SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Istorinės valstybių silpnumo šaknys<br />
kolonijinių valstybių orientacija taip pat atsispindi prastai išplėtotuose keliuose, būdingais kolonijiniam periodui. Infrastruktūros<br />
nebuvo paisoma, jei ji neduodavo tiesioginės finansinės grąžos. Pavyzdžiui, geležinkeliai buvo nutiesti pervežti žaliavas iš šalių<br />
vidaus Į uostus, bet retai sujungdavo vidaus teritorijas.<br />
Didelis mirtingumas, su kuriuo europiečiai susidurdavo Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse, taip pat apibrėžia kolonijinĮ valdymą,<br />
ribodamas platesnio masto tiesioginio įsikūrimo galimybes 15 . Kolonijinė valdžia, ypač Didžiosios Britanijos, o mažesniu mastu ir<br />
Prancūzijos bei Belgijos, kolonijas kūrė tik labai ribotai ir valdydavo jas netiesiogiai. Viršutinius kolonijinės administracijos sluoksnius<br />
sudarė kolonistai, tuo tarpu kolonijinė valdžia pasitikėjo tradicinėmis ir paprotinėmis institucijomis, siekdama išlaikyti tvarką už<br />
sostinės ribų 16 , nes kolonijinė administracija tiesiogiai tik labai ribotai aprėpdavo kaimo sritis.<br />
Netiesioginio valdymo sistema kurstė decentralizuotą despotizmą 17 , nes kolonijinė valdžia iškreipė santykĮ tarp paprotinių vadovų<br />
ir bendruomenių. Ikikolonijiniais laikais bendruomenės galėjo pašalinti vadovus iš valdžios, tačiau vėliau suteikti ar atimti tą valdžią<br />
galėjo tik kolonijinė administracija 18 . Ši sistema labai sumažino tradicinių ir paprotinių vadovų atskaitomybę jų bendruomenėms, nes<br />
jie galėjo naudotis savąja vietos valdžia asmeniniam turtui kaupti, taip padėdami pagrindą vėlesniam valstybės privatizavimui 19 .<br />
Šios keturios kolonijinių valstybių Afrikoje Į pietus nuo Sacharos ypatybės, tiksliau, visos būdamos glaudžiai susipynusios, primena kai<br />
kurias skiriamąsias valstybių silpnumo ypatybes. Dirbtinis jų suformavimo pobūdis atitraukia valstybės institucijas nuo visuomenės,<br />
trukdydamas politiniams procesams, galintiems sukurti gyventojų lūkesčių ir valstybės pajėgumų pusiausvyrą. Ribota silpnų<br />
valstybių vystymosi orientacija atsispindi ekstrakciniame kolonijinių valstybių pobūdyje, o jų nesugebėjimas mobilizuoti vidaus<br />
išteklius gali būti siejamas su valstybės institucijų, įkurtų per kolonijinę erą, ekstraversija. Į dvi dalis suskilusi valstybių struktūra,<br />
sustiprinta netiesioginio kolonijinio valdymo, galėjo padėti pagrindą kai kurių silpnų Afrikos Į pietus nuo Sacharos valstybių klanų<br />
sistemai 20 .<br />
4. DEKOLONIZACIJA<br />
Išskyrus Portugalijos kolonijas, ilgai ir žiauriai kovojusias dėl nepriklausomybės, ir Pietų Afrikos kolonijas,<br />
kitos Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys įgijo politinę nepriklausomybę nuo ankstesnių kolonijinių valdžių<br />
praėjus keleriems metams po 1957 m., kai Britų Aukso Krantas tapo nepriklausoma Gana. Taikus perėjimas<br />
nuo kolonijinio valdymo prie politinės autonomijos buvo puiki galimybė atsikratyti žalingų kolonijinių<br />
valstybių institucijų ypatybių. Tačiau politinis šių naujųjų šalių elitas retai nuveikdavo daugiau nei vien<br />
biurokratijos afrikietinimą, nesusietą su esminiais institucijų pokyčiais. Kodėl Afrikos Į pietus nuo Sacharos<br />
institucijų vystymasis nepriklausomybės laikais nepatyrė esminių pokyčių?<br />
Siekiant sumažinti dirbtinumą, reikėtų suteikti indigenatą valstybės institucijoms, o jos galėtų sumažinti oficialių ir neoficialių įstaigų<br />
neatitikimą. Tačiau tokiam vystymuisi trukdė keli skirtingi veiksniai. Pirma, kai kurių kolonijinių valstybių administracinė struktūra,<br />
taip pat ir valdžios aprėptis buvo gana silpni. Tai paskatino nacionalinius politinius vadovus būti atsargius darant didelius institucijų<br />
struktūros, kurią jie siekė konsoliduoti, pakeitimus. „Jie turėjo perimti veikiančius vyriausybės mechanizmus, o ne siekti sukurti<br />
vieną tokių mechanizmų iš paviršiaus pajudinant neįsivaizduojamą painiavą, atsiradusią iš tuo pat metu vykusių nepriklausomybės<br />
siekimo ir visos politinės struktūros perskirstymo 21 .“<br />
Tačiau pernelyg suvakarietintos teisinė, valdymo ir švietimo sistemos neleido vietos bendruomenėms gauti naudos iš joms<br />
priklausančių išteklių, pajėgumų ir socialinių tinklų ir sukūrė nereikalingą konfliktą tarp oficialių ir neoficialių institucijų. Itin<br />
centralizuotos valdančiosios struktūros šalyse, kur oficialūs valstybės organai yra neveiksmingi ir kur mažai alternatyvių pajamų<br />
šaltinių, verčia grupes konkuruoti dėl nepakankamų valstybės išteklių, šio proceso metu vykstant politinei fragmentacijai.<br />
Be to, daugelio neseniai susikūrusių valstybių lyderiai gavo išsilavinimą Vakarų šalyse: Julius Nyerere – Jungtinėje Karalystėje,<br />
Léopold Sédar Senghor – Prancūzijoje, Kwame Nkrumah – Jungtinėse Valstijose. Lyderiai, mokęsi Afrikos šalyse, kaip antai Milton<br />
Obote ar Félix Houphouët-Boigny, mokėsi akademinėse institucijose, visiškai palaikančiose Vakarų politines vertybes ir institucijas.<br />
15<br />
Acemoglu et al. 2001.<br />
16<br />
Lange 2004.<br />
17<br />
Lange 2004.<br />
18<br />
Lugard 1922.<br />
19<br />
Bayart 1999.<br />
20<br />
Mamdani 1996.<br />
21<br />
Clapham 1996, p. 35.<br />
51<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI