SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Istorinės valstybių silpnumo šaknys<br />
tapatumų 29 .“ Ranger aiškiai nurodo „tradicijos kolonijinėje Afrikoje išradimą“, parodydamas, kad kai kurios skiriamosios pokolonijinių<br />
Afrikos visuomenių ypatybės, kaip antai etninės ar gentinės priklausomybės svarba, nėra ikikolonijinio periodo palikimas, bet veikiau<br />
iškilo – ar iš esmės sustiprėjo – kolonijinio valdymo metu.<br />
Pateikdamas iškalbingą šios dinamikos pavyzdį, Newbury (1998) primena, kad „Belgijos administracija Ruandoje [...] siekė suformuoti<br />
visuomeninę santvarką, racionalizuoti ir standartizuoti heterogeninius socialinius ryšius [...]. 1930-aisiais ji išleido asmens tapatybės<br />
korteles, kuriose buvo nurodoma asmens etninė priklausomybė. [...] Tokios priemonės nesukūrė tautybių – vietoje to jos pasitarnavo<br />
formuojant administracijos socialinę svarbą. Tokiu būdu kolonijinėje Ruandoje hutai buvo priskirti antrosios klasės gyventojams. Tai<br />
buvo ryškiai iliustruota paskirstant naujus kolonijinius socialinius ir ekonominius ištekliu 30 .“ Šis pavyzdys rodo, kad susiskirsčiusios<br />
grupės – pagal etninĮ ir gentinĮ tapatumą – dažnai buvo kolonijinio valdymo produktas, kaip ir pati valstybės struktūra.<br />
Taigi naujai susikūrusios Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys buvo kamuojamos dviejų struktūrinių problemų – politinio tapatumo<br />
susiskaidymo ir silpnų nacionalinių institucijų, o jos abi kartu neleido susidaryti jokiai tvirtai nacionalinei valdančiajai sistemai,<br />
smarkiai pakenkė valstybės teisėtumui ir leido kurtis itin nestabilioms ir sunkiai reformuojamoms politinėms santvarkoms. Politinis<br />
susiskaidymas ir silpni valdantieji organai maitino vieną kitą, kenkdami pastangoms sukurti įstatyminę ir veiksmingą valstybę. Etniniai<br />
susiskirstymai – ir dėl jų religiniai ir klanų susiskirstymai, taip pat geografinės ir socialinės bei ekonominės politinio susiskaidymo<br />
formos – trukdė formuotis „vienam iš svarbiausių reikalavimų priversti valstybes veikti [...] – apolitiškų biurokratinių struktūrų<br />
(valstybės tarnybos, teismų sistemos, policijos, kariuomenės) sukūrimui, palaikomų ideologijos, įteisinančios neutralių valstybės<br />
įgaliojimų vaidmenĮ išlaikant visuomeninę santvarką aprašytomis procedūromis ir teisine lygybe 31 .“<br />
Nors daug glaudžių grupių, turinčių ilgą bendrą istoriją, išplėtojo sudėtingas politines, ekonomines ir socialines sistemas, palaikančias<br />
stabilumą ir skatinančias ekonominę pažangą, susiskirsčiusios tautos tokių mechanizmų neturi. Suskaidytos visuomenės, derinant<br />
jas su silpna vyriausybių struktūra, yra linkusios grimzti Į „dusinančias užburto rato miazmas“, kuriose, kaip pastebi Putnam,<br />
„nusišalinimas, nepasitikėjimas, vengimas, eksploatacija, izoliacija, neramumai ir stagnacija stiprina vienas kitą 32 .“ Vos tik visuomenėje<br />
ima dominuoti tokia disfunkcinė, neproduktyvi elgesio struktūra, ji išliks, nes, kaip aiškina North, didelio laipsnio tam tikros<br />
institucinės struktūros priklausomybė nuo ankstesnės raidos sukuria „produktyvios veiklos stabdžius, [kurdama] organizacijas ir<br />
interesų grupes, suinteresuotas esančiais apribojimais“, kurie „yra svarbus veiksnys aiškinant išliekančius žemus augimo tempus<br />
besivystančiose šalyse 33 .“<br />
Nunn (2007) pateikia modelĮ su įvairiomis pusiausvyromis, parodydamas, kad iš išorės įvesta institucijų sistema su nesaugiomis<br />
nuosavybės teisėmis ir žemu gamybos lygiu, kai valstybė ima išteklius iš ekonominės sistemos, gali išsilaikyti net netekusios<br />
išorinio gavybos šaltinio. „Esant šiai neoptimaliai pusiausvyrai, visuomenė lieka įviliota Į spąstus netgi pasibaigus išorinės gavybos<br />
laikotarpiui“, todėl politinė nepriklausomybė nepašalina socialiai nepageidaujamos institucijų sistemos 34 .<br />
Nors dauguma Afrikos Į pietus nuo Sacharos pokolonijinių valstybių pirmiausia apribojo ekonominĮ ir politinĮ gyvybingumą,<br />
politinis regiono žemėlapis nuo dekolonizacijos pabaigos nepakito. „Nuo 1945 m. nė viena valstybė neišnyko dėl jos kaimynių karo<br />
veiksmų 35 .“ Šios šalys nebuvo priklausomos nuo išorinės karinės grėsmės, svarbios stiprinant Europos valstybes 36 .<br />
Pateikiame ilgesnę Collier (2009b) citatą: „dekolonizacija vyko po baisiausio tarptautinio karo istorijoje bei branduolinės konkurencijos<br />
kontekste. Nestebina, kad kilo jausmas, jog tai daugiau nėra priimtina vyriausybės elgesio dalis: tai buvo per brangu, o karai su<br />
kaimynais galėjo virsti pasauliniu karu. Dėl tarptautinio spaudimo, įskaitant Jungtinių Tautų ir regioninių grupių, kaip antai Afrikos<br />
vienybės organizacija, tarptautinĮ tarpininkavimą, radikaliai sumažėjo galimybės kilti tarptautiniam karui. […] Darvino procesas,<br />
kuriuo remdamosi stiprios valstybės absorbavo silpnas valstybes – tokiu būdu Vokietija 300 valstybių sutraukė Į vieną, visiškai<br />
pasibaigė 37 .“<br />
Dėl išorinės karinės grėsmės tapo reikalingas valstybės susitelkimas, turėjęs nukreipti mokesčius finansuoti karinĮ aparatą, būtiną<br />
susiduriant su šiomis išorinėmis grėsmėmis. Valstybės poreikis mobilizuoti vidaus išteklius paskatino gyventojus reikalauti, kad ji<br />
būtų laikoma atsakinga už jos fiskalinių išteklių naudojimą, taip suvaržant jos veiksmus. Be to, poreikis padidinti išteklius paskatino<br />
valstybes kurti Į vystymąsi orientuotas institucijas, kaip antai nuosavybės teisių apsaugos, nes vidaus išteklių mobilizavimas buvo<br />
esmingai susietas su ekonominės sistemos stiprumu. Išorinės grėsmės taip pat konsolidavo bendrą nacionalinĮ tapatumą ir sustiprino<br />
politinĮ procesą, tarpininkaujantĮ valstybės ir visuomenės interesams.<br />
29<br />
Ranger 1983, p. 248.<br />
30<br />
Newbury 1998, p. 11.<br />
31<br />
Easterly 2000, p.12.<br />
32<br />
Putnam 1993, 177.<br />
33<br />
North 1990, 99.<br />
34<br />
Nunn 2007, p. 173.<br />
35<br />
Collier 2009b, p. 4.<br />
36<br />
Tilly 1990.<br />
37<br />
Collier 2009b, p. 4.<br />
53<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI