir talentingą vaikiną. Gandas apie kauniečio sugebėjimus<br />
aikštėje tarp futbolininkų ir specialistų sklandė ilgokai. Dauguma<br />
norėjo pamatyti, ko iš tiesų vertas dažnai egoistiškai<br />
žaidžiantis vaikinas. Pirmą kartą Valdas žalią-ba<strong>lt</strong>ą aprangą<br />
apsivilko dublerių rungtynėse su Taškento „Pachtakor“ ekipa<br />
ir aikštėje pasirodė su Viktoro Bridaičio pavarde.<br />
Prastai susiklostė jo debiutas. Jaunuolis nesugebėjo susitvarkyti<br />
su startiniu jauduliu, daug klydo ir buvo pakeistas.<br />
Valdo planai, susiję su „Žalgiriu“, sugriuvo per keturiasdešimt<br />
penkias minutes. Po pirmo kėlinio treneris Stasys Ramelis<br />
pasodino debiutantą ant suolo.<br />
– Nieko ypatingo tavo vaikis neparodė, – po rungtynių Aurorai<br />
prasitarė „Žalgirio“ dublerių treneris. Paskutinės frazės<br />
nuotrupos Brazilkos vaikinui ausyse skambėjo visą kelią<br />
Kauno link, o akyse kaupėsi ašaros. Dar savaitę po to Valdas<br />
net nėjo į treniruotes. Nematė prasmės. Kol suprato, kad<br />
pergalių nebūna be pralaimėjimų.<br />
Baigęs vidurinę, po Europos jaunių futbolo čempionato<br />
vaikinas žinojo, kad jo išskėstomis rankomis laukia ne Kauno<br />
„Kelininkas“, o Vilniaus „Žalgiris“. Apie perspektyvų
38<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
žaidėją buvo kalbama sporto pasaulyje, tad naujas Vilniaus<br />
„Žalgirio“ treneris Liubinskas privalėjo suteikti jam šansą.<br />
1984 metų birželio 17 dieną Valdas pirmą kartą oficialiose<br />
rungtynėse užsivilko žalios bei ba<strong>lt</strong>os spalvų aprangą ir<br />
debiutavo Vilniaus „Žalgirio“ gretose. Iš viso per debiutinį<br />
sezoną lietuvis žaidė dvylika mačų. Rungtynėse su Jerevano<br />
„Ararat“ žalgiriečiai pirmavo 1:0, bet teisėjo švilpukas užfiksavo<br />
lygiąsias 1:1. Išlyginamąjį įvartį svečiai pasiekė po<br />
Ivanausko klaidos. „Žalgiris“ prarado taškus, žaidėjai – premijas<br />
prie atlyginimų.<br />
– Kitą kartą būk atidesnis. Mes gyvename ir iš premijų, ne<br />
tik iš atlyginimo, be to, niekam jų nedalijame, – drabužinėje<br />
po rungtynių tarstelėjo „Žalgirio“ naujokui, o paskui visi<br />
ėmė skirstytis: kas namo, kas į restoraną.<br />
– Atsi... – pagalvojo debiutantas ir nurijo priekaištus.<br />
Senoji „Žalgirio“ gvardija puikiai suprato, kad šįvakar<br />
įprasto žaidimo kortomis iš pinigų nebus. Nėra iš ko.<br />
Po pirmos dvikovos SSRS aukščiausiajame futbolo čempionate<br />
prasidėjo pertrauka ir sostinės komanda išvyko į fizinio<br />
pasiruošimo stovyklą Klaipėdoje. „Žalgirio“ veteranai pasitarė<br />
ir išsigandę, kad per stovyklą vaikinukas iš Kauno gali vieną<br />
jų išmesti iš starto sudėties, ėmėsi veiksmų. Negalėjo būti<br />
taip, kad debiutantas išsikovos vietą pagrindinėje sudėtyje.<br />
Jei tai įvyks, vienas iš senųjų vilkų ilgam sės ant atsarginių suolo<br />
ir turės susiveržti diržus, vadinasi, teks pamiršti solidžias<br />
premijas, besaikius lošimus kortomis ar siautulius Vilniaus<br />
restoranuose.<br />
Naujokas iš Kauno pretendavo į Edvardo Malkevičiaus<br />
vietą, rungtynėse žaidusio kairiojo saugo pozicijoje. Tiesioginės<br />
vyrų akistatos aikštėje laukti teko ilgokai. Būdavo, kad<br />
treniruojantis Klaipėdoje Valdą specialiai griaudavo kitas<br />
žalgirietis, stengdamasis traumuoti ir taip bent kiek atitolin-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 39<br />
ti komandos bičiulio Malkevičiaus karjeros saulėlydį. Tačiau<br />
net ir tokie veiksmai negelbėjo. Fiziškai stipresnis Ivanauskas<br />
veržlumu ir jėga išsiskyrė iš kitų ir „Žalgirio“ treneris<br />
Liubinskas, sudarydamas startinę sudėtį, prie Ivanausko pavardės<br />
padėjo riebų pliusą.<br />
Po stovyklos Valdas nuo rungtynių su Rostovo ASR komanda<br />
tapo vienuoliktuko žaidėju. Dar po kelių savaičių per<br />
dvikovą su Maskvos „Spartak“ išvykoje debiutantas įmušė<br />
pirmą įvartį čempionate ir galutinai užkariavo trenerių simpatijas.<br />
– Vyrai, nereikia pykti ant Valdo. Jis – talentingas jaunuolis<br />
ir turite jam padėti įsilieti į žaidimą. Patys matote, kad futbolas<br />
keičiasi. Maskvos „Spartak“, „Torpedo“, Kijevo „Dinamo“<br />
ar Tbilisio „Dinamo“ jau žaidžia greitai, jėga paremtą<br />
futbolą, o mes tik judame jo link. Valdas – naujos futbolo<br />
eros komandoje pradininkas. Nebėra lėto žaidimo. Dabar<br />
reikia veržlumo, jėgos, technikos ir mąstymo, tad, norite ar<br />
ne, teks žaidėją priimti į komandą ir susitaikyti su tuo, kad<br />
pokyčių dar bus, – per susirinkimą komandai kalbėjo treneris<br />
Liubinskas.<br />
Po pokalbio senoji „Žalgirio“ gvardija ėmė atlaidžiau žiūrėti<br />
į Valdo klaidas ar kartais egoistišką elgesį aikštėje. O<br />
dar po kelių išvykų ir pasisėdėjimų prie stipresnių gėrimų<br />
nei gazuotas vanduo Valdas tapo savas.<br />
Nykius vakarus, anksčiau leistus komandos bazėje Antakalnyje,<br />
pamažu ėmė keisti linksmi ir spalvingi vakarėliai<br />
populiariuosiuose restoranuose „Astorija“, „Ša<strong>lt</strong>inėlis“,<br />
„Dainava“ ar „Lietuvos“ viešbučio dvidešimt antrame aukšte<br />
įsikūrusiame naktiniame klube.<br />
Pirmasis čempionatas SSRS aukščiausiojoje lygoje artėjo<br />
pabaigos link ir „Žalgiris“ ruošėsi išvykai į Kiniją. Tarp važiuojančiųjų<br />
pateko ir Ivanauskas. Aštuoniolikmečiam vaikinui<br />
tai turėjo būti tolimiausia išvyka su klubu. Tačiau ke-
40<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
lionės išvakarėse į „Žalgirio“ sporto bazę atvažiavo treneris<br />
Liubinskas ir pranešė, kad Ivanauskas neskris į draugišką<br />
turnė po Kiniją.<br />
– Esi šauktinių į privalomąją karinę tarnybą sąraše ir, kai<br />
mūsų lėktuvas nusileis Maskvoje, ateis kariškiai, tave supakuos<br />
ir išveš į Maskvos CSKA karinį sporto dalinį. Nenorime,<br />
kad taip atsitiktų, todėl nusprendėme skristi be tavęs ir taip<br />
padėti išsisukti nuo karinės prievolės. Gulsiesi į ligoninę, –<br />
paaiškino treneris.<br />
– Bet aš sveikas. Niekuo nesiskundžiu. Ką veiksiu toje ligoninėje<br />
– paklausė Valdas.<br />
– Gulėsi, kol žaizda sugis. Taip bent pusę metų išvengsi<br />
karinės prievolės, o paskui spręsime, ką daryti, – pasakojo<br />
Liubinskas.<br />
– Kokia žaizda Ar mane pjaustys Juk esu visiškai sveikas!<br />
– nustėręs perklausė futbolininkas.<br />
Treneris paaiškino, kad chirurgas tik įpjaus pilvo sritį, pjūvį<br />
iškart susiūs ir paguldys į intensyviosios priežiūros skyrių.<br />
– Taip reikia, – pabrėžė strategas.<br />
Kitą 1984 metų lapkričio mėnesio vidurio rytą „Žalgiris“<br />
išskrido į Kiniją, o Ivanauskas savo noru atsigulė po chirurgo<br />
skalpeliu. Chirurgai padarė pjūvį, sukūrė ilgą ligos istoriją,<br />
esą futbolininkui apendicitas, ir paliko gydytis. Pirmas tris<br />
dienas Valdas klausė ligoninės darbuotojų, o paskui susitarė,<br />
kad naktys priklauso jam, o dienos – fiktyviam gydymui,<br />
ir pasinėrė į naktinio Vilniaus pagundas.<br />
Penktą dieną po operacijos sveikstančio futbolininko aplankyti<br />
iš Maskvos atskrido CSKA majoras Marijanas Plachietka.<br />
– Kaip sveikata, Valdai – pasiteiravo majoras.<br />
– Skauda. Guliu, net negaliu judėti. Verkti norisi, kad dėl operacijos<br />
teks futbolą kuriam laikui pamiršti, – atsakė žaidėjas.<br />
– Žinau tokias ligas ir kuo jos kvepia. Sveik, Valdai. Tikiuo-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 41<br />
si, kad operacijos komplikacijos nebus ilgos, – vartydamas<br />
ligos istoriją tarė atvykėlis, palinkėjo geros dienos ir išvažiavo<br />
į Kauną.<br />
Laikinosios sostinės karinės prievolės štabo viršininkai<br />
neliko patenkinti majoro Plachietkos apsilankymu. Kaip ir<br />
Valdo tėvai, sulaukę svečio nedraugiško telefono skambučio.<br />
Kitą dieną CSKA klubo majoras dar kartą aplankė nuobodžiaujantį<br />
Valdą.<br />
– Važiuosim į Kauną. Reikia pasikalbėti apie armijos reikalus,<br />
– tiesdamas šaukimą atvykti į Kauno karinį komisariatą<br />
tarstelėjo majoras. – Tu geriau iš lėto kelkis ir važiuok su<br />
manimi. Taip išvengsi daug galimų nemalonumų.<br />
Jaunuoliui nieko kito neliko, kaip tik lėtai atsistoti, susiruošti<br />
ir su majoru judėti Kauno link. Keliaujant ilgiau nei<br />
valandą majoras be perstojo pasakojo apie iš naujo buriamą<br />
CSKA ekipą, kurios pagrindą sudarys buvę Europos vicečempionai,<br />
ir kad lietuviui Maskvos ekipoje skirtas lyderio<br />
vaid muo, o treneris Jevgenijus Morozovas tiesiog išskėstomis<br />
rankomis laukia jaunosios SSRS žvaigždės.<br />
– Tokia galimybė pasitaiko tik kartą per gyvenimą. Pasinaudok<br />
ja, – įtikinėjo majoras lietuvį. – Jei nesutiksi, mes turime<br />
galimybių tave diskvalifikuoti metams dvejiems ir tavo<br />
karjera baigsis net normaliai neprasidėjusi.<br />
Dieną, kupiną įtemptų ir ilgų karininkų įkalbinėjimų, tėvų<br />
ašarų bei nuogąstavimo dėl sūnaus ateities, Valdas baigė<br />
Ritos glėbyje. Įsimylėjėliai dar nežinojo, kad ša<strong>lt</strong>a lapkričio<br />
naktis ir kitas rytas atneš didžiulių permainų.<br />
– Važiuoju, – iš ryto, vos susitikęs su CSKA atstovu, ištarė<br />
„Žalgirio“ ekipos saugas.<br />
Karininkas paskambino į oro uostą, užsakė bilietus ir tos<br />
pačios dienos vakare lietuvis CSKA kariniame padalinyje išlemeno<br />
priesaikos tekstą ir prisiekė tarnauti tėvynei. Kitą<br />
rytą Valdas sėdo į lėktuvą ir popiet jau vaikščiojo Vilniaus
42<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
gatvėmis, pažadėjęs, kad 1985 metų sausio trečiąją atvyks į<br />
pirmą CSKA komandos stovyklą.<br />
Dar po poros savaičių į Vilnių iš draugiško turnyro Kinijoje<br />
grįžę žaidėjai sužinojo jaunuolio sprendimą. Komandos<br />
draugų veiduose nebuvo nei džiaugsmo, nei ašarų. Antrieji<br />
ekipos treneriai burbėjo, esą kaip jis galėjo taip pasielgti, o<br />
kai kurie žaidėjai, jau rungtyniavę Maskvoje, puikiai suprato<br />
Valdo pasirinkimą. Prieš vėją nepapūsi. Armijos struktūra<br />
buvo stipresnė net už nuo vaikystės puoselėjamą norą žaisti<br />
„Žalgiryje“.<br />
Paskutinis gruodžio mėnuo komandoje praėjo linksmiau<br />
nei įprasta. Futbolininkams nereikėjo ieškoti progos eiti į<br />
„Astoriją“ ar „Dainavą“ – Ivanauskas palieka „Žalgirį“, tad<br />
kodėl gi neatšventus.<br />
Taip susiklostė, kad 1984 metų futbolo sezonas CSKA<br />
buvo prasčiausias per visą komandos istoriją. Ekipa iškrito<br />
iš aukščiausiosios futbolo lygos ir karinė vadovybė įsakė<br />
treneriui išmesti beveik visus žaidėjus bei surinkti naujus.<br />
Naujos sudėties ekipa 1985 metais privalo laimėti pirmosios<br />
lygos SSRS čempionatą ir grįžti tarp stipriausiųjų.<br />
Į smarkiai atsinaujinusios komandos gretas patekusio Ivanausko<br />
turėjo laukti bent dveji sportiniu atžvilgiu puikūs<br />
iššūkio metai – patekti tarp stipriausių bei įsitvirtinti tarp<br />
lyderių ir taip susikurti stabilų karjeros pagrindą.<br />
Vos atvykęs į Maskvą, lietuvis tapo komandos kapitonu ir trenerio<br />
Jevgenijaus Morozovo globotiniu. Prasidėjus 1985 metų<br />
futbolo sezonui, CSKA vadovai dar kartą priminė, jog tikslas<br />
aiškus – grįžti į aukščiausiąją lygą, tad jaučiant perdėtą karininkų<br />
susidomėjimą klubo rezu<strong>lt</strong>atais juokauti nebuvo galima.<br />
Pirmą mačą jaunieji žaidėjai namie su Jaroslavlio „Šinik“<br />
futbolininkais sužaidė lygiosiomis, antroje dvikovoje kapitonas<br />
iš Lietuvos patyrė traumą. Per medicininę apžiūrą pa-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 43<br />
aiškėjo, kad plyšo kelio kryžminiai raiščiai. Be to, rungtynes<br />
maskviečiai namie pralaimėjo 0:1.<br />
Komandos treneris įsakė gydytojams paruošti lietuvį išvykai<br />
į Tolimuosius Rytus, kur laukė dvejos rungtynės su Kemerovo<br />
„Kuzbas“ ir Chabarovsko ASK ekipomis. Valdo sveikata<br />
per keturias dienas nepagerėjo.<br />
– Jurijau Andrejevičiau, negaliu skristi. Iš manęs jokios<br />
naudos. Vos pavaikštau, o jūs dar norite, kad žaisčiau, –<br />
prieš dvylikos valandų skrydį aiškino lietuvis.<br />
– Skrisk. Be tavęs mes pražūsim. Gydytojams įsakyta pastatyti<br />
tave ant kojų, vadinasi, taip ir turi būti, – atrėžė CSKA<br />
treneris.<br />
Žaisti pirmosios lygos dviejų mačų maskviečiai skrido į<br />
Sibiro glūdumą armijos privačiu lėktuvu. Treneriai patogiai<br />
įsitaisė liukso vietose, žaidėjai – paprastesniame salone. Lietuvio<br />
koją kone visą skrydį maigė du komandos medikai, tačiau<br />
skausmas nemažėjo.<br />
1985 metų kovo mėnesio naktį Kemerove vos nepasikartojo<br />
1969 metų tragedija. Tuomet per lėktuvo katastrofą<br />
žuvo visa Taškento „Pachtakor“ futbolo komanda. Kemerovo<br />
kariniame oro uoste besileidžiant lėktuvui, dingo stabdžiai<br />
ir žaidėjai išgyveno siaubo minutes. Lėktuvas nulėkė<br />
nuo nusileidimo juostos ir susvyravęs sparnu atsirėmė<br />
į žemę.<br />
Po kelių akimirkų didesnės avarijos išvengusį lėktuvą apsupo<br />
kareivių ekipažai. Žaidėjus ir trenerius nuleido trapu,<br />
o pilotams karo policija uždėjo antrankius, įsodino į automobilį<br />
ir nuvežė nežinoma kryptimi.<br />
– Geriau jau būtumėte užsimušę, – iš už stovinčių žaidėjų nugarų<br />
atskriejo girto komandos trenerio Morozovo linkėjimas.<br />
– Juračka, o tu, manai, būtum likęs gyvas – retoriškai kažkas<br />
iš futbolininkų paklausė ekipos trenerio.<br />
Strategas tylėjo. Kaip ir po pralaimėto mačo Kemerove re-
44<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
zu<strong>lt</strong>atu 0:1. Kaip ir po nulinių lygiųjų Chabarovske. Per ketverias<br />
pirmas rungtynes iškovotas tik vienas taškas, traumuotas<br />
komandos kapitonas Ivanauskas ir vis mažėjančios<br />
galimybės iškopti į SSRS aukščiausiąją lygą įspaudė į kampą<br />
Morozovą.<br />
– Vokieti, tu nežaidi specialiai. Tu simuliuoji, – po paskutinio<br />
mačo lietuvį užsipuolė CSKA strategas.<br />
– Man koją skaudą, vos vaikščioju, – aiškino lietuvis.<br />
Tačiau Morozovas manė kitaip: išvykoje pralaimėta dėl<br />
žaidėjų nenoro kovoti.<br />
Į netoli Maskvos esančią Archangelsko sporto bazę iš nesėkmingos<br />
išvykos grįžusi komanda buvo prastos nuotaikos.<br />
CSKA gydytojai dar kartą patvirtino Ivanausko nuogąstavimus<br />
dėl traumos ir nusprendė, kad lietuvis futbolo negalės<br />
žaisti mažiausiai mėnesį. Valdo laukė priverstinis gydymas<br />
ir biliardas, nardai su toje pačioje bazėje gyvenančiais geriausiais<br />
ledo ritulininkais Viačeslavu Fetisovu, Pavelu Bure,<br />
Igoriu Larionovu, Valerijumi Kamenskiu ir kitais. Treneris<br />
griežė dantį ir ieškojo progos, kaip pamokyti lietuvį. Keršto<br />
diena nenumaldomai artėjo. Kaip ir CSKA senbuvio Valerijaus<br />
Brošino gimtadienis.<br />
Jubiliato gimimo dieną Archangelsko bazėje šventė dauguma<br />
jos gyventojų ilgai ir triukšmingai. Brošinas garsėjo kaip<br />
nevengiantis pake<strong>lt</strong>i taurelės ir pašėlusiai linksmintis. 1985<br />
metų kovo 5 dieną prie didelio stalo Archangelsko sporto<br />
bazėje susėdo vienuolika futbolininkų ir antra tiek iš trečio<br />
aukšto sporto bazės atėjusių ledo ritulininkų.<br />
– Valera, nepyk, aš tik vieną taurelę simboliškai išgersiu<br />
ir lėksiu į miestą. Žinai, mergaitės... – jubiliatui prie stalo<br />
tarstelėjo lietuvis.<br />
– Gerai. Bus dar tų progų, – atšovė dvidešimt trečiąjį gimtadienį<br />
švenčiantis rusas.<br />
Po pirmo stikliuko lietuvis išvažiavo į Maskvą artimiau su-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 45<br />
sipažinti su nauja drauge Nataša. Ledo ritulininkai taip pat<br />
išėjo anksčiau, nes jų kitą dieną laukė rungtynės. Su Brošinu<br />
liko ištvermingiausieji.<br />
Valdas ir Nataša susitiko futbolo rungtynėse. Mergina krito<br />
į akį lietuviui ir kelių savaičių draugystė po truputį ėmė<br />
peraugti į artimesnius ryšius. Kartais Valdas leisdavo laisvalaikį<br />
su ja, kartais žiūrėdavo į vakarėjantį Maskvos dangų,<br />
kartais lankydavosi teatre ar kino filmų seansuose. Tą vakarą<br />
Nataša pakvietė Valdą vakarienės ir pažadėjo kitą dieną<br />
iki pirmos treniruotės pradžios parvežti į sporto bazę.<br />
– Grįžk į bazę. Dešimtą valandą Morozovas kviečia į susirinkimą,<br />
– ankstyvą kovo šeštosios rytą Valdą pažadino<br />
kitame telefono laido gale sklindantis balsas.<br />
Nataša iškvietė taksi ir lietuvis, likus valandai iki susirinkimo,<br />
jau klausinėjo komandos draugų, kas atsitiko<br />
gimtadienio vakarą.<br />
Susirinkime ant stalo priešais komandos trenerį Jevgenijų<br />
Morozovą stovėjo trys buteliai degtinės ir dvylika kamštelių.<br />
Jaunieji CSKA žaidėjai, nuleidę akis ir vengdami tiesioginio<br />
kontakto su strategu, laukė neeilinio susirinkimo pradžios.<br />
– Vienas ka<strong>lt</strong>ininkas aiškus. Buvo Valerijaus gimtadienis,<br />
bet jis dvylika butelių vienas išgerti nesugebėtų.<br />
Net jei ir pusę būtų išgėręs, dabar čia nepasėdėtų. Tai<br />
kas šventėte kartu – prasidėjus susirinkimui paklausė<br />
strategas.<br />
Kelių minučių tylą nutraukė darsyk pakartotas ekipos trenerio<br />
klausimas, tačiau atsakymo nebuvo.<br />
– Gerai, spręsiu aš. Vokieti, tu sutinki, kad buvai su Brošinu<br />
ir liuobei iki išnaktų – Morozovas paklausė Ivanausko.<br />
– Ne, – burbtelėjo lietuvis.<br />
Vaikinai klausėsi ir laukė, kuo baigsis ka<strong>lt</strong>ųjų paieška. Po<br />
kelių akimirkų tas pats klausimas iš Maskvos stratego lūpų<br />
nuskambėjo dar kartą.
46<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
– Dar kartą klausiu. Tai sutinki, kad buvai su Brošinu –<br />
komandos kapitono perklausė Morozovas.<br />
– Taip, – atsakė Valdas, supratęs, kad Morozovas keršija už<br />
prarastus taškus išvykose.<br />
– Na, ka<strong>lt</strong>ininkus jau išsiaiškinome, susirinkimas baigtas,<br />
visi laisvi, tik Brošinas ir Ivanauskas pasilieka, – pasakė treneris<br />
ir leido futbolininkams skirstytis. – O jūsų, vyručiai,<br />
laukia smagus laikas.<br />
Du ka<strong>lt</strong>ininkai, lietuvis ir rusas, iš Archangelsko sporto bazės<br />
buvo nuvežti į armijos sporto dalinį, kur mažoje ir aklinoje<br />
patalpoje gavo lapus su komandos pavardėmis. Futbolininkams<br />
buvo liepta pažymėti kitus gimtadienio dalyvius,<br />
tačiau šie lapus grąžino tokius pat švarius, kokius ir gavo, –<br />
prie išspausdintų žaidėjų pavardžių nesimatė jokių<br />
keverzonių.<br />
– Dar dvi valandos ir, jei nepasakysit, kas šventė kartu, futbolą<br />
galėsite žaisti su ba<strong>lt</strong>osiomis meškomis, – auklėtinius<br />
gąsdino strategas.<br />
Tačiau ir į šį grasinimą buvo atsakyta tyla, o futbolą<br />
su ba<strong>lt</strong>osiomis meškomis pakeitė tremtis į karinį sporto<br />
dalinį.<br />
Armijos sporto klubo žaidėjams buvo duota karinė uniforma<br />
ir taip vaikinams prasidėjo tikra karo tarnyba. Karinis<br />
sporto dalinys atrodė lyg darbo ir poilsio stovykla. Futbolininkai<br />
dirbo paprastus darbus. Valdas sargavo prie dalinio<br />
vartų. Valerijus šlavė kiemą.<br />
Kartą Ivanauskas prieš miegą, išklausęs naujos Brošino<br />
darbų patirties, pasakė, kad į dalinį įleido SSRS ledo ritulio<br />
legendą.<br />
– Valera, įsivaizduoji, vartus atvėriau pačiam Vladislavui<br />
Tretjakui. Jis paklausė, ką čia veikiu. Pasakiau, kad tarnauju<br />
tėvynei, ir papasakojau visą istoriją. Žadėjo mus ištraukti.<br />
Pakentėkime, gal jau tiek beliko – ironizuodamas jubiliatui
ŽAIDIMAS GYVENIMU 47<br />
pasakojo Valdas.<br />
Tačiau kariniame sporto dalinyje nusižengėliai praleido<br />
ilgiau nei tikėjosi. Po penkių bausmės savaičių atvykęs Morozovas<br />
dar kartą paklausė, ar vaikinai jau yra pasiruošę pasakyti<br />
kitus gimtadienio dalyvius, bet ir trečias kartas buvo<br />
bergždžias.<br />
– Nebegadinsiu nervų su jumis. Rytoj – į armijos kalėjimą.<br />
Dešimčiai dienų! – įtūžęs suriko Morozovas. – Ir neklauskit,<br />
už ką. Nusipelnėt.<br />
Penkiasdešimt gramų dėl drąsos išvakarėse, o iš ryto Ivanauską<br />
ir Brošiną nuvežė į vieną iš trijų Maskvos tarybinės<br />
armijos kalėjimų. Dar nuo senų laikų tokias vietas kareiviai<br />
vadindavo „Guba“. Ten dažniausiai bausmę atlikdavo įvairaus<br />
plauko prasižengėliai. Dar prieš du mėnesius Archangelsko<br />
sporto bazėje vienam sportininkui skirtas kambarys<br />
su lova, spinta ir televizoriumi atrodė lyg karališkieji apartamentai.<br />
Armijos kalėjime sportininkai buvo apgyvendinti<br />
vienoje trisdešimties kvadratinių metrų patalpoje su dar 27<br />
nubaustaisiais. Patalpoje net nebuvo kur atsigu<strong>lt</strong>i. Kameros<br />
gyventojai miegodavo sėdėdami, nugaras atrėmę į sienas ir<br />
apsikloję antklodėmis, rūkantys cigarečių dūmus pūsdavo į<br />
mažą langelį, o neturintys šio įpročio privalėjo susitaikyti su<br />
slogiu oru bei prasta atmosfera.<br />
– Taip aš tarnauju Tarybų Sąjungai, – kareivio priesaikos<br />
frazė nuolat skambėjo Ivanausko galvoje. – Velniop tą CSKA.<br />
Jie dar pasigailės.<br />
Kitą rytą nubaustųjų nelaukė rytinė treniruotė ar pramankšta<br />
su kamuoliu. Šeštą valandą ryto Valdas ir Valerijus<br />
atsikėlė kartu su kitais kareiviais, greitai papusryčiavo ir<br />
gavo paskyrimus į darbus: komandos kapitonas skuto bulves,<br />
o jubiliatui teko nemaloniausia pareiga – valyti kareivinių<br />
kiaulides ir mušti kone pusės metro žiurkes, kurios taikydavosi<br />
sugraužti kiaules.
48<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
– Nieko baisiau nesu regėjęs. Įėjau į fermą, o ten žiurkė<br />
spokso į mane. Aš tik paėmiau kastuvą ir čakšt nukirtau<br />
jai galvą. Paskui kiaulidžių kampe pamačiau dar kelias.<br />
Vaikiausi gerą pusdienį, kol jos į urvus sulindo, – tarnybos<br />
įspūdžiais su Valdu dalijosi Brošinas.<br />
Praėjus savaitei CSKA žaidėjus pirma laiko grąžino į sporto<br />
dalinį. Strategas Morozovas pasikalbėjo su Ivanausku,<br />
Brošinu ir pakvietė į komandą – reikėjo ruoštis antrai sezono<br />
pusei.<br />
– Bausmė atlikta. Tikiuosi, išvadas padarėte patys, – ištarė<br />
treneris.<br />
1985 metų pavasarį Ivanauskas buvo pakviestas į SSRS<br />
jaunimo futbolo rinktinę, kuri ruošėsi pasaulio čempionatui<br />
Kaune. Lietuvis su geriausiais valstybės futbolininkais grįžo<br />
į gimtąjį miestą ir apsigyveno „Ba<strong>lt</strong>ijos“ viešbutyje.<br />
Rinktinę nuo pat Maskvos iki Kauno atsekė ir smulki gražių<br />
veido bruožų žurnalistė Vera.<br />
– Aš turiu išskirtines teises į visus Valdo interviu. Leiskite<br />
man su juo susitikti. Lietuvis žadėjo, kad tik aš galiu jį<br />
kalbinti, – ginčydamasi su „Ba<strong>lt</strong>ijos“ viešbučio personalu į<br />
CSKA žaidėjo kambarį veržėsi jaunoji žurnalistė.<br />
Sužinojusi žaidėjo kambario numerį, korespondentė pasibeldė<br />
į duris ir nesulaukusi kvietimo užeiti įėjo.<br />
– Labas, Valdai. Štai ir aš, raudonuodama tarstelėjo žurnalistė.<br />
– Labas, – atsakė lietuvis.<br />
– Esame vieni ir niekas mums netrukdo. Aš taip tavęs pasiilgau,<br />
sekiojau iš paskos ir galvojau apie mūsų susitikimą.<br />
Tu net neįsivaizduoji, kaip laukiau tos akimirkos, kai būsime<br />
dviese, tik aš ir tu. Ateik arčiau, negi nenori moteriškos<br />
šilumos – vienu atsikvėpimu išpyškino Vera. – Sekiau<br />
tave nuo pat Maskvos. Kodėl tu neatsakai į mano laiškus,
ŽAIDIMAS GYVENIMU 49<br />
kodėl vengei manęs Archangelske, stadione Kodėl nenori<br />
būti mano<br />
Futbolininkas stebėdamasis žiūrėjo į įsibrovėlę, nors<br />
Mask voje buvo įprasta žaidėjams gintis nuo įkyrių gerbėjų,<br />
kurios vos pasitaikius progai stengdavosi nusitempti į lovą,<br />
o paskui iš jų prašyti pinigų.<br />
– Jau Maskvoje sakiau, kad tarp mūsų nieko nebus. Nesuprantu,<br />
ko tu nori – Valdas paklausė nekviestos viešnios, o<br />
ši tik žiūrėjo į futbolininką ir mirksėjo akimis. – Eik lauk. Nebūk<br />
naivi ir nė nemanyk, kad tarp mūsų kas nors gali būti.<br />
Mergina dar prieštaravo, sakė mylėsianti visą gyvenimą,<br />
žadėjo būti ištikima ir puiki žmona, bet Valdas nesileido perkalbamas<br />
ir išgrūdo viešnią lauk.<br />
Valiūkiškų veido bruožų korespondentė Kaune dar gyveno<br />
savaitę, o paskui susirinko daiktus ir grįžo namo.<br />
Trenerio Sergejaus Mihailovičiaus Mosiagino SSRS rinktinėje<br />
vietos atsirado dviem lietuviams – Valdui Ivanauskui<br />
ir iš Klaipėdos krašto kilusiam Rolandui Bubliauskui. Abu<br />
lietuviai dalyvavo ir 1984 metais vykusiame Europos jaunių<br />
čempionate, kur užėmė antrą vietą.<br />
1985 metų pasaulio jaunimo futbolo čempionatas vyko aštuoniuose<br />
SSRS valstybių miestuose. Po pasiruošimo Kaune<br />
rinktinė grįžo į Maskvą, o vėliau persikėlė į Ba<strong>lt</strong>arusijos sostinę<br />
Minską, kur vietos „Dinamo“ stadione buvo žaidžiamos<br />
grupės rungtynės. Pirmame etape SSRS rinktinė su Ivanausku<br />
ir Bubliausku lygiosiomis sužaidė su Australija ir įveikusi<br />
Nigeriją bei Kanados bendraamžius užėmė pirmą vietą.<br />
– Net ir po keitimo sugebėjau pasižymėti. Tikiuosi, kad<br />
treneris tai pastebėjo, – po pirmo įvarčio pasaulio jaunimo<br />
čempionate į kanadiečių vartus mąstė Ivanauskas.<br />
Vaikinas tikėjo, kad pirmų metų armijoje nuklydimai ir per<br />
griežtos bausmės nepamaišys įsitvirtinti Mosiagino vadovaujamos<br />
ekipos pagrindinėje sudėtyje.
50<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Ketvirtfinalyje SSRS vaikinai minimaliu rezu<strong>lt</strong>atu 1:0 įveikė<br />
Kiniją. Bubliauskas ir vėl ilgiau žaidė už CSKA klube karinę<br />
prievolę atliekantį Valdą. Pusfinalio dvikovoje Maskvoje<br />
šeimininkų laukė mačas su ispanais. Į rungtynes susirinkę<br />
trisdešimt septyni tūkstančiai aistruolių laukė šeimininkų<br />
pergalės. Iki septyniasdešimtos minutės jų lūkesčiai dar<br />
buvo gyvi. Tuomet ispanai nuo vienuolikos metrų žymos<br />
išlygino rezu<strong>lt</strong>atą. Per pirmą pratęsimą Ivanauskui taikliu<br />
smūgiu nuginklavus vartininką, atrodė, pergalė pasiekiama<br />
ranka, bet paskutinę antro pridėto ketvirčio minutę atsitiko<br />
baisiausias įvykis: gindamiesi šeimininkai netoli baudos<br />
aikštelės prasižengė ir ispanai galingu smūgiu išlygino rezu<strong>lt</strong>atą<br />
– 2:2.<br />
– Bl... – tą pačią sekundę Valdui išsprūdo rusiškas žodelis.<br />
Žiūrovai nutilo. Jaunimo laukė išbandymo vienuolikos metrų<br />
baudos smūgiais testas. Palūžę didžiosios tėvynės vaikinukai<br />
realizavo tris, ispanai – keturis baudinius. Laimėtojai<br />
pateko į finalą, kur jų laukė Brazilija, du lietuviai ir kompanija<br />
dėl trečios vietos susigrūmė su Nigerijos bendraamžiais.<br />
Mažajame finale vaizdas nedaug skyrėsi nuo pusfinalio<br />
dvikovos su ispanais. Tik įvarčių buvo mažiau – iš viso trys.<br />
Ir tie patys pelnyti nuo vienuolikos metrų žymos. Pagrindinį<br />
laiką komandos sužaidė lygiosiomis, o tada ir prasidėjo. Net<br />
ir Ivanauskas, visada baudinius mušdavęs pirmas, bronziniame<br />
mače pliekė pro šalį. Iš likusių bandymų šeimininkai<br />
realizavo tik vieną, priešininkai – du.<br />
– Vsio, u... Gavom dar vienas rungtynes, – persirengimo<br />
kambaryje kažkas nusikeikė iš SSRS rinktinės žaidėjų.<br />
Emocijų pliūpsnį stebintieji priėmė ramiai.. Kas ta trečia<br />
vieta, kai finalas per minutę iš rankų išsprūdo...<br />
Antrais Ivanausko tarnybos metais Centrinis armijos sporto<br />
klubas atsitiesė ir ilgai laikėsi tarp pirmosios SSRS futbolo<br />
lygos lyderių. Lietuvio nekamavo traumos ir jis nuolat žai-
ŽAIDIMAS GYVENIMU 51<br />
dė startinėje ekipos sudėtyje. Baigiantis tarnybai Ivanauską<br />
savo gretose jau norėjo matyti ir Maskvos „Spartak“, „Torpedo“<br />
ekipos, ir tas pats CSKA. Tačiau karti pirmų metų tarnybos<br />
patirtis Ivanauską ginė namo. Morozovas jautė, kad<br />
Valdas neliks komandoje, ir prieš antrojo rato rungtynes<br />
išvykoje su Klaipėdos „Atlantu“ pasiūlė velnišką sandėrį –<br />
maskviečių pergalė išvykoje prieš „Atlantą“ už Ivanausko<br />
laisvę.<br />
Treneris paprašė lietuvio, kad šis įkalbėtų „Atlanto“ ekipą<br />
pralaimėti rungtynes. Jei taip įvyks, šis galės keliais<br />
mėnesiais anksčiau baigti karo tarnybą. Prieš 1985 metų<br />
spalio mėnesio dvikovą su Klaipėdos „Atlantu“ Valdas paskambino<br />
į Vilniaus „Žalgirį“ ir paaiškinęs situaciją kreipėsi<br />
pagalbos.<br />
– Jei grįši į Vilnių, padėsime maskviečiams laimėti Klaipėdoje,<br />
– atsakė vienas „Žalgirio“ vadovų. Futbolininkas sutiko.<br />
Paskutinę dvikovą CSKA gretose Valdas praleido stovėdamas<br />
šalia ekipos Klaipėdos miesto centriniame stadione ir<br />
sirgdamas už Maskvos klubą. Armijos klubas minimaliu skirtumu<br />
1:0 įveikė „Atlantą“ ir taip padovanojo lietuviui laisvę.<br />
– Važiuok namo, dokumentus sutvarkysime vėliau, – po<br />
rungtynių spausdamas ranką lietuviui kalbėjo CSKA strategas<br />
Morozovas.<br />
Pusantros valandos kelionė iš Klaipėdos į Kauną neprailgo.<br />
Vaikinas žinojo, kad po kelių poilsio dienų išvyks į Vilniaus „Žalgirio“<br />
bazę, kur pradės ruoštis 1986 metų futbolo sezonui.<br />
Į Lietuvą dvidešimtmetis futbolininkas grįžo matęs ir ši<strong>lt</strong>o,<br />
ir ša<strong>lt</strong>o: lėktuvo katastrofa, kalėjimas, Morozovo auklėjimas,<br />
pažintys užgrūdino Ivanauską būsimiems iššūkiams.<br />
Vilniaus „Žalgiris“ 1986 metų sezoną baigė aštuntoje turnyro<br />
lentelės vietoje, nors pirmenybių viduryje balansavo<br />
ant iškritimo ribos. Komandos senbuviai, pasikalbėję su bu-
52<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
vusiu treneriu Zelkevičiumi ir radę bendrų interesų, vėl ėmė<br />
dirbti kartu.<br />
1987–1990 metai tapo „Žalgirio“ klestėjimo laikotarpiu.<br />
SSRS čempionate komanda laikėsi tarp lyderių ir buvo sunkiai<br />
įkandamas riešutas priešininkams. Pati ekipa gerokai<br />
pasikeitė. Prie išlikusio žaidėjų branduolio prisidėję Arminas<br />
Narbekovas, Robertas Fridrikas, Valdas Ivanauskas paįvairino<br />
vilniečių žaidimo braižą bei senbuvių gyvenimą.<br />
Auksinės „Žalgirio“ kartos pergalės būdavo švenčiamos<br />
taip triukšmingai, kad pasibaigus sportininkų šėlionėms kalbos<br />
apie jų ūžavimą netildavo kelias dienas. Jauni, nevedę,<br />
turintys daug sveikatos, pinigų, sportinio pykčio bei azarto<br />
iš gyvenimo imti daugiau, nei galima pake<strong>lt</strong>i – tokie buvo<br />
žalgiriečiai, įsiveliantys į konfliktus, kurie dažnokai baigdavosi<br />
teisėtvarkos pareigūnų įsikišimu.<br />
Kai vilniečiai namie žaisdavo SSRS čempionato rungtynes,<br />
restorano „Astorija“ administracija žinojo, kad bent vienas<br />
staliukas turi būti laisvas. Kad ir kaip baigsis futbolo rungtynės,<br />
rezervuotas vietas dažniausiai užims Ivanauskas su<br />
kompanija: Igoriu Pankratjevu, Valdu Martinkėnu, Gintaru<br />
Kvitkausku. Sportininkų linksmybės prasidėdavo „Astorijoje“,<br />
o baigdavosi naktiniame klube „Dainava“ ar „Lietuvos“<br />
viešbučio dvidešimt antrame aukšte esančiame bare.<br />
Jaunieji žalgiriečiai dažnokai pažeisdavo sportinį režimą.<br />
Treneris Zelkevičius į tai kartkartėmis nekreipdavo dėmesio.<br />
Kas iš to, kad dauguma restoranų darbuotojų skambindavo<br />
į „Žalgirio“ bazę ir pranešdavo tokias naujienas: „Ivanauskas<br />
su kompanija užsidarė „Astorijoje“ ir vaišina visus<br />
lankytojus“, „Futbolininkai ką tik girtutėliai įsėdo į dramblio<br />
kaulo spalvos žiguliuką ir kažkur ruošiasi važiuoti“, „Žalgirio“<br />
žaidėjai vėl susimušė su „Dainavos“ restorano lankytojais“.<br />
Žalių-ba<strong>lt</strong>ų lyderių tai nebaugino.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 53<br />
Tarp trenerio ir auksinės kartos žaidėjų egzistavo nebylus<br />
susitarimas.<br />
– Per treniruotes ir aikštėje atiduodate visą savo talentą,<br />
ne rungtynių dieną darote, ką norite. Tačiau kai pastebėsiu,<br />
kad šėliojimai ima kenkti komandai, bus imtasi griežtų priemonių,<br />
– po didesnių nusižengimų auklėtiniams primindavo<br />
Zelkevičius.<br />
Šie „Žalgirio“ strategui netiesiogiai primindavo, kad apribojus<br />
jų laisvę gali kentėti komandos rezu<strong>lt</strong>atai.<br />
Būdamas CSKA narys Ivanauskas suvokė, ką reiškia prarasti<br />
laisvę, tad grįžęs į Vilnių kartais su komandos vadovu<br />
neieškojo kompromisų, o tiesiog džiaugėsi gyvenimu. „Žalgirio“<br />
rungtynėse argentiniečių futbolininko vardu Valdano<br />
pramintas žaidėjas tapo viena pastebimiausių figūrų. Sirgaliai<br />
jam, Baranauskui ir Narbekovui skanduodavo palaikomuosius<br />
šūksnius, žiūrovai laukdavo įvarčių, o sostinės merginos ir barai<br />
– Valdo ir draugų kompanijos šlamančiųjų bei dėmesio.<br />
– Vaikinai, prieš treniruotę pasisveriam, o paskui jūsų<br />
lauks lengva pramankšta, – prieš įprastas pratybas auklėtiniams<br />
liepė komandos treneris.<br />
Visi, išskyrus Valdą, pasitikrino svorį ir atsistoję nuošalyje<br />
laukė, kol Valdano užlips ant svarstyklių. Ivanauskas delsė.<br />
Mieguistos akys išdavė, kad savaitgalis praėjo ne drybsant<br />
lovoje ir nieko neveikiant.<br />
– Valdai, negi dabar tavęs turėsime laukti – auklėtinį paragino<br />
treneris.<br />
„Žalgirio“ žvaigždė tingiai užlipo ant svarstyklių. Rodyklė<br />
sustojo ties 87 kilogramais. Per kelias audringas dienas Valdas<br />
priaugo net keturis kilogramus. Raudonose nuo nuovargio<br />
akyse matėsi gėdos ir neapykantos komandai užuomazgos.<br />
Atokiau stovintys komandos senbuviai, įsitikinę, kad<br />
Valdano per laisvas dienas keliais kilogramais pasunkėjo,
54<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
ėmė juoktis.<br />
– Eik į komandos bazę, išsimiegok ir kad vakarinėje treniruotėje<br />
dirbtum taip, lyg tai paskutinis tavo užsiėmimas<br />
futbolininko karjeroje, – įsakė Zelkevičius auklėtiniui.<br />
Audringo savaitgalio išvargintas Valdas apsisuko ir tingiai<br />
nuėjo neplanuoto pogulio. Vakarinėje treniruotėje „Žalgirio“<br />
stadione žaidžiant futbolą kairėje aikštės pusėje Valdo nesugebėjo<br />
sustabdyti nė vienas komandos draugas. Rodos, kad<br />
futbolininkas klijais prie batelių prisiklijavo kamuolį ir padedamas<br />
antgamtinių jėgų lengvai maustė priešininkų gynybą.<br />
Vėliau, kai kamuolys vėl atsidūrė ties kojomis, išsimiegojęs<br />
Valdano smūgiavo iš toli taip, kad privertė net trenerį aiktelėti<br />
iš nuostabos.<br />
– Turi talentą ir esi stiprios sveikatos. Reikėtų šiuos dalykus<br />
suderinti, o ne alinti save naktinio Vilniaus gyvenimo<br />
malonumais, – tarstelėjo strategas.<br />
Žalgirietis tik trūktelėjo pečiais ir toliau rodė, kaip gali<br />
žaisti, kai to nori. Zelkevičiaus patarimas dėl sveikatos ir<br />
savęs alinimo iškart išgaravo, kai keturi jaunuoliai po treniruotės<br />
sėdo į žiguliuką ir nusprendė bent trumpam užsukti į<br />
„Astoriją“. Bent pasisveikinti su padavėjomis.<br />
Dramblio kaulo spalvos automobilio VAZ-21007, valstybiniai<br />
numeriai 0055, istorija prasidėjo Kaune. 1989 metais<br />
tokias mašinas pagal paskyrimą tą pačią dieną gavo žalgiriečiai<br />
Stasys Baranauskas, Vidmantas Rasiukas ir Valdas<br />
Ivanauskas.<br />
Viengungiui Valdui automobilis reiškė didesnę laisvę ir<br />
platesnes galimybes užkariaujant naktinį Vilnių bei visas jo<br />
siūlomas pramogas. Žinia, kad Valdas turi mašiną, akimirksniu<br />
apskriejo visą komandą bei draugų kompaniją. Netrukus<br />
ir visas miestas žinojo, kad dramblio kaulo spalvos žiguliukas<br />
priklauso „Žalgirio“ žvaigždei.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 55<br />
Kartą futbolininkų vairuojamas automobilis sustojo pačiame<br />
Vilniaus centre, prie Arkikatedros aikštės esančio šviesoforo.<br />
Sustojo degant raudonai šviesai, o pajudėjo tik po<br />
geros valandos, kai milicijos darbuotojai žiguliuką su ekipažo<br />
nariais parvairavo į Antakalnio rajone esančią „Žalgirio“<br />
sporto bazę. Negi vairuosi septintuką į artimiausią milicijos<br />
poskyrį ir dar rašyti protokolą dėl vairavimo išgėrus Gink<br />
Dieve, futbolo sirgaliai pirštais užbadys.<br />
Kitą kartą dramblio kaulo spalvos automobiliukas buvo<br />
paliktas prie „Lietuvos“ viešbučio ir kelias dienas stovėjo<br />
net neužrakintas, niekieno nesaugomas. Net ir ilgapirščiai<br />
nedrįso prisiliesti prie „Žalgirio“ žaidėjo turto. Išskirtinio<br />
šeimininko automobilį atpažindavo dauguma vilniečių, o<br />
restoranų administratoriai taip pat labai saugojo mašiną<br />
nuo galimų nelaimių. Būdavo, kai įkaušusi futbolininkų<br />
kompanija iš „Dainavos“ naktinio klubo sumanydavo<br />
važiuoti „Žalgirio“ bazės link, juos dažnokai stabdydavo<br />
milicija ir, matyt, kad praskaidrintų naktinį darbą, automobiliuką,<br />
pilną linksmai nusiteikusių žalgiriečių, saugiai<br />
parvairuodavo į komandos bazę Antakalnyje. Po kiekvieno<br />
didesnio nusižengimo futbolininkai pareigūnams duodavo<br />
bilietų į rungtynes ir žadėdavo, kad daugiau tokie dalykai<br />
nesikartos.<br />
Ivanausko automobiliu naudojosi visa „Žalgirio“ plejada.<br />
Kai pagrindinė sudėtis išvykdavo žaisti SSRR čempionato<br />
rungtynių, mašinos rakteliai atitekdavo dubleriams. Septintos<br />
serijos žiguliukas ilgokai nebuvo patekęs į jokias avarijas,<br />
tačiau kartą moteris sėdo prie automobilio vairo ir prasidėjo<br />
nelaimių virtinė. Pirmiausia vieno iš žaidėjų žmona<br />
įvažiavo į tvorą, vėliau iš automobilio Vilniaus centre buvo<br />
pavogta magnetola. 1990 metais, baigęs karjerą „Žalgiryje“,<br />
audringų laikų simbolį Valdas perleido tėvams. Šie pasivažinėjo<br />
metus dvejus ir pardavė automobilį prekeiviams iš
56<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Rusijos.<br />
Po sunkios pirmadienio treniruotės Valdano ir kompanija<br />
sėdo į žiguliuką ir nudūmė į miestą. Taip, Ivanauskas<br />
buvo vienas komandos lyderių, tačiau už aikštės ribų futbolo<br />
žvaigždė elgėsi taip, kaip legendinis Airijos futbolininkas<br />
George’as Bestas, kurio šūkis dar ir šiais laikais yra palaido<br />
ir neatsakingo sportininko gyvenimo taisyklė: „Galybę pinigų<br />
išleidžiu gėrimams, paukštytėms ir greitiems automobiliams.<br />
Likusius tiesiog iššvaistau.“ Taip mėgdavo kartoti<br />
Bestas ir dėl to niekas ant žaidėjo nepyko. Labiau mylėjo.<br />
Kaip ir Ivanauską. Kaip ir kitus žalgiriečius. Parduotuvių<br />
direktoriai, restoranų administratoriai, milicininkai ir daugelis<br />
kitų profesijų atstovų žalgiriečiams taikydavo didžiules<br />
nuolaidas ir suteikdavo daugiau privilegijų nei eiliniams<br />
piliečiams įsigyjant buities daiktą ar smagiai bei turiningai<br />
leidžiant laisvalaikį.<br />
„Žalgirio“ treneris Zelkevičius, susitikęs su Kauno „Žalgirio“<br />
krepšinio komandos strategu Vladu Garastu, ne kartą<br />
girdėjo, kad kuo daugiau komanda laimės ir taps žinomesnė,<br />
tuo sunkiau treneriui bus valdyti žaidėjus. Natūralu, kad<br />
sunkias treniruotes pakeisdavo linksmos išvykos, pergalės,<br />
o pralaimėjimus nuplaudavo stipresni gėrimai.<br />
Tačiau kartą Zelkevičiui trūko kantrybė.<br />
Prieš 1987 metų išvyką komanda buvo uždaryta „Žalgirio“<br />
bazėje ir ruošėsi čempionato rungtynėms, o Ivanauskas net<br />
dvi dienas ir naktis leido besilinksmindamas mieste. Žaidėjui<br />
grįžus iš vakarėlių, treneris nusprendė išmesti futbolininką<br />
iš klubo ir pasirūpinti, kad Valdano sulauktų bent pusmečio<br />
diskvalifikacijos.<br />
– Jei pralaimėsime dvikovą Leningrade „Zenit“ ekipai, atleisiu<br />
tave. Nebėr kantrybės ir jėgų žiūrėti į tai, kaip degraduoji.<br />
Jau kelias dienas iš eilės žmonės man tik ir sako: „Valdas ūžė
ŽAIDIMAS GYVENIMU 57<br />
„Astorijoje“, „Dainavoje“ sukėlė muštynes, o paskui dar pateko<br />
į miliciją.“ Kiek galima – komandos susirinkime prieš išvyką<br />
į Leningradą ir Maskvą, kur laukė rungtynės su „Dinamo“<br />
klubu, Ivanauskui grasino Zelkevičius.<br />
Trenerio pyktis buvo toks įtikinamas, kad futbolininkas net<br />
susirūpino.<br />
– O jei jis rimtai pasielgs, kaip sako – persigando žalgirietis.<br />
– Tuomet karjerai kaput!<br />
Po kelių dienų „Žalgiris“ nuvyko į Leningradą. „Zenit“ jau<br />
dvyliktą minutę išsiveržė į priekį ir lietuvio karjera pakibo<br />
ant plauko. Valdas išsigando. Žinojo, kad strategas nelinkęs<br />
juokauti, žinojo, kad tais pačiais metais dėl režimo pažeidimų<br />
SSRS futbolo federacija diskvalifikavo lietuvio tarnybos<br />
armijoje draugą Valerijų Brošiną. Žinojo, kad iki galimos<br />
karjeros pabaigos buvo likusi daugiau nei valanda. Reikėjo<br />
kuo greičiau imtis veiksmų.<br />
Po kelių minučių viskas apsivertė aukštyn kojomis ir tolesni<br />
veiksmai aikštėje privertė ne tik aikčioti į Leningrado<br />
stadioną susirinkusius „Zenit“ gerbėjus, bet ir Zelkevičių<br />
permąstyti Ivanausko ir komandos santykius. Per vieną iš<br />
„Žalgirio“ atakų, pakėlus kampinį, Ivanauskas nukreipė galva<br />
kamuolį į šeimininkų vartus. Prie iš džiaugsmo šokinėjančio<br />
lietuvio pribėgo kone visa „Žalgirio“ komanda ir ėmė<br />
bučiuoti futbolininkui galvą. Dar po kelių minučių komandos<br />
neklaužada tolimu smūgiu išvedė vilniečius į priekį ir Zelkevičiaus<br />
veidas apsiblausė. Planas sutramdyti režimą laužantį<br />
futbolininką strimgalviais lėkė šuniui ant uodegos. Lietuvių<br />
pergalę prieš „Zenit“ įtvirtino dar vienas tikslus žalgiriečių<br />
smūgis. Trys vienas ir tai reiškė, kad Valdano toliau lieka<br />
komandoje.<br />
Po rungtynių persirengimo kambaryje komandos draugai<br />
padavė mačo didvyriui mineralinio butelį.<br />
– Ką čia duodat jam Atneškit Valdui tikro gėrimo. Juk dar
58<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
laukia sunki išvyka į Maskvą, – nuskambėjusią repliką palydėjo<br />
juoko banga.<br />
Tik treneris nesijuokė. Jam neliko nieko kita, kaip tik darkart<br />
susitaikyti su futbolininko pasirinktu gyvenimo būdu.<br />
Jei Zelkevičius būtų sumanęs uždėti apynasrį ekipos lyderiams,<br />
galbūt jie būtų spjovę į „Žalgirį“ ir palikę komandą.<br />
Taip būtų pasielgęs ir Ivanauskas, kuriam po sunkių metų<br />
Maskvoje Vilnius buvo gaivaus oro gurkšnis, pripažinimo ir<br />
šlovės vieta.<br />
1987-ieji Vilniaus „Žalgiriui“ buvo geriausi metai klubo<br />
istorijoje. Klubas laimėjo universiadą, surengtą Jugoslavijoje,<br />
bei užėmė trečią vietą SSRS futbolo čempionate. Namų<br />
rungtynes Vilniaus „Žalgirio“ stadione dažnai žiūrėdavo<br />
krepšinio žvaigždės Arvydas Sabonis, Valdemaras Chomičius,<br />
Rimas Kurtinaitis. Paskui pasibaigus rungtynėms žymiausi<br />
krepšininkai ir futbolininkai vakarodavo „Lietuvos“<br />
viešbučio 22-ame aukšte įsikūrusiame bare.<br />
Prieš pat studentų žaidynes įvyko toks nutikimas. Liepos<br />
mėnesį su ekipa į Jugoslaviją turėjo vykti ir Ivanauskas, tačiau<br />
po vieno nakties nuotykio žaidėjo dalyvavimas universiadoje<br />
pakibo ant plauko.<br />
Likus mažiau nei mėnesiui Valdas su komandos draugu<br />
Igoriu Pankratjevu nusprendė atšvęsti „Žalgirio“ pergalę<br />
„Astorijos“ restorane ir įsivėlė į muštynes. Vaikinai mažumėlę<br />
pervertino savo jėgas: jie buvo tik dviese, o kitoje pusėje<br />
peštukų – arti dešimties. Restorane kilusias muštynes sutramdė<br />
milicija ir dauguma incidento dalyvių atsidūrė artimiausiame<br />
milicijos poskyryje. Kitą rytą žalgiriečiai paprašė<br />
milicininkų leisti paskambinti vienam žmogui.<br />
– Vacy, gelbėk, pakliuvome į bėdą. Aš ir Igoris susimušėme<br />
„Astorijoje“ ir dabar esame N-ajame milicijos poskyryje,<br />
– komandos kapitonui Vaclovui Jurkui pasakojo Ivanauskas.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 59<br />
„Žalgirio“ kapitonas sėdo į automobilį ir po kelių minučių<br />
milicijos poskyryje išvydo apgailėtiną vaizdelį: kameroje sėdėjo<br />
du suplėšytais ir kruvinais drabužiais vilkintys žalgiriečiai.<br />
– Ką darysime su jais – milicininkas paklausė „Žalgirio“<br />
kapitono.<br />
– Nieko. Negadinkite vaikinams karjeros. Kitą mėnesį jie<br />
žais universiadoje. Jei surašysite protokolą ir patrauksite vyrus<br />
baudžiamojon atsakomybėn, šį turnyrą matys kaip savo<br />
ausis, – situaciją milicininkams paaiškino Jurkus.<br />
Pareigūnai dar spyriojosi, bet iš triukšmautojų išgirdę, kad<br />
tai pirmas ir paskutinis kartas, sutiko mainais už bilietus į<br />
„Žalgirio“ rungtynes paleisti žaidėjus ir nutylėti slogų faktą.<br />
Liepos pradžioje sostinės klubas beveik stipriausios sudėties<br />
išvyko į universiadą Jugoslavijoje. Ten „Žalgirio“ pagrindu<br />
sudaryta SSRS studentų rinktinė nukeliavo iki finalo.<br />
Kovoje dėl aukso medalių žalgiriečiai 5:0 sutriuškino Pietų<br />
Korėjos rinktinę ir tapo laimėtojais.<br />
Ivanauskui, kitaip nei Narbekovui, kuris įmušęs šešis įvarčius<br />
tapo rezu<strong>lt</strong>atyviausiu turnyro žaidėju, išvyka nenusisekė.<br />
Jau pirmose rungtynėse Valdas gavo traumą ir į ekipos<br />
sudėtį grįžo tik per pusfinalį ir finalą.<br />
Nesėkmės ištiktas Valdas liūdesį ėmė malšinti cigarečių<br />
dūmais. Šalia nebuvo nei astorijų, nei dainavų ir surūkomų<br />
cigarečių kiekis per dieną didėjo, tad iš Zagrebo į Vilnių beveik<br />
dvidešimt vienų metų futbolininkas grįžo išsiugdęs dar<br />
vieną savybę – priklausomybę nuo nikotino.<br />
Universiados rungtynes stebėjo geriausių Europos futbolo<br />
klubų skautai ir vėliau kai kuriems futbolininkams pasiūlė<br />
įspūdingas sutartis.<br />
Pagrindinės Jugoslavijos rinktinės žvaigždės Dejanas Savičevičius,<br />
Darko Pančevas, Robertas Prosinečkis, Draganas<br />
Stojkovičius pasibaigus universiadai pateko į didžiųjų klu-
60<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
bų akiratį ir po kelerių metų sukirto rankomis su „Milan“,<br />
Milano „Inter“, Madrido „Real“ ar „Marseille“ ekipomis. Jugoslavų<br />
futbolininkų mažiausia kontrakto suma siekė penkis<br />
milijonus JAV dolerių.<br />
O juk šiuos vaikinus „Žalgiris“ įveikė grupės rungtynėse<br />
rezu<strong>lt</strong>atu 1:0. Tai buvo menka paguoda, žinant, kad visiškai<br />
šalia buvusi reali galimybė susitarti su futbolo skautais ir<br />
vėliau išvykti į stipriausius Europos klubus būtų žlugusi dėl<br />
sovietinio režimo – sportininkams iki 27 metų SSRS neleido<br />
žaisti už šalies ribų. Po triumfu pasibaigusios universiados<br />
žalgiriečiams buvo skirti tarptautinės klasės sporto meistrų<br />
vardai.<br />
Universiados nugalėtojų šėlionės namie užtruko ne vieną<br />
dieną. Treneriui Zelkevičiui ir vėl teko gerokai pavargti, kol<br />
komanda grįžo į įprastą treniruočių ritmą. „Žalgirio“ bazėje<br />
nuolat skambėdavo grasinimai, kad vienas ar kitas futbolininkas<br />
dėl režimo pažeidimo bus išmestas lauk, tačiau likę<br />
žaidėjai užstodavo nusidėjėlį, sakydami, jog tai paskutinis<br />
kartas. Ir iš tikro vieniems tokie kartai buvo paskutiniai, o<br />
Ivanauskui paskutiniai kartai tęsėsi iki 1990 metų, kol jis<br />
visiškai paliko Vilnių.<br />
Europinio lygio „Žalgiris“ 1987 metais SSRS čempionate<br />
nusitaikė kovoti dėl prizinės vietos ir teisės žaisti Europos<br />
futbolo turnyruose. Baigiantis pirmenybėms vilniečių laukė<br />
išvyka į Donecko „Šachtar“ ir Dnepropetrovsko „Dnepr“ stadionus,<br />
o iki bronzos medalių trūko vos vieno taško. Pirmose<br />
išvykos rungtynėse Ivanauskas iš 28 metrų pasiuntė kamuolį<br />
į viršutinį vartų kampą ir išplėšė pergalę prieš „Šachtar“<br />
rezu<strong>lt</strong>atu 2:1. Iki mačo pabaigos likus kelioms minutėms teisėjas<br />
vaikiną nubaudė ge<strong>lt</strong>onąja kortele. Už kalbas!<br />
Burnojo Valdas specialiai. Jis tik ir laukė akimirkos, kai<br />
arbitras perspės, kad nereikia ginčytis, nes jei dar kartą taip<br />
įvyks, futbolininkas prieš save išvys perspėjimo ženklą. Tik
ŽAIDIMAS GYVENIMU 61<br />
teisėjas taip padarė, lietuvis kitoje atakoje praradęs kamuolį<br />
užsipuolė arbitrą ir užsidirbo kortelę.<br />
– Ačiū. Tu – tikras vyras, – pamanė ką tik nuobaudą gavęs<br />
lietuvis ir šypsodamasis nubėgo savo vartų link.<br />
Mačo baigtis buvo aiški, o Ivanauskui trūko tik vienos kortelės,<br />
kad dėl jų kiekio turėtų praleisti nieko nelemiančias paskutines<br />
pirmenybių rungtynes. Bronza kišenėje. Lemiamas<br />
bronzinis įvartis – jo sąskaitoje. Ko daugiau norėti Poilsio!<br />
Paskutinė 1987 metų išvyka į rungtynes buvo ypatinga.<br />
Vyrai prieš baigiamąją čempionato dvikovą atsipalaidavo ir<br />
uždrausti dalykai tapo prieinami: Dnepropetrovske žalgiriečių<br />
laukė baseinas, draugiškas pasisėdėjimas prie stipresnio<br />
gėrimo butelio ir net atviras kortavimas iš pinigų. Lietuviai<br />
pirmą kartą iškovojo bronzos medalius ir rungtyniaus Europoje,<br />
o pergalingą įvartį su „Šachtar“ įmušusiam Ivanauskui<br />
komandos draugai ta proga priklijavo Bronzinės Kojytės pravardę.<br />
Bronzinė Kojytė Dnepropetrovske ilsėjosi ir džiaugėsi<br />
visais tą akimirką suteiktais gyvenimo malonumais. Paskutinį<br />
1987-ųjų futbolo čempionato mačą „Žalgiris“ pralaimėjo<br />
1:2. Komanda į Lietuvą grįžo pirmą kartą istorijoje laimėjusi<br />
SSRS čempionato bronzos medalius. Oficialiai pasveikintų ir<br />
ąžuolo vainikais pasipuošusių sportininkų laukė atostogos.<br />
– Valdai, mes juk susitarėme. Jei paslysi, gali būti, kad tarp<br />
mūsų tau vietos neliks, – perspėjo auklėtinį Zelkevičius.<br />
– Sezonas jau baigėsi ir po atostogų į komandą grįšiu puikios<br />
formos, – treneriui pažadėjo futbolininkas.<br />
Pasibaigus bronziniam sezonui visas naktinis gyvenimas<br />
vėl sukosi aplink jaunąją „Žalgirio“ kartą. Dvidešimt vienų<br />
metų Valdas su geriausiu draugu Pankratjevu tarpsezonį<br />
praleido audringai: Vilnių savaitei išmainė į Klaipėdą, o<br />
grįžę iš pajūrio toliau mėgavosi šlove. „Lietuvos“ viešbučio<br />
viršuje esančiame naktiniame klube kone kiekvieną vakarą<br />
didžėjaujantis Žilvinas Žvagulis futbolininkų užsakymu gro-
62<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
davo merginoms dainas, sirgaliai džiaugdavosi būdami su<br />
savo dievukais. Taip prabėgo trumpos komandos tarpsezonio<br />
atostogos ir prasidėjo pasirengimas 1988 metų futbolo<br />
čempionatui. Vilniaus „Žalgiris“ išvyko į stovyklą netoli Krymo<br />
esančiame Adleryje.<br />
– Berniukai, žiūrėkite, mūsų žvaigždė grįžo papilnėjęs.<br />
Kaip jis dabar bėgios Tokiam tvirtam vaikinukui tik vartuose<br />
arba geriausiu atveju gynyboje vietos atsirastų, bet dabar,<br />
kai šios pozicijos aikštėje užimtos, teks Valdą išbraukti<br />
iš ekipos startinės sudėties, – puolėją gąsdino Zelkevičius.<br />
Vos per kelias savaites Ivanausko svoris smarkiai šoktelėjo<br />
nuo 85 iki 94 kilogramų. Reikėjo atsikratyti devynių kilogramų.<br />
Su treneriais buvo sutarta, kad po savaitės žaidėjo svoris bus<br />
toks pats, kaip ir 1987 metų futbolo sezono pabaigoje. Priešingu<br />
atveju Bronzinė Kojytė neteks vietos startinėje sudėtyje.<br />
Valdui šis laikotarpis įsiminė kaip Adlerio košmaras. Komanda,<br />
baigusi rytinę ar vakarinę treniruotę, žaisdavo kortomis,<br />
ilsėdavosi, o sportinį režimą per atostogas daugiau<br />
nei kiti laužęs Valdas plušo vienas. Pagal sudarytą fizinio<br />
pasiruošimo programą vaikinas kasdien turėjo atsikratyti<br />
daugiau nei kilogramo. Po savaitės futbolininkas, stebimas<br />
draugų ir trenerių, užlipo ant svarstyklių. Rodyklė sustojo<br />
ties 82,5 kilogramo.<br />
Po stovyklos Adleryje „Žalgiris“ išvyko į draugišką turnyrą<br />
Maroke. Kontrolinėse rungtynėse su Maroko klubu lietuvis<br />
šiurkščiai atakavo priešininką. Arbitras pastebėjo pražangą<br />
ir nedvejodamas parodė ge<strong>lt</strong>onąją kortelę. Valdas kažką<br />
burbtelėjo ir nubėgo į žalgiriečių aikštės pusę. Dar po kelių<br />
akimirkų Ivanauskas, vėl bandydamas atimti kamuolį, nugriovė<br />
marokietį. Teisėjas, matydamas, kad lietuvis nesivaldo,<br />
prieš akis iškėlė antrą ge<strong>lt</strong>onąją kortelę ir jau rengėsi<br />
pašalinti sportininką iš aikštės, tačiau nespėjo.
ŽAIDIMAS GYVENIMU 63<br />
– Už ką!. – pamatęs antrą ge<strong>lt</strong>onąją kortelę, suriko Valdas.<br />
– Kaip tu drįsai!.<br />
Paskutiniuose žodžiuose nuaidėjęs skausmas ir pagieža<br />
visiems žalgiriečiams pervėrė širdis. Komanda, gerai pažįstanti<br />
lietuvį, jautė, kad šis epizodas arbitrui gerai nesibaigs.<br />
– Tuoj bus cirkų. Tuoj pasilinksminsime, – laukdami įvykių<br />
atomazgos aikštėje persimetė „Žalgirio“ treneriai.<br />
Arbitras ruošėsi ge<strong>lt</strong>onąją kortelę pakeisti raudonąja ir išvaryti<br />
futbolininką iš aikštės, bet Valdas, prieš akis išvydęs<br />
antrą įspėjimą, įtūžo ir puolė teisėją. Šis, pamatęs krauju<br />
paplūdusias futbolininko akis, pasileido išėjimo iš stadiono<br />
link. Iki saugios užuovėjos bėgti reikėjo kone šimtą metrų.<br />
Lėkdamas arbitras dar sugebėjo parodyti besivejančiam lietuviui<br />
raudonąją kortelę ir taip pašalinti iš aikštės, tačiau<br />
situacija nė kiek nepagerėjo.<br />
Lietuvis tik dar labiau įsismarkavo ir artinosi prie dvikovos<br />
teisėjo.<br />
– Pagauk jį, buliau! Iš kairės bėk! Pagauk! – Valdą ragino<br />
komandos draugai.<br />
Į stadioną susirinkę žiūrovai stojosi iš vietų ir lyg kokioje<br />
koridoje ar gladiatorių dvikovoje ėmė reikalauti žmogaus su<br />
švilpuku teismo.<br />
Nežinia, kaip būtų pasibaigę vargšui arbitrui ir ką jis<br />
būtų iškentęs, jei išėjimas iš stadiono ir rungtynių apsaugos<br />
vyrukai būtų buvę bent dvidešimčia metrų toliau. Bėgantysis<br />
smuko lauk, o įtūžusį puolėją sustabdė apsaugos<br />
darbuotojai.<br />
Pasibaigus dvikovai Valdas ilgokai klausinėjo trenerių, už<br />
ką jam buvo parodytos kortelės. Šie patarė ateityje nesive<strong>lt</strong>i<br />
į ginčus su arbitrais, tačiau patarimai jaunuoliui įėjo pro vieną,<br />
o išėjo pro kitą ausį.<br />
1988 metų Seulo olimpiadą Ivanauskas stebėjo per televizorių,<br />
nors rinktinės trenerio Anatolijaus Fiodorovičiaus By-
64<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
šovieco kvietimu dalyvavo olimpinės rinktinės pasiruošimo<br />
stovykloje, žaidė kontrolinius mačus ir planavo vykti į pirmą<br />
savo olimpiadą Pietų Korėjoje. Nepavyko. Vi<strong>lt</strong>ys patekti<br />
į vasaros žaidynes žlugo per paskutinę būsimų olimpiečių<br />
stovyk lą 1988 metų birželio mėnesį Suchumyje, Gruzijoje.<br />
Ivanauskas šimtu procentu buvo įsitikinęs, kad jam olimpiečių<br />
gretose atsiras vieta. Tokiu trenerio sprendimu neabejojo<br />
ir kitas žalgirietis Baranauskas, pasirengimo ciklo<br />
metu per dvejas rungtynes įmušęs du įvarčius. Tačiau paskutinės<br />
stovyklos įvykiai žaidėjų įsitikinimus nupūtė kaip vėjas<br />
rudeninius lapus.<br />
Pasibaigus stovyklai kai kurie futbolininkai, kad galėtų<br />
grįžti namo, skrydžių į Maskvą ar Kijevą laukė kelias paras,<br />
o kad neprailgtų, pliekė kortomis, aplankė vieną kitą restoraną,<br />
kepė šašlykus ir ragavo gruzinišką vyną.<br />
Vieną sykį lėktuvų skrydžių belaukiantys devyni pretendentai<br />
į olimpinę rinktinę linksminosi iki paryčių. Saulei patekėjus,<br />
juos ne pačios geriausios būklės pamatė rinktinės<br />
gydytojas, turintis kandidatus išlydėti į oro uostą. Žinia apie<br />
vaikinų nuotykius Suchumyje pasiekė ir trenerio Byšovieco<br />
ausis, tačiau futbolininkai buvo tikri, kad šis viską supras,<br />
juk vakarėlis vyko pasibaigus stovyklai.<br />
– Na, pasilinksmino, nieko čia baisaus neįvyko. Nesijaudinkim,<br />
viskas gerai. Juk ne per rungtynes ar treniruotes<br />
vyną gėrėme, – Ivanauskui kartojo Maskvos „Dinamo“ žaidėjas<br />
Viktoras Losevas.<br />
– Aišku, nėra ko jaudintis, juk irgi esame žmonės, – prieš<br />
atsisveikindamas oro uoste draugui pritarė lietuvis.<br />
Po kelių savaičių Ivanauskas su Baranausku vos neišvirto<br />
iš kojų. Olimpinės rinktinės treneris Byšoviecas šių dviejų<br />
lietuvių neįtraukė į rinktinės sąrašą, bet iš „Žalgirio“ į<br />
komandą pateko Janonis ir Narbekovas. Žalgiriečiams komandos<br />
draugai nepavydėjo, tačiau niekaip nesuprato, kaip
ŽAIDIMAS GYVENIMU 65<br />
į rinktinę buvo pakviestas visiškai su ekipa nesitreniravęs<br />
Azerbaidžano Baku „Neftči“ žaidėjas Igoris Ponomoriovas<br />
ar lietuvių konkurentu nelaikytas Dnepropetrovsko „Dnepr“<br />
futbolininkas Vadimas Tiščenka.<br />
– Stasy, mus pardavė už trisdešimt sidabrinių. Juk į rinktinę<br />
vietoj tų dviejų žaidėjų turėjome patekti mes. Ir kvailiui<br />
aišku, kad ne už ačiū šios personos skris į olimpiadą.<br />
Treneris pardavė mūsų vietas, – tokio paties likimo draugui<br />
kartojo Ivanauskas.<br />
Lietuvio nesugniuždė toks smūgis į paširdžius. Taip, olimpinės<br />
rinktinės trenerio sprendimas nustebino, tačiau taškas<br />
šioje istorijoje ilgokai nebuvo padėtas. Futbolininkas<br />
prisiekė išsiaiškinti, dėl kokių priežasčių nedalyvavo 1988<br />
metų olimpiadoje, ir jau būdamas treneris vienoje komandos<br />
stovyklų Turkijoje susitikęs Byšoviecą paklausė, kodėl nebuvo<br />
paimtas į rinktinę.<br />
– Valdai, nepyk, negaliu tau pasakyti, kodėl taip pasielgiau,<br />
– vietoj tikslaus ilgai laukto atsakymo Ivanauskas išgirdo<br />
tokius SSRS olimpinės futbolo rinktinės trenerio žodžius.<br />
1989 metais Ivanauską SSRS futbolo specialistai įtraukė į<br />
simbolinę SSRS trečią pagal pajėgumą rinktinę. Lietuvis dėl<br />
vietos tikroje komandoje kovojo tik su dviem varžovais. Po<br />
1988 metų Europos futbolo čempionato, kur SSRS ekipa, vadovaujama<br />
Valerijaus Lobanovskio, užėmė antrą vietą, rinktinė<br />
buvo viena stipriausių per visą valstybės gyvavimo laikotarpį.<br />
Netrukus komanda pradėjo ruoštis 1990 metais Italijoje<br />
vyksiančioms pasaulio pirmenybėms ir treneris Lobanovskis<br />
į pirmą stovyklą pakvietė emocinį „Žalgirio“ lyderį. Šalies<br />
čempionatas jau buvo pasibaigęs ir Vilniaus klubo žaidėjai<br />
po sėkmingo sezono išvyko atostogauti į Barbadosą, o Ivanauskas<br />
rinktinės stovykloje Kijeve ruošėsi pirmam atrankos<br />
mačui su Austrijos komanda.
66<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
Vos atvykęs į stovyklą, lietuvis pamatė, kad įsitvirtinti<br />
SSRS rinktinėje praktiškai neįmanoma. Buvo įprasta, kad<br />
SSRS komandai atstovaudavo keturiolika „Dinamo“ auklėtinių.<br />
Atrankos rungtynėse su Austrija Ivanauskas žaidė vieną<br />
kėlinį, tačiau po mačo sulaukė pasiūlymo su rinktine skristi į<br />
Kuveitą žaisti komercinių rungtynių. Draugiškoje kovoje Kuveite<br />
lietuvis įmušė įvartį ir nuaidėjus finaliniam švilpukui<br />
iš Lobanovskio išgirdo pasiūlymą Vilniaus „Žalgirį“ iškeisti į<br />
Kijevo „Dinamo“.<br />
– „Žalgiris“ – gera komanda, bet tau reikia tobulėti ir tai<br />
geriausia daryti žaidžiant „Dinamo“ klube. Turi talentą žaisti<br />
geriausiuose planetos futbolo klubuose, tačiau jį reikia<br />
ugdyti. Patikėk, Kijevas – geriausia vieta tobulėti, – įtikinėjo<br />
lietuvį Lobanovskis.<br />
– Man reikia pagalvoti. „Žalgiris“ yra mano komanda ir iš<br />
karto negaliu pasakyti, ar noriu pereiti į „Dinamo“, – atsakė<br />
Ivanauskas.<br />
Lobanovskis dar priminė, kad praūžus žiemos šventėms<br />
lietuvis su rinktine toliau ruošis 1990-ųjų pasaulio čempionatui<br />
ir vyks į mėnesį truksiančią stovyklą Italijoje.<br />
Kad pereitų į geriausią SSRS klubą, Valdui nieko netrūko.<br />
Ištarus „taip“, karjera būtų pasikeitusi kardinaliai, tačiau<br />
prieš tai žaidėjas turėjo pasikalbėti su Zelkevičiumi. Iki<br />
rinktinės žiemos stovyklos Italijoje pradžios futbolininkas<br />
nesusitiko su „Žalgirio“ treneriu, tad pas Lobanovskį skrido<br />
vis dar neturėdamas konkretaus atsakymo.<br />
Rinktinės stovykla Italijoje truko visą 1990 metų sausį. Jai<br />
pasibaigus, Kijevo komandos treneris dar kartą tarstelėjo<br />
lietuviui laukiantis, kada šis žalios ir ba<strong>lt</strong>os spalvų aprangą<br />
iškeis į mėlyną-ba<strong>lt</strong>ą.<br />
– Nežinau, – tik tiek per antrą pokalbį Lobanovskio paklaustas,<br />
kaip planuoja karjerą, išlemeno žalgirietis.<br />
Rinktinės strategas patarė lietuviui pagalvoti ir iki kitos
ŽAIDIMAS GYVENIMU 67<br />
stovyklos apsispręsti, ar nori žaisti Kijeve.<br />
– Mane vilioja Lobanovskis. Žada didžiulę karjerą ir geresnes<br />
sąlygas. Iš pradžių pagyvenčiau Kijevo „Dinamo“<br />
sporto bazėje, o paskui duotų butą, automobilį. Čia, „Žalgiryje“,<br />
visus deficitinius daiktus ir paskyras gaunu paskutinis.<br />
Iki šiol laukiu, kada gausiu butą. Visi jau turi, o aš,<br />
matyt, kaip viengungis gyvenamojo ploto turiu laukti ilgiausiai.<br />
Manau, būtų geriausia, jei palikčiau komandą ir<br />
pereičiau į Kijevą, – Vilniuje sutikęs Zelkevičių prasitarė<br />
SSRS rinktinės kandidatas.<br />
Vilniečių strategas buvo kitos nuomonės ir sugebėjo perkalbėti<br />
Valdą, kad skubotai nepaliktų „Žalgirio“.<br />
– Jei nori žaisti 1990 metų pasaulio futbolo čempionate<br />
Italijoje, turi būti Kijevo „Dinamo“, o ne Vilniaus „Žalgirio“<br />
žaidėjas. Paskutinį kartą sakau: pradžioje gyvensi klubo<br />
bazėje, paskui gausi butą. Daugiau neprašysiu pereiti pas<br />
mane. Čia tavo paskutinis šansas, – kitoje rinktinės stovykloje<br />
Lobanovskis dar kartą kalbino lietuvį, bet šis pabūgo<br />
permainų.<br />
Apie tvarką Kijevo „Dinamo“ klube buvo kuriamos legendos.<br />
Lobanovskio auklėtiniai beveik vienuolika mėnesių per<br />
metus gyvendavo nuolat įsitempę. Trenerio metodika buvo<br />
paremta didžiuliu fiziniu ir psichologiniu krūviu, o tai atlaikydavo<br />
ne kiekvienas. Tie, kurie ištverdavo Lobanovskio treniruočių<br />
sistemą, būdavo daugeliu žaidimo aspektų stipresni<br />
už kitus. Tačiau pasitaikė ir tokių, kurių karjera „Dinamo“<br />
ekipoje nesusiklostė.<br />
„Žalgiryje“ Ivanauskas jautėsi saugus ir užtikrintas, kad<br />
pažeidus tvarką Zelkevičius iškart neišmes iš komandos.<br />
„Dinamo“ klube Lobanovskis už tokius nusižengimus, matyt,<br />
neglostytų paplaukiui. Be to, atmintyje vis dar buvo gyvi
68<br />
VALDAS IVANAUSKAS<br />
kartūs prisiminimai, kai 1984-aisiais teko išvykti į Maskvos<br />
CSKA.<br />
Per penkerius metus Ivanauskas subrendo ir buvo vienas<br />
ryškesnių SSRS futbolininkų, bet pakeisti klubą karjeros viduryje<br />
jėgų neužteko. Gal lietuvio keliai po žingsnio į Ukrainą<br />
būtų pasukę ne į Austriją, o, kaip ir daugumos Kijevo<br />
„Dinamo“ futbolininkų, į Italiją ar Ispaniją.. Tokios dvejonės<br />
sportininką kankino dar kelerius metus, kai pasakė „ne“<br />
SSRS rinktinės treneriui ir tvirtai nusprendė likti „Žalgiryje“.<br />
Lobanovskis lietuviui neliko skolingas – nedvejodamas<br />
išbraukė iš rinktinės sąrašo.