SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
SILPNUMO ĮVEIKIMAS AFRIKOJE - European Commission - Europa
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>SILPNUMO</strong><br />
ĮVEIKIMAS <strong>AFRIKOJE</strong><br />
NAUJAS EUROPOS POŽIŪRIS<br />
EUROPOS MOKSLINIŲ TYRIMŲ<br />
TELKIMAS VYSTYMO POLITIKAI<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
<strong>SILPNUMO</strong> ĮVEIKIMAS<br />
<strong>AFRIKOJE</strong><br />
NAUJAS EUROPOS POŽIŪRIS<br />
EUROPOS MOKSLINIŲ TYRIMŲ<br />
TELKIMAS VYSTYMO POLITIKAI<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi, Silpnumo įveikimas Afrikoje, Roberto Schumano antrosios<br />
pakopos studijų centras, Europos universiteto institutas, San Domenico di Fiesole.<br />
© Europos Bendrijos, 2009<br />
Leidžiama dauginti, nurodžius šaltinį.<br />
Atsakomybės ribojimas:<br />
Šioje ataskaitoje išreikštas požiūris yra šių autorių ir neturi būti tapatinamas su Europos Komisijos<br />
ar Europos Sąjungos šalių narių požiūriu.<br />
Kilus neaiškumams, tekstui anglų kalba bus teikiama pirmenybė versijų kitomis kalbomis<br />
atžvilgiu.
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Pratarmė<br />
PRATARMĖ<br />
Politikos formavimui reikia tikslių, gilių ir savalaikių žinių apie bet kurią situaciją. Vystymasis taip<br />
pat nėra išimtis. Europoje yra daugybė universitetų ir mokslinių tyrimų institucijų, mąstančių apie<br />
vystymosi problemas ir leidžiančių informatyvius analitinius darbus. Tačiau visą jų potencialą<br />
dar reikia didinti dėl daugelio priežasčių, įskaitant pastangų susiskaidymą, išteklių trūkumą ir<br />
santykinĮ atotrūkĮ nuo politikos formavimo sferos.<br />
Iniciatyva „Europos mokslinių tyrimų telkimas vystymo politikai“ skirta šiai situacijai pagerinti. Šiuo<br />
metu Europos Komisija ir šešios šalys narės (Suomija, Vokietija, Liuksemburgas, Ispanija, Švedija,<br />
Jungtinė Karalystė) palaiko šią bendrą iniciatyvą siekiant pagerinti Europos perspektyvą, jos viziją<br />
kai kurių labiausiai neatidėliotinų mūsų meto vystymosi problemų atžvilgiu, remiantis puikiomis<br />
žiniomis, naujovėmis ir bendro pagrindo Europos mokslinių tyrimų bendruomenei ir politikos<br />
formuotojams sukūrimu.<br />
Ši kasmet leidžiama Europos ataskaita dėl vystymosi (ERD) yra svarbiausias šios iniciatyvos rezultatas.<br />
Tai nepriklausoma, žiniomis pagrįsta ir Į ateitĮ orientuota vystymosi problemų apžvalga, atspindinti<br />
Europos viziją. Ši ataskaita padės Europos Sąjungai išgryninti jos vystymosi viziją, praturtinti jos<br />
politiką ir padaryti poveikĮ tarptautinio masto diskusijoms. Ji taip pat papildys kitus svarbiausius<br />
pranešimus apie vystymąsi, stengdamasi atspindėti įvairius požiūrius, galinčius egzistuoti kartu<br />
svarstant įvairias problemas ir, jei tinkama, specialius europinius metodus, paremtus Europos<br />
politinėmis ir socialinėmis vertybėmis bei jos istorija ir patirtimi. Iš tiesų esame tikri, kad neturi būti<br />
jokios mąstymo monopolijos kalbant apie tokią sudėtingą ir turtingą sritį, kaip plėtros politika.<br />
Pirmajame šių metų leidinyje, detaliai parengtame vadovaujant Europos universitetiniam institutui<br />
(EUI), įsikūrusiam Florencijoje, aptariama sudėtinga ir daugiamatė „silpnumo“ problema, ypač<br />
didelĮ dėmesĮ skiriant Afrikai Į pietus nuo Sacharos, kur dauguma šalių yra silpnos. Ji apibūdinta<br />
kaip „sunkiausias mūsų eros vystymosi iššūkis“. Silpnumo situacijų sprendimas, be abejonės, yra vis<br />
augantis Europos ir visos tarptautinės bendruomenės rūpestis. Tai vis svarbesnis Europos plėtros<br />
politikos prioritetas. Be to, tai ir pagrindinis Europos saugumo strategijos iššūkis.<br />
Silpnumo įveikimas yra pati svarbiausia ir skubiausia moralinė būtinybė. Vadinamosiose silpnosiose<br />
valstybėse gyvena trečdalis pasaulio vargšų. Pažanga siekiant Tūkstantmečio vystymosi tikslų (TVT)<br />
šiose šalyse atsilieka, o silpnas valdymas be galo stipriai atsiliepia – ypač jei sukelia konfliktus ir<br />
karus, – kalbant apie ekonomiką, žmones ir socialinę sritį. Visų svarbiausia – apsvarstyti su tuo itin<br />
susijusius maisto, kuro, o dabar – ir finansinius bei ekonominius sukrėtimus, gresiančius pakeisti<br />
nesenos vystymosi pažangos kryptį. Krizių pasekmės žmonėms kelia ypač daug nerimo silpnose<br />
Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse, kurių gebėjimas įveikti sukrėtimus yra ribotas.<br />
Žvelgiant iš saugumo perspektyvos, silpnumo situacijos taip pat kelia didžiulĮ susirūpinimą. Mūsų<br />
pačių interesų labui reikia įveikti silpnumą vis labiau tarpusavyje susijusiame pasaulyje, taip<br />
užtikrinant pasaulinĮ stabilumą ir klestėjimą. Atgimęs piratavimas Adeno įlankoje, glaudžiai susijęs<br />
su neramumais Somalyje, arba ekonominių, politinių ir karo pabėgėlių srautai, suprantamai ir<br />
dažnai priverstinai plūstantys iš savo silpnų šalių ir siekiantys susikurti geresnĮ ir stabilesnĮ gyvenimą<br />
Europoje ir kitose turtingose pasaulio dalyse, – tai tik vieni iš daugelio šios augančios tarpusavio<br />
priklausomybės pavyzdžių.<br />
III<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Pratarmė<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Galiausiai šioms situacijoms, apimančioms nepaprastai įvairias visuomenes su labai skirtingomis<br />
socialinėmis, ekonominėmis, kultūrinėmis ir politinėmis aplinkybėmis ir sudėtimis, reikia specialių,<br />
itin pritaikytų metodų, kalbant apie išorės palaikymą. Klasikinė plėtros politikos „mantra“, kaip<br />
antai pagalbos veiksmingumo darbotvarkė (Paryžiaus deklaracija ir „trigubos A“ darbotvarkė),<br />
Europos konsensusas dėl vystymosi ir paramos valdymo reformoms metodas, atitinka konkrečius<br />
iššūkius, taikant juos silpnuose kontekstuose. Kaip teigiama 2008 m. ES moksliniame straipsnyje „TVT<br />
vidurio taške“, parengtame vadovaujant profesoriui F. Bourguignon‘ui ir parašytame šios iniciatyvos<br />
kontekste 1 , „silpnumą reikia įveikti, jei ketinama siekti pažangos dėl Tūkstantmečio vystymosi<br />
tikslų. Tam reikia nuolatinio įsipareigojimo ir lakia vaizduote pasižyminčio naujo jungtinio politinių,<br />
techninių, finansinių ir kartais karinių išteklių panaudojimo, įtraukiant ne tik vyriausybes, bet ir<br />
pilietinę visuomenę bei nevalstybinius veikėjus“. Šiuo požiūriu šalys partnerės ir šalys, teikiančiosios<br />
pagalbą, šiuo metu yra bendrai įsitraukusios Į „tarptautinĮ dialogą dėl valstybės ir taikos stiprinimo“,<br />
kurio tikslas – pasiekti galimo susitarimo dėl įsikišimo šiomis be galo sudėtingomis aplinkybėmis<br />
tikslų ir principų.<br />
Šiai ambicingai politikos tyrimų iniciatyvai įgyvendinti buvo pradėtas intensyvus dalyvavimo procesas,<br />
įtraukiantis įvairių sričių geriausius mokslininkus, politikos formuotojus ir pilietinės visuomenės<br />
atstovus tiek iš Europos, tiek iš Afrikos. Sukuriant bendrą analitinĮ pagrindą, kaip geriau įveikti šias<br />
sudėtingas situacijas, šis pirmasis ERD leidimas savo subtilia gaida padės Europos strateginiam<br />
metodui įveikiant silpnumą ir apibrėš nuoseklesnę politiką ateityje. Tai didelis Europos mokslinių<br />
tyrimų iniciatyvos žingsnis pirmyn, iniciatyvos, siekiančios nušviesti, kaip suderinti vystymosi tikslus<br />
su naujais pasauliniais iššūkiais.<br />
Stefano Manservisi<br />
Yves Mény<br />
Europos Komisijos generalinis direktorius vystymuisi<br />
ir santykiams su Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo<br />
vandenyno regiono valstybėmis<br />
President of the <strong>European</strong><br />
University Institute<br />
1<br />
Žr. ES tyrimų dokumentą „Millennium Development Goals at Midpoint: Where do we stand and where do we need to<br />
go?“, kurĮ parengė François Bourguignon et al., 2008,<br />
http://ec.europa.eu/development/icenter/repository/mdg_paper_final_20080916_en.pdf<br />
IV
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Padėkos<br />
PADĖKOS<br />
Ši ataskaita buvo parengta Giorgia’os Giovannetti vadovaujamos grupės, kurią sudarė Franklin Allen,<br />
Simone Bertoli, Shailaja Fennell, Wendy Harcourt, Marta Reynal-Querol, Marco Sanfilippo, Elisa<br />
Ticci, Pascal Vennesson ir Thierry Verdier, įsikūrusios Europos universitetinio instituto (EUI) Roberto<br />
Schumano pažangių studijų centre. Projektų vadybininkas buvo Ingo Linsenmann.<br />
Grupė ypač dėkoja François Bourguignonui už jo mokslinius patarimus, Lucai Alinovi, Nicolas<br />
Gérardui, Sethui Kaplanui, Stephanui Klasenui, Ramonui Marimonui, Françoise Moreau, Yawui<br />
Nyarko, Dorothée Starck ir visiems ERD valdymo komiteto nariams už jų nuolatinius patarimus ir<br />
palaikymą. Taip pat esame labai dėkingi Stefaniai Innocenti už pagalbą atliekant mokslinĮ tyrimą.<br />
Prie konsultacijų proceso ypač prisidėjo William A. Amponsah, Mina Baliamoune-Lutz, Stefano<br />
Bartolini, Victor Davies, Jörn Grävingholt, Sven Grimm, Francesco N. Moro, Donato Romano, Alexander<br />
Sarris, Andrew Sherriff ir Gianni Vaggi. Rengiant pranešimą įvairiose jo stadijose prisidėjo Lubomira<br />
Bencova, Piera Calcinaghi, Monique Cavallari, Angela Conte, Mei Lan Goei, Laetitia Jespers, Alexei<br />
Jones, Laura Jurisevic, Christine Lyon, Serena Scarselli, Elisabetta Spagnoli ir Valerio Pappalardo. Bruce<br />
Ross Larson buvo vyriausiasis redaktorius. Chris Engert pasirūpino kalbiniu pagalbinių publikacijų<br />
redagavimu. Dėkojame jiems visiems.<br />
Esame dėkingi šiems pagalbinių publikacijų ir pastabų autoriams: Ernest Aryeetey, Niagale Bagayoko-<br />
Penone, Michael Barnett, Nicolas Berman, Elva Bova, Deborah Bryceson, Christian Büger, Maurizio<br />
Carbone, Paul Collier, Lorenzo Cotula, Nasredin Elamin, Fernanda Faria, Patrick Guillaumont, Sylvaine<br />
Guillaumont Jeanneney, Kenneth Harttgen, Damien Helly, Lelio Iapadre, Zohra Kahn, José Maria Larrú,<br />
Francesca Luchetti, Alan Matthews, Philippe Martin, Jesse McConnell, Mark McGillivray, Andrew<br />
Mold, Wim Naudé, Janvier Nkurunziza, Abena D. Oduro, Alina Rocha-Menocal, Sara Pantuliano,<br />
Jean-Philippe Platteau, Béatrice Pouligny, Prabirjit Sarkar, Ajit Singh, Aysen Tanyeri-Abur, Necla<br />
Tschirgi, Margherita Velucchi ir Tony Venables.<br />
Ypatingą padėką skiriame iniciatyvos Naujieji Afrikos vystymosi veidai dalyviams, kurie entuziastingai<br />
prisidėjo įliejant Į pranešimą gaivių ir naujų požiūrių, pristatė savo darbą ir parašė pastabas ir<br />
straipsnius: Eme Akpan, Japhet Biegon, Muslilhah Badmus, Christian B. Kamga Kam, Dorine Kanmi<br />
Feunou, Nicholas Kilimani, Albert Makochekanwa Douzounet Mallaye, Ndubuisi Nwokolo Magidu<br />
Nyende, Isaac Oluwatayo, Thomas Poirier, Afees Salisu ir Sigismond Wilson.<br />
Neįmanoma padėkoti visiems, nes daugelis prisidėjo prie proceso, kurio rezultatas yra šios ataskaitos<br />
išleidimas, dalyvaudami parengiamuosiuose renginiuose Briuselyje (vasario 6 d.), Kembridže (kovo<br />
17–18 d.), Florencijoje (balandžio 16–17 d.), Barselonoje (gegužės 7–8 d.), Akroje (gegužės 21–23 d.),<br />
Florencijoje (birželio 22–23 d.) ir Briuselyje (rugsėjo 4 d.). Išsamus šių renginių dalyvių sąrašas yra<br />
įtrauktas Į 1B tomą, bet norėtume su dėkingumu pripažinti tai, kuo jie visi prisidėjo prie konsultacinio<br />
proceso ir diskusijos šia polemine tema. Taip pat nuoširdžiai dėkojame renginius organizavusioms<br />
institucijoms: Jėzaus kolegijai Kembridže, Universitat Pompeu Fabra ir CREMed (Viduržemio jūros<br />
regiono ekonomikos tyrimų centrui) Barselonoje bei ISSER (Statistikos, socialinių ir ekonomikos<br />
tyrimų institutui) Akroje.<br />
V<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Turinys<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
TURINYS<br />
APŽVALGA 1<br />
1. Stiprinant ES atsaką Į silpnumą 4<br />
2. Prioritetų nustatymas 7<br />
PIRMOJI DALIS 10<br />
1 SKYRIUS<br />
VALSTYBIŲ SILPNUMAS <strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS: KAINA IR IŠŠŪKIAI 11<br />
1. Europos vystymosi politika besikeičiančiame pasauliniame kontekste 11<br />
2. Ką reiškia valstybės silpnumas? 16<br />
3. Valstybių silpnumo Afrikoje Į pietus nuo Sacharos sąnaudos 18<br />
2 SKYRIUS<br />
SILPNŲ VALSTYBIŲ YPATYBĖS 31<br />
1. Silpnos valstybės turi kai kuriuos bendrus bruožus 31<br />
3. Apibendrinimas 48<br />
3 SKYRIUS<br />
ISTORINĖS VALSTYBIŲ <strong>SILPNUMO</strong> ŠAKNYS 49<br />
1. Specifiniai veiksniai ir bendri pamatiniai faktoriai 49<br />
2. Ar silpnumas yra kolonijinis palikimas? 50<br />
3. Kolonijinės valstybės Afrikoje Į pietus nuo Sacharos 50<br />
4. Dekolonizacija 51<br />
5. Tarptautinis kontekstas ir tęstinumas 52<br />
6. Institucijų priklausomybė nuo ankstesnės raidos: atotrūkis ir ekstraversija 54<br />
7. Išvados 56<br />
4 SKYRIUS<br />
EKONOMINIAI VEIKSNIAI GALI PADIDINTI SILPNUMĄ 57<br />
1. Ekonominiai faktoriai yra svarbūs valstybės silpnumui, o silpnumas yra svarbus ekonomikai 57<br />
2. Prekybos atvirumas gali padidinti ar sumažinti valstybės silpnumą 58<br />
3. Abipusiai ryšiai tarp tiesioginių užsienio investicijų ir silpnumo 59<br />
4. Apsirūpinimas gamtos ištekliais gali pabloginti valdymą 60<br />
5. Valdymas paveikia santykĮ tarp žemės ir silpnumo 62<br />
6. Alkani gyventojai ir silpnos institucijos 68<br />
7. Išvada 69<br />
VI
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Turinys<br />
ANTROJI DALIS 70<br />
5 SKYRIUS<br />
SILPNUMAS IR ATSPARUMAS 71<br />
1. Atsparumo stiprinimas 72<br />
2. Ką reiškia atsparumu grindžiamas požiūris? 72<br />
3. Valstybės silpnumas mažina socialinĮ ir ekonominĮ atsparumą 73<br />
6 SKYRIUS<br />
SKAUDŪS PASAULIO FINANSŲ KRIZĖS PADARINIAI SILPNOMS AFRIKOS VALSTYBĖMS 76<br />
1. Bauginantys krizės iššūkiai: pertrauka po daugelio augimo metų 76<br />
2. Maistas, kuras, finansai ir silpnumas 77<br />
3. Keturi krizės poveikio perdavimo Į silpnas šalis kanalai 77<br />
4. Ar gali silpnos valstybės įveikti krizę? 85<br />
7 SKYRIUS<br />
VALSTYBĖS STIPRINIMAS IR SOCIALINĖ SANGLAUDA 90<br />
1. Dėmesys valstybei 90<br />
2. Socialinė sanglauda ir nematerialūs valstybės stiprinimo aspektai 91<br />
3. Poreikis gerai suprasti vietos aplinkybes 94<br />
4. Humanitarinės pagalbos ir valstybės stiprinimo veiksmų papildomumas pokonfliktinėmis aplinkybėmis 97<br />
TREČIOJI DALIS 104<br />
8 SKYRIUS<br />
ES POLITIKA SIEKIANT ĮVEIKTI SILPNUMĄ <strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS 105<br />
1. ES rūpinimosi silpnomis šalimis istorija 106<br />
2. ES galimybės silpnose šalyse 112<br />
3. Geresnis ES atsakas Į silpnumą 113<br />
9 SKYRIUS<br />
IŠVADOS – PRIORITETAI IR REKOMENDACIJOS 124<br />
1. ES politika gali daryti poveikį 124<br />
2. Prioritetai ir rekomendacijos 126<br />
ŠALTINIAI 133<br />
PRIEDAS 147<br />
VII<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Lentelės ir paveikslai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
LENTELĖS IR PAVEIKSLAI<br />
0.1 langelio lentelė. Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys, pasižyminčios silpnumu 1<br />
0.1 langelio paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių gyventojų piramidė 3<br />
0.2 langelio paveikslas. Gyventojų piramidė Europos Sąjungoje 3<br />
0.1 paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių atsparumas 6<br />
0.2 paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių pažeidžiamumasica 6<br />
1.1 langelio paveikslas. Pagalbos didinimo poveikis augimui 13<br />
1.1 langelio lentelė. Pagalba silpnoms valstybėms, 2004 m. 14<br />
1.1 lentelė. Žmogaus raida Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse 19<br />
1.1 paveikslas. Absoliutūs pokyčiai pagrindiniuose TVT rodikliuose (2000–2006 m.) 21<br />
1.2 paveikslas. Santykiniai pokyčiai pagrindiniuose TVT rodikliuose (2000–2006 m.) 22<br />
1.2 lentelė. Pabėgėliai ir šalies viduje perkelti asmenys, 2008 m. 24<br />
1.3 lentelė. Apsirūpinimo maistu indeksai silpnoms valstybėms 26<br />
1.3 paveikslas. Valdymo rodiklių tendencijos silpnose šalyse Į pietus nuo Sacharos 28<br />
2.1 lentelė. Apmokestinimas, vyriausybės pajamos ir verslo sąlygų palankumas Į pietus nuo Sacharos<br />
esančiose silpnose Afrikos šalyse 32<br />
2.1 paveikslas. Išorės srautai (paprastas 2003–2007 m. vidurkis) 33<br />
2.1 langelio paveikslas. Zambijos eksportas ir vario kainos (2002–2009 m.) 34<br />
2.2 langelio paveikslas. Vario kainos ir Zambijos kvača (kwacha) (2002–2009 m.) 35<br />
2.3 langelio paveikslas. Kasyklų pajamos Zambijoje (2001–2007 m.) 36<br />
2.2 paveikslas. Žemės ūkio, pramonės ir paslaugų dalis BVP, 2006 m. 36<br />
2.2 lentelė. Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių, importuojančių ir eksportuojančių maistą, sąrašas 37<br />
2.3 lentelė. Eksporto koncentracija silpnose šalyse 39<br />
2.4 lentelė. Silpnų šalių eksporto kryptys, procentinis dydis, vidurkis 2004–2006 m. 40<br />
2.5 lentelė. Viešosios išlaidos kaip BVP procentinė dalis 41<br />
2.6 lentelė. Gyventojai 43<br />
2.7 lentelė. Infrastruktūra ir geografinės savybės 44<br />
2.3 paveikslas. Tikrasis BVP augimas silpnose šalyse, intensyviai išteklius naudojančiose silpnose<br />
šalyse ir neintensyviai išteklius naudojančiose silpnose šalyse 2000–2008 m. 45<br />
2.8 lentelė. Makroekonominės savybės 46<br />
2.9 lentelė. Bendras pažeidžiamumo laipsnis 47<br />
4.1 langelio lentelė. Žemės ūkio paskirties žemės paskyrimai 2000–2008 m.<br />
(suteikiama daugiau nei 1 000 hektarų) 66<br />
4.1 lentelė. Užtikrinimas, kad naujos investicijos Į žemės ūkio paskirties žemę sukeltų skurdą<br />
mažinančius padarinius 67<br />
5.1 paveikslas. Valstybės silpnumo ir socialinio-ekonominio atsparumo sąveika 74<br />
6.1 paveikslas. Eksporto augimas, išreikštas BVP dalimi 77<br />
6.1 langelio paveikslas. Pietų Afrika reaguoja Į „Lehman Brothers“ bankrotą, Kinija ir Nigerija – ne 78<br />
6.2 paveikslas. Eksportas labiausiai sumažėjo Afrikoje Į pietus nuo Sacharos 80<br />
6.3 paveikslas. Afrikos Į pietus nuo Sacharos pirminės ir gamybos produkcijos eksportas po finansų<br />
krizės šalyse partnerėse 81<br />
6.4 paveikslas. Prognozuojamas Afrikai skirtų pagalbos srautų mažėjimas 2009 m. 82<br />
6.2 langelio paveikslas. Kinijos ekonominis bendradarbiavimas su silpnomis Afrikos šalimis ir PVK pagalba<br />
1998–2007 m. 84<br />
6.5 paveikslas. Daugelis migrantų gyvena Afrikoje 84<br />
6.1 lentelė. Atsparumo laipsnis – nuo mažo iki didelio 86<br />
6.6 paveikslas. Krizės poveikis socialinei gerovei 87<br />
8.1 lentelė. Su silpnomis šalimis susijusios Europos Sąjungos institucijos ir tarnybos 112<br />
VIII
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Langeliai<br />
LANGELIAI<br />
0.1 langelis. Kurios Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys yra silpnos? 1<br />
0.2 langelis. Bendri silpnų šalių bruožai – ir esminiai skirtumai 2<br />
0.3 langelis. Kaip 2008-2009 metų krizė paveikė silpnas Afrikos Į pietus nuo Sacharos valstybes 5<br />
1.1 langelis. Pagalbos veiksmingumas ir paskirstymas silpnoms valstybėms 13<br />
1.2 langelis. Kaip diskurse apie vystymąsi atsirado silpnumo sąvoka 16<br />
2.1 langelis. Prekybos variu pakilimas ir nesėkmė Zambijoje 34<br />
4.1 langelis. Elgesio kodeksai ir Gamtos išteklių chartija 61<br />
4.2 langelis. Stambūs žemės įsigijimai Afrikoje – žemės įsigijimo sandorių analizė 63<br />
4.3 langelis. Tarptautinės investicijos Sudane: arabų šalių regiono „duonos krepšelis“ 65<br />
5.1 langelis. Atsparumo ir pažeidžiamumo apibrėžimas 72<br />
5.2 langelis. Ekonomikos augimas, plėtra ir gerovė silpnose šalyse 73<br />
6.1 langelis. Afrikos finansų rinkos: šalutiniai poveikiai ir sukrėtimai 78<br />
6.2 langelis. Ar Kinija užpildys spragą? 83<br />
6.3 langelis. Neigiami sukrėtimai ir socialinė apsauga, jų vaidmuo oficialioms ir neoficialioms<br />
finansinėms institucijoms 88<br />
7.1 langelis. Kaip vietos atsparumas gali pagerinti saugumą 92<br />
7.2 langelis. Somalis ir Somalilandas 95<br />
7.3 langelis. Afrikos valdymo modelis 96<br />
7.4 langelis. Tarptautiniai veiksmai silpnose šalyse: Pietų Sudano pamokos 98<br />
7.5 langelis. Vietinių bendruomenių pamokos: buvusių kovotojų moterų rėmimo programos 100<br />
7.6 langelis. Pokonfliktiniai pereinamieji laikotarpiai – galimybė suteikti moterims daugiau teisių? 101<br />
7.7 langelis. Biudžeto formavimas atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą 103<br />
8.1 langelis. „Kova su valstybių silpnumu“ – ištraukos iš 2005 m. Europos konsensuso dėl vystymosi 106<br />
8.2 langelis. Paryžiaus deklaracijos dėl pagalbos veiksmingumo ir Akros veiksmų darbotvarkės konkrečios<br />
uostatos dėl silpnumo 108<br />
8.3 langelis. EBPO-PVK Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose valstybėse ir situacijose principai 109<br />
8.4 langelis. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1325 110<br />
8.5 langelis. Pažeidžiamumo FLEX 111<br />
8.6 langelis. ES bendroji žemės ūkio politika ir apsirūpinimo maistu užtikrinimas silpnose Afrikos šalyse 115<br />
8.7 langelis. Pagalba prekybai 117<br />
8.8 langelis. Ekonominės partnerystės susitarimai 117<br />
8.9 langelis. Saugumo ir plėtros iššūkiai silpnumo situacijose: ESGP operacijų pamokos 121<br />
9.1 langelis. Pasiūlymas, kaip stabilizuoti pajamas 127<br />
9.2 langelis. ES politika ir Afrikos žmogiškojo kapitalo plėtra 127<br />
9.3 langelis. Tinkamas regioninės integracijos lygis 129<br />
9.4 langelis. Vadovavimo ir hegemonijos dilema, kai valdymo stiprinimui vadovaujama regioniniu lygiu 130<br />
9.5 langelis. Pagalbos valdymo peržiūra 131<br />
IX<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Akronimai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
AKRONIMAI<br />
AfDB<br />
AIDS/ŽIV<br />
AKR<br />
BNP<br />
BVP<br />
BŽŪP<br />
CIFP<br />
CPIA<br />
DFID<br />
EBPO PVK<br />
ES<br />
ESGP<br />
FAO<br />
GTZ<br />
HDI<br />
IFPRI<br />
IIED<br />
JTAEK<br />
JTPPK<br />
JTVP<br />
NATO<br />
OPV<br />
PMP<br />
PPO<br />
PSO<br />
TDO<br />
TUI<br />
TVT<br />
UNIFEM<br />
UNMIS<br />
UNODC<br />
UNRISD<br />
Vystymosi GD<br />
VPK<br />
WPF<br />
ZCCM<br />
Afrikos plėtros bankas (angl. African Development Bank)<br />
Įgytas imuniteto deficito sindromas / Žmogaus imuniteto deficito virusas<br />
Afrikos, Karibų jūros bei Ramiojo vandenyno valstybės<br />
Bendrosios nacionalinės pajamos<br />
Bendrasis vidaus produktas<br />
Bendroji žemės ūkio politika<br />
Carleton universiteto šalių užsienio politikos indikatoriai<br />
Šalies politikos ir institucijų įvertinimas (angl. Country Policy and Institutional Assessment)<br />
Tarptautinio vystymosi departamentas (angl. Department for International Development)<br />
Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija – Pagalbos vystymuisi komitetas<br />
Europos Sąjunga<br />
Europos saugumo ir gynybos politika<br />
Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija (angl. Food and Agricultural Organisation of the<br />
United Nations)<br />
Gesellschaft für Technische Zusammenarbeit<br />
Žmogaus raidos indeksas (angl. Human Development Index)<br />
Tarptautinis maisto politikos tyrimų institutas (angl. International Food Policy Research Institute)<br />
Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas (angl. International Institute for Environment and<br />
Development)<br />
Jungtinių Tautų Afrikos ekonomikos komisija<br />
Jungtinių Tautų prekybos ir plėtros konferencija<br />
Jungtinių Tautų vystymo programa<br />
Šiaures Atlanto sutarties organizacija (angl. North Atlantic Treaty Organization)<br />
Oficialioji parama vystymuisi<br />
Pasaulio maisto programa<br />
Pasaulio prekybos organizacija<br />
Pasaulio sveikatos organizacija<br />
Tarptautinė darbo organizacija<br />
Tiesioginės užsienio investicijos<br />
Tūkstantmečio vystymosi tikslai<br />
Jungtinių Tautų plėtros fondas moterims<br />
Jungtinių Tautų misija Sudane (angl. United Nations Mission in Sudan)<br />
Jungtinių Tautų narkotikų kontrolės ir nusikalstamumo prevencijos biuras (angl. United Nations Office<br />
on Drugs and Crime)<br />
Jungtinių Tautų socialinės plėtros tyrimų institutas (angl. United Nations Research Institute for Social<br />
Development)<br />
Europos Komisijos vystymosi ir santykių su Afrikos, Karibų jūros bei Ramiojo vandenyno valstybėmis<br />
generalinis direktoratas<br />
Vystymo paramos komitetas<br />
Pasaulio gyventojų fondas (angl. World Population Foundation)<br />
Zambijos jungtinės vario šachtos (angl. Zambia Consolidated Copper Mines)<br />
X
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Apžvalga<br />
APŽVALGA<br />
2008–2009 m. krizė sukėlė didžiausią pasaulinĮ nuosmukĮ nuo 1929 m. Ekonomikos ir finansų krizė smogė Europos Sąjungos<br />
ir kitų išsivysčiusių šalių biudžetui, sukurdama didžiules skolas, nedarbą ir socialines problemas. Ji ypač nuniokojo silpnas<br />
šalis, kurių dauguma yra Į pietus nuo Sacharos, nors pradžioje buvo manoma, kad jos bus apsaugotos nuo krizės dėl menkos<br />
finansinės integracijos su likusia pasaulio dalimi. Nors dėl baisios Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių socialinės ir<br />
ekonominės padėties reikia atnaujinti įsipareigojimą šioms šalims, Europos Sąjungos susirūpinimas vidaus socialinėmis<br />
problemomis gali atitraukti dėmesĮ ir lėšas nuo Europos Sąjungos pagalbos vystymuisi politikos. Bet Europos Sąjunga<br />
turi laikytis ir galbūt stiprinti savo įsipareigojimą Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims bei vengti neveiksmingos<br />
pagalbos politikos. Todėl dabar tinkamas metas iš naujo įvertinti Europos Sąjungos vystymosi politiką, skirtą Į pietus nuo<br />
Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims. To yra siekiama 2009 m. Europos ataskaitoje dėl vystymosi.<br />
2009 m. Europos ataskaitoje dėl vystymosi analizuojamos silpnumo ypatybės ir su silpnumu susijusios išlaidos (1 dalis), silpnų<br />
šalių pajėgumas susidoroti su neigiamais sukrėtimais, kaip antai 2008–2009 m. finansų krize (2 dalis) ir Europos Sąjungos dabartinis<br />
dalyvavimas sprendžiant silpnų šalių problemas bei galimybės plėtoti Europos Sąjungos vystymosi politiką, galinčią padėti valstybių<br />
suinteresuotiesiems subjektams stiprinti šalių atsparumą (3 dalis).<br />
Didžiausias dėmesys skiriamas Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims, nes, regis, šis regionas ypač atsilieka valstybių<br />
sutvirtinimo srityje; iškalbingas faktas lieka nepaneigtas per visus teorinius ginčus dėl silpnumo apibrėžimo ir jo matavimo:<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys sudaro daugumą silpnų valstybių grupėje (1 langelis) 1 .<br />
0.1 langelis. Kurios Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys yra silpnos?<br />
Yra kelios valstybių silpnumo klasifikacijos ir vertinimų sistemos; 1 langelio lentelėje pateikiamas darbinis Į pietus nuo<br />
Sacharos esančių Afrikos šalių, pasižyminčių silpnumu, sąrašas, naudojamas šioje ataskaitoje:<br />
0.1 langelio lentelė. Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys, pasižyminčios silpnumu<br />
Angola Pusiaujo Gvinėja Nigerija<br />
Burundis Eritrėja Ruanda<br />
Kamerūnas Etiopija San Tomė ir Prinsipė<br />
Centrinės Afrikos Respublika Gambija Siera Leonė<br />
Čadas Gvinėja Somalis<br />
Komorai Bisau Gvinėja Sudanas<br />
Demokratinė Kongo Respublika Kenija Togas<br />
Kongo Respublika Liberija Uganda<br />
Dramblio Kaulo Krantas Mauritanija Zimbabvė<br />
Džibutis<br />
Nigeris<br />
ŠĮ sąrašą pateikė EBPO (2009 m.), bet jo oficialiai nepatvirtino. Jis sudarytas įtraukiant apatinius du kvintilius iš 2007 m.<br />
Pasaulio banko šalies politikos ir institucijų įvertinimo, 2008 m. „Brookings“ valstybių silpnumo besivystančiose šalyse<br />
indekso ir 2007 m. Carleton universiteto šalių užsienio politikos indikatorių. Šis sąrašas naudojamas 2009 m. ERD leidinyje<br />
darbo tikslais, bet jo nepatvirtiname, nes teigiame, kad pats nustatymas yra dinamiškas (žr. 1-ąjĮ skyrių).<br />
Dėl silpnumo atsirandančios žmogiškosios ir ekonominės išlaidos reikalauja nukreipti vystymosi modelius, strategijas ir veiksmus<br />
visuomenių atsparumui kurti – t. y. didinti socialinės ir ekonominės sistemos sugebėjimą prisitaikyti ir susidoroti su sukrėtimais bei<br />
besikeičiančiomis sąlygomis nesumažinant žmonių gebėjimų. Gyvenant pasaulyje, kur pasauliniai sukrėtimai aštrėja ir paveikia<br />
daugiau žmonių, socialinės ir ekonominės sistemos atsparumas yra labai svarbus šalies vystymosi kelyje. Tai taip pat turi būti<br />
svarbiausias valstybių vystymosi strategijų ir tuo pačiu paramos vystymuisi tikslas.<br />
Silpnos Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys turi daug bendrų ypatybių – jos visos turi rimtų struktūrinių problemų ir blogai<br />
veikiančias įstaigas – bet jos taip pat skiriasi daugeliu aspektų (0.2 langelis). Joms nepaprastoji situacija yra taisyklė, o ne išimtis.<br />
Siekdamos atlaikyti sukrėtimus, jos dažnai stokoja ilgalaikės savo pasirinkimų perspektyvos, o neatidėliotini poreikiai iškraipo<br />
ilgalaikius tikslus. Europos Sąjunga gali padėti joms laikytis kelio, kuris nutolintų jas nuo silpnumo ir vestų atsparumo ir tvaraus<br />
1<br />
Pavyzdžiui, 29 šalys iš 49, kurias EBPO (2009) įvardijo kaip silpnas, yra Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys.<br />
1<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Apžvalga<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
augimo link. Šiuo tikslu Europos Sąjungai reikia lankstaus ilgalaikio metodo jos įsipareigojimams ir naujų pagalbos valdymo formų,<br />
siekiant pagerinti pagalbos veiksmingumą. Tai turėtų suformuoti patikimą ilgalaikę politiką ir biudžetinius įsipareigojimus, kurie<br />
nepažeistų šalies suvereniteto principo. Šie įsipareigojimai leistų silpnoms šalims išplėsti savo politikos laiko horizontus.<br />
Pereinant nuo prioritetų prie konkrečių nurodymų ir įsitraukimo gairių, reikia labai gerų žinių apie vietos sąlygas, reikia atsižvelgti<br />
Į nepaprastą silpnų Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių nevienalytiškumą istorijos, kultūros, ekonomikos situacijos ir politikos<br />
aspektais. Išsamūs politiniai nurodymai gali būti suformuluoti tiktai derinant politikos ekspertų rekomendacijas su žiniomis apie<br />
vietos kontekstą 2 .<br />
EUROPOS SĄJUNGOS SANTYKINIAI PRANAŠUMAI: PLĖTOTI ŽMOGIŠKĄJĮ IR<br />
SOCIALINĮ KAPITALĄ BEI PALAIKYTI INSTITUCIJŲ VYSTYMĄSI<br />
Europos Sąjungos ir valstybių narių parama vystymuisi turi didelĮ potencialą. Daugumai Į pietus nuo Sacharos esančių<br />
silpnų Afrikos šalių <strong>Europa</strong> yra svarbiausia donorė, prekybos partnerė, užsienio investicijų šaltinis ir svarbus migracijos<br />
tikslas. Europos Sąjunga taip pat yra svarbus politinis, diplomatinis ir ekonominis blokas. Vis dėlto <strong>Europa</strong> negali pamiršti,<br />
kad silpnumas dažnai yra kilęs iš kolonizacijos ir dekolonizacijos procesų, kartais jĮ padidina neatsakinga užsienio bendrovių<br />
veikla bei neteisėta ir nusikalstama prekyba Europos šalyse.<br />
Europos Sąjunga turi ir toliau tęsti savo veiklą su silpnomis šalimis, gerbti vidaus nuosavybę, imtis platesnės veiklos nei institucijų<br />
kūrimas, visiškai pasinaudoti savo santykiniu pranašumu ir sutelkti savo pastangas ties žmogiškojo ir socialinio kapitalo vystymu<br />
bei palaikyti institucijų vystymą vietiniame ir regioniniame lygmenyje.<br />
Skirtingai nuo daugumos pagalbos agentūrų 3 , potencialios Europos Sąjungos politikos rinkinĮ sudaro ne vien finansinė pagalba.<br />
Į jĮ galima įtraukti prekybą, žemės ūkį, žuvininkystę, saugumą, migraciją, klimato kaitą, aplinką, globalizacijos socialinę dimensiją,<br />
užimtumą, mokslinius tyrimus ir plėtrą, informacinę visuomenę, energetiką ir valdymą 4 . Be to, Europos Sąjungos istorija pasižymi<br />
institucijų vystymusi skirtingose visuomenėse, kurioms būdingos skirtingos kilmės, tradicijos ir istorijos institucijos. Todėl per savo<br />
plėtros istoriją Europos Sąjunga turėjo išspręsti problemas, kilusias pereinant nuo karinės diktatūros prie demokratijos (pavyzdžiui,<br />
Graikija, Portugalija ir Ispanija 1970 m.), taip pat ir integruojant šalis, kurios tik neseniai ėmė taikyti rinkos ekonomikos metodą. Ši<br />
patirtis suteikia labai naudingų žinių apie tai, kaip spręsti silpnumo problemą.<br />
Tačiau Europos veiksmų potencialas neturi būti pervertintas. Pasaulio tvarka tapo labiau daugiapolė, kai kylantys politiniai ir<br />
ekonominiai centrai prisijungė prie seniausių veikėjų. JAV–Kinijos–ES konfigūracija tapo tarptautinės sistemos ašimi. Papildydamos<br />
svarbiausių tarptautinių organizacijų veiklą, kitos šalys – nuo Jungtinių Valstijų iki Rytų Azijos ir Persijos įlankos šalių – įsitraukė<br />
Į silpnų valstybių problemų sprendimą. Pavyzdžiui, Kinija sukūrė infrastruktūrą, investavo Į žemę ir padidino savo švelniąją įtaką<br />
daugumoje silpnų šalių.<br />
Be to, Europos Sąjungos iniciatyvos valstybių silpnumui spręsti, kaip antai pagalba valstybės ir taikos stiprinimui, galėjo būti<br />
partnerių šalių suprastos kaip nepageidaujamos ir šališkos politiniu požiūriu. Jos taip pat gali, galbūt netyčia, paveikti procesus ir<br />
dinamiką, kuri yra grynai vidaus pobūdžio. Galų gale, vidaus pasipriešinimas ir apribojimai Europos Sąjungos viduje gali susilpninti<br />
įsipareigojimą vystymosi politikai. Be to, gyventojų senėjimas, krizės metu susidariusi didžiulė skola, ir Europos Sąjungos plėtra<br />
gali susilpninti paskatas nukreipti viešuosius išteklius Į tarptautinĮ bendradarbiavimą dėl vystymosi.<br />
0.2 langelis. Bendri silpnų šalių bruožai – ir esminiai skirtumai<br />
Silpnos šalys negali sutelkti vidaus išteklių ir gauti reikšmingų fiskalinių pajamų iš apmokestinimo. Į pietus nuo Sacharos<br />
esančių silpnų Afrikos šalių vyriausybių pajamos, neskaitant dotacijų, retai sudaro daugiau kaip 20 % BVP. Mokesčiai sudaro<br />
nuo 6 iki 13 % BVP, taigi, yra labai nedaug galimybių viešosioms prekėms ir paslaugoms teikti.<br />
Menka žmogaus raida. Menką viešąjĮ investavimą Į žmogaus raidą atspindi prastai veikianti švietimo ir sveikatos<br />
priežiūros sistema. Iš tikrųjų, nors daug silpnų valstybių sumažino savo karines išlaidas, dėl šio sumažinimo nepadidėjo<br />
sveikatos priežiūros ir švietimo finansavimas.<br />
2<br />
GTZ (2008) analizuojami tyrimai apie šešias šalis ir pabrėžiami geografiniai skirtingumai bei skirtinga valdymo stadija ir vystymosi orientacija: „žalos nedarymo“<br />
metodas, atsižvelgimas Į kontekstą ir išsamios žinios apie šalĮ yra būtinos sąlygos bet kurios strategijos vystymui“ (12 p.).<br />
3<br />
Pagalbos agentūrų ir tarptautinių institucijų veiklos spektras yra daug labiau apribotas: dažnai apsiribojama trumpalaikėmis korekcijos priemonėmis, dėl šių<br />
institucijų pareigų taikomomis vienai konkrečiai problemai. Šiuo klausimu žr. Paul Collier (2009a) pagalbinės publikacijos 1B tomą.<br />
4<br />
Žr. ES 2009 m. ataskaitą apie vystymosi politikos darną, kurioje nustatoma 12 susijusių politikos sričių.<br />
2
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Apžvalga<br />
Mažas gyventojų tankumas. Daugumai silpnų šalių, imant vidurkį, būdingas labai mažas gyventojų tankumas:<br />
15 iš 29 šalių yra mažiau kaip 40 gyventojų viename kvadratiniame kilometre, o gyventojų tankumas tvirtose šalyse yra<br />
apie 84. Gyventojai yra jauni ir jų daugėja (tai aiškiai skiriasi nuo Europos Sąjungos gyventojų piramidės). Be to, šiose šalyse<br />
dauguma gyventojų gyvena kaimo vietovėse.<br />
0.1 langelio paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių gyventojų piramidė<br />
50 40 30 20 10 0<br />
100+<br />
95-99<br />
90-94<br />
85-89<br />
80-84<br />
75-79<br />
70-74<br />
65-69<br />
60-64<br />
55-59<br />
50-54<br />
45-49<br />
40-44<br />
35-39<br />
30-34<br />
25-29<br />
20-24<br />
15-19<br />
10-14<br />
5-9<br />
0-4<br />
Moterys<br />
Vyrai<br />
0 10 20 30 40 50<br />
Gyventojai, milijonai<br />
0.2 langelio paveikslas. Gyventojų piramidė Europos Sąjungoje<br />
20<br />
Šaltinis: JAV surašymo biuro tarptautinė duomenų bazė (IDB)<br />
10<br />
0<br />
100+<br />
95-99<br />
90-94<br />
85-89<br />
80-84<br />
75-79<br />
70-74<br />
65-69<br />
60-64<br />
55-59<br />
50-54<br />
45-49<br />
40-44<br />
35-39<br />
30-34<br />
25-29<br />
20-24<br />
15-19<br />
10-14<br />
5-9<br />
0-4<br />
Moterys<br />
Vyrai<br />
0 10 20<br />
Gyventojai, milijonai<br />
Silpna minkštoji ir kietoji infrastruktūra. Silpnose šalyse yra tiktai 8 metrai nutiesto kelio vienam kvadratiniam<br />
kilometrui, o tvirtose šalyse – 18. Transportavimo kainos silpnose šalyse (ypač Afrikos vidaus prekybai) yra daugiau nei<br />
dukart didesnės nei Pietryčių Azijoje. Norint pervežti konteinerĮ nuo gamyklos Centrinės Afrikos Respublikoje Į artimiausią<br />
uostą, reikia sugaišti apytiksliai 116 dienų. Toks pats veiksmas iš Kopenhagos užtrunka penkias dienas. Tinkamiausias<br />
tiesioginis skrydis tarp Čado ir Nigerio yra per Prancūziją – daugiau kaip 4 000 km; yra tiktai vienas skrydis per savaitę<br />
iš Bangio Centrinės Afrikos Respublikoje Į Europą; mobiliųjų linijų skaičius 1 000 gyventojų, nepaisant neseniai įvykusio<br />
padidėjimo, yra perpus mažesnis nei tvirtose šalyse.<br />
Koncentruotas eksportas. Eksporto įvairinimo indeksas yra daugiau nei perpus mažesnis lyginant su tvirtomis šalimis,<br />
ir tai rodo labai didelĮ koncentracijos laipsnį. Išskyrus kelias išimtis, silpnos šalys daugiausia eksportuoja pirminius produktus:<br />
2006 m. pirminiai produktai vidutiniškai sudarė daugiau kaip 80 %, iš kurių 30 % buvo kuras, o kai kuriose šalyse, kaip antai<br />
Angoloje, Čade, Kongo Respublikoje ir Pusiaujo Gvinėjoje – daugiau nei 90 %.<br />
Didelis ginkluotų konfliktų pavojus. 73 % žmonių, gyvenančių Apatinio milijardo šalyse – jos atitinka silpnų šalių<br />
sąrašą – neseniai patyrė arba šiuo metu patiria pilietinĮ karą. Be to, pavojus, kad šios šalys įsivels Į pilietinĮ karą per penkerių<br />
metų laikotarpį, yra be galo didelis – vienas iš šešių 5 .<br />
Bet…<br />
Skirtingas augimas. Nuo 2000 iki 2008 m. silpnos šalys augo apie 4 % per metus. Bet daug išteklių turinčios silpnos<br />
šalys augo po 6,3 % ir pasiekė aukščiausią tašką 10 % 2002 m. ir 8,5 % 2004 m.<br />
5<br />
Collier 2007.<br />
3<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Apžvalga<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Pajamos. Tikrosios vieno gyventojo pajamos 2008 m. vidutiniškai buvo 600 JAV dolerių silpnose Į pietus nuo Sacharos<br />
esančiose Afrikos šalyse; šis skaičius svyruoja nuo 100 JAV dolerių Demokratinėje Kongo Respublikoje iki 4 500 JAV dolerių<br />
Pusiaujo Gvinėjoje.<br />
Numatoma gyvenimo trukmė. San Tomėje ir Prinsipėje numatoma žmonių gyvenimo trukmė gimimo metu yra<br />
daugiau kaip 65 metų ir tai atitinka besivystančių šalių vidurkį, bet Siera Leonės ir Zimbabvės gyventojų numatoma gyvenimo<br />
trukmė yra šiek tiek daugiau kaip 40 metų.<br />
Tiesioginių užsienio investicijų (TUI) srautai teka tiktai Į daug išteklių turinčias šalis. Nuo 2000 iki 2007 m.<br />
daugiau kaip 70 % visų TUI, ateinančių Į silpnas Į pietus nuo Sacharos esančias Afrikos šalis, teko tik penkioms šalims: Angolai,<br />
Čadui, Pusiaujo Gvinėjai, Nigerijai ir Sudanui; visos šios šalys turi daug gamtos išteklių.<br />
Užsienio atsargos – nepakankamos arba tinkamos. Kai kurios silpnos šalys turi labai menkas užsienio atsargas<br />
(mažiau kaip per 90 dienų importuojamų prekių ir paslaugų vertės). 2009 m. balandĮ Etiopija, Gvinėja ir Zimbabvė turėjo<br />
atsargas, kurios buvo mažesnės nei per vieną mėnesĮ importuojamų prekių ir paslaugų vertė, tuo tarpu naftos eksportuotojai<br />
turėjo pusės metų importo vertę atitinkančias užsienio atsargas.<br />
Užsienio skola. Naftos eksportuotojai turi suvaldomą užsienio skolą, o skolos naštos rodikliai yra didžia dalimi<br />
kontroliuojami. Pavyzdžiui, nuo 2000 m. Angoloje ir Sudane iš esmės gerėjo skolos santykis su bendrosiomis nacionalinėmis<br />
pajamomis ir visa skola už prekių ir paslaugų eksportą. Menkus išteklius turinčios silpnos šalys, kaip antai Bisau Gvinėja ir<br />
Liberija vis dar turi didelę įsiskolinimų naštą, apsunkinančią jų būsimą vystymąsi.<br />
1. STIPRINANT ES ATSAKĄ Į SILPNUMĄ<br />
Dabartinio ES požiūrio Į silpnumo sąlygas (8-asis skyrius) apžvalga rodo, jog pažanga užtikrinama keliomis<br />
kryptimis.<br />
Pirmąją, bendresnę gerinimo kryptĮ atskleidžia poreikis mažinti atotrūkĮ įgyvendinimo srityje, nes dėl jo skiriasi teorinis politinis<br />
pagrindas ir konkrečios pagalbos vietose teikimo modeliai. Tai pagrindinis iššūkis, nes politikos poveikis matomas ją įgyvendinant.<br />
Be to, tokio įgyvendinimo priemones reikia gerai pritaikyti, nes universali politika nesuderinama su silpnų valstybių poreikiais.<br />
Taip pat konkretesnės pažangos reikia:<br />
• Siekiant, kad vietinis kontekstas būtų suprantamas vieningai, nes tik tokio supratimo pagrindu galima sukurti veiksmingas<br />
pagalbos teikimo priemones 6 .<br />
• Nagrinėjant, kaip reikėtų taikyti nuosavybės principą šalims, kurių valstybinės institucijos yra nekompetentingos arba neteisėtos,<br />
nes tuomet paramos valstybės biudžetui pasirinkimas gali tapti itin dideliu iššūkiu – tokios situacijos yra paplitusios labiausiai<br />
silpnose šalyse. Netgi tose šalyse, kur veikia demokratinės institucijos, valstybinės valdžios įgaliojimai dažnai būna trumpalaikiai,<br />
todėl labai sunku įgyvendinti ilgalaikę politiką, pagrįstą parama biudžetui, išskyrus tuos atvejus, kai vykdoma atidi stebėsena.<br />
• Siekiant, kad platūs ES politikos užmojai neduotų priešingų rezultatų, o skirtinga politika nesukeltų silpnoms šalims kenksmingų<br />
padarinių. Siekiant suderinti sanglaudos politikos horizontaliosios dimensijos poreikius su geresnėmis vertikaliosios sanglaudos<br />
paieškomis, tuo tikslu užtikrinus geresnĮ koordinavimą EB viduje ir tarp EB bei ES valstybių narių, kurios dažnai nenori netekti<br />
savo pagrindinio vaidmens. Šis koordinavimas leistų ES veikti vieningai, o ES vystymo politiką padarytų atskaitingesnę ir<br />
gavėjams geriau suprantamą.<br />
• Priverčiant ES prekybos politiką jautriau reaguoti Į silpnų Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos valstybių konkrečius poreikius ir<br />
užtikrinant, kad dvišaliai susitarimai nepakenktų regioninės arba daugiašalės integracijos procesui. Pasaulio prekybos organizacijos<br />
taisyklėse numatytos išimtys besivystančioms ir ypač silpniausiai išsivysčiusioms šalims, tačiau nėra jokių konkrečių nuostatų,<br />
taikomų silpnomis valstybėms arba silpnumo situacijoms. Šioje srityje reikėtų didelės pažangos.<br />
• Siekiant pereiti nuo atsakomojo iki prevencinio pagalbos teikimo, kad Į silpnumo situaciją patekusios šalys toliau nesmuktų<br />
spirale, nes toks smukimas laipsniškai silpnina jų valstybinių institucijų pajėgumus ir suvaržo turimus įgaliojimus. Tokio poslinkio<br />
reikėtų siekiant regioninio požiūrio Į silpnumą, nes „blogos kaimynystės“ poveikiai gali kelti grėsmę valstybės stiprinimui ir<br />
socialinei sanglaudai 7 .<br />
6<br />
Pavyzdžiui, pokonfliktinių situacijų „kontekstas yra subjektyvus dėl labai sparčių pokyčių ir daugybės iššūkių, Į kuriuos būtina reaguoti vienu metu. Todėl reikia<br />
drauge lanksčiai taikyti įvairias priemones“ (GTZ, 2008, p. 22).<br />
7<br />
Didelė istorinė patirtis, sukaupta sprendžiant pažeidžiamumo problemas, pavyzdžiui, Balkanuose, parodė regioninio požiūrio būtinumą.<br />
4
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Apžvalga<br />
• Siekiant geriau suprasti, kaip galima tinkamai valdyti saugumo ir vystymo santykius. Taika ir saugumas yra tarp pagrindinių ES<br />
ir Afrikos Sąjungos strateginės partnerystės klausimų. Nors turima nemažai teigiamos patirties, kai kuriais atvejais saugumo<br />
veiksmai sutrukdė įgyvendinamai vystymo politikai.<br />
Atotrūkio mažinimas reikalauja iš naujo įvertinti prioritetus, sutelkti pastangas Į keletą gerai apibrėžtų ir sutartų tikslų, paprastinti<br />
procedūras, o tais atvejais, kai valstybinės institucijos yra nekompetentingos arba nenori vykdyti savo pareigų, rasti organizacijas<br />
arba partnerius, tinkamus konkrečiai politikai įgyvendinti 8 . Šis klausimas yra susijęs ne vien su politikos įgyvendinimu, bet ir su<br />
kuriamu pasitikėjimu tarp paramos donorų bei gavėjų, taip pat mokymusi iš konkrečios politinės patirties.<br />
Nors pažanga yra matoma, o ES politikos dokumentai dabar pateikia labiau visaapimančias politikos gaires, bet iki praktinio<br />
susitarimų įgyvendinimo dar laukia tolimas kelias. Galbūt finansinės priemonės bei procedūros tapo paprastesnės ir lankstesnės,<br />
tačiau tebėra pernelyg sudėtingos, įmantrios, ilgai trunkančios ir nepatogios gavėjams.<br />
0.3 langelis. Kaip 2008-2009 metų krizė paveikė silpnas Afrikos Į pietus nuo Sacharos<br />
valstybes<br />
Menkai integruotos Į pasaulio ekonomiką silpnos šalys iš pradžių nepajuto tiesioginių finansų krizės padarinių, tačiau jas<br />
paveikė dėl krizės kilusi pasaulinė recesija ir prekybos žlugimas.<br />
Ekonomikos ir finansų krizė prasidėjo didžiausio maisto bei kuro kainų pakilimo ir nestabilumo metu. Šių kainų pikai<br />
2008 metų viduryje nepaprastai prislėgė Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių maisto bei naftos importą,<br />
sumažindamos jų valiutos atsargas ir apsunkindamos galimybes mokėti už importą bei palaikyti augimą. Bumas ir smukimas<br />
prisidėjo prie gamybos nestabilumo, mažindami norą investuoti Į ilgalaikius gamybinius pajėgumus.<br />
Daugumą Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių beveik vienu metu patyrė sukrėtimų kuro, maisto ir finansų<br />
srityse. Pagal naujas prognozes realus BVP augimas 2009 m. bus apie 1,5 %, palyginus su 5,5 %, prognozuotų 2008 m. spalio<br />
mėnesį. Dėl tokių rodiklių 2009-ieji taps pirmaisiais dešimtmečio metais, kuomet daugumoje silpnų Afrikos Į pietus nuo<br />
Sacharos šalių buvo registruotas neigiamas realaus BVP vienam gyventojui augimas, keliantis grėsmę pažangai įgyvendinant<br />
tūkstantmečio vystymosi tikslus (TVT) ir kenkiantis politiniam stabilumui. Lėtesnis augimas ne visuomet neigiamai veikia<br />
žmogaus raidą, tačiau dėl jo atsiranda stabdžių, sukeliančių rimtas ilgalaikes pasekmes, ypač kai mažinamos išlaidos<br />
švietimui bei sveikatos priežiūrai.<br />
Silpnų Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalių vietinės bankų sistemos yra nedidelės, o akcijų rinkos – mažos arba visai<br />
neegzistuoja. Dėl to, kad regiono finansinis išsivystymas yra menkas, o silpnų šalių ryšiai su pasauline finansų sistema<br />
– riboti, pagrindiniai krizės perdavimo kanalai driekiasi per realius ekonomikos sektorius. Krizę jos labiausiai patiria per<br />
prekybą: pajamų iš eksporto mažėjimą lydi neigiamų prekybos sąlygų padariniai, kuriuos dar padidina ypač didelė Į pietus<br />
nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių priklausomybė nuo prekių eksporto ir šių šalių eksporto poliarizacija. 2009 metais<br />
žlugus prekybai, ši raida Į pietus nuo Sacharos esančias Afrikos šalis veikia labiau negu kitas valstybes tiek dėl sumažėjusio<br />
prekybos finansavimo (tikėtina, jog mažinimas labiausiai paveikia nepatikimiasias sritis), tiek dėl eksporto krepšelio sudėties<br />
Be to, silpnas šalis veikia mažesnės tiesioginių užsienio investicijų įplaukos, nes neaiškiose situacijoje investuotojai laikosi<br />
nuostatos „palauksim ir pažiūrėsim“, taip pat (galimai) mažesnės užsienio pagalbos įplaukos bei migrantų pervedimai. Ypač<br />
svarbūs yra Afrikos vidaus pervedimai, nes migrantai iš silpnas šalių nesugeba brangiai sumokėti už imigraciją Į dideles<br />
pajamas turinčias šalis, todėl traukiasi kur nors netoli. Tačiau krizė tiesiogiai paveikė tik tas Į pietus nuo Sacharos esančias<br />
Afrikos šalis, Į kurias atvyksta daugiausiai migrantų iš silpnų šalių – Nigeriją ir Pietų Afriką.<br />
Silpnos šalys patyrė didelĮ smūgį, tačiau visose šalyse poveikis labai skirtingas, todėl Į silpnumo situaciją patekusios šalys<br />
nėra pažeidžiamesnės už kitas. Tačiau būtent joms kur kas sunkiau atsigauti po sukrėtimų.<br />
8<br />
Žr. Collier (2009b), 9 skyriaus 9.5 langelĮ ir GTZ (2008), kur pateiktos patirties vietose pamokos.<br />
5<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Apžvalga<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
0.1 paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių atsparumas<br />
■ Stiprios<br />
■ Silpnos, nėra duomenų<br />
■ Didelis atsparumas<br />
■ Vidutinis atsparumas<br />
■ Menkas atsparumas<br />
0.2 paveikslas. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių pažeidžiamumasica<br />
■ Stiprios<br />
■ Silpnos, nėra duomenų<br />
■ Nedidelis pažeidžiamumas<br />
■ Vidutinis pažeidžiamumas<br />
■ Didelis pažeidžiamumas<br />
6
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Apžvalga<br />
2. PRIORITETŲ NUSTATYMAS<br />
Pasiremdama turima patirtimi, mokydamasi iš klaidų, prisitaikydama prie sparčiai kintančių kontekstų,<br />
tačiau drauge gerbdama nacionalinĮ suverenitetą, ES nustatė savas prioritetines pagalbos teikimo sritis.<br />
„ERD 2009“ analizėse siūloma, kad ES ilgalaikĮ dalyvavimą Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos<br />
šalyse siekiant padidinti atsparumą turėtų būti grindžiamas penkiais prioritetais:<br />
1. Remti valstybės stiprinimą ir socialinę sanglaudą. Pagrindinis išorės dalyvavimo silpnose šalyse siekinys yra padėti<br />
vidiniams šalių stiprinimo procesams 9 . ES patvirtino šĮ esminĮ prioritetą „Europos konsensuse dėl vystymosi“ 10 , taigi jos dalyvavimas<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių atžvilgiu turi būti sutelktas Į šĮ ilgalaikĮ tikslą. Taip dalyvauti sudėtinga, nes nėra<br />
išorinio (europinio) požiūrio Į šiuos procesus. Valstybės stiprinimo procesai Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse<br />
neprimena XIX amžiaus Europos valstybių stiprinimo procesų. Socialinė sanglauda taip pat nebus vienoda dėl per šimtmečius<br />
susiklosčiusių etninių ir religinių skirtumų. Įgyvendinant išorės dalyvavimą silpnose šalyse esminis vaidmuo tenka vietos konteksto<br />
išmanymui. Būtina nustatyti veikėjus, kurie galėtų valdyti pokyčius ir, galbūt skirtingais būdais, padėtų šalims įveikti silpnumą.<br />
Taip pat reikia didinti „kaitos veikėjų“ galias, ypač skatinti moterų dalyvavimą valstybės stiprinime. Tačiau taip pat svarbu silpninti<br />
galimus „veto veikėjus“ ir drauge palaikyti lyderius, kai jie stengiasi sudaryti naujas socialines sutartis bei sukurti pasitikėjimą tarp<br />
valstybės ir piliečių, tarp įvairių grupuočių ir etninių grupių. Kai tam tikros grupės patiria diskriminaciją ir neturi politinio atstovavimo<br />
galimybių, konfliktų tikimybė yra didesnė, o įveikti silpnumą būna sunkiau.<br />
2. Įveikti takoskyrą tarp trumpalaikių poreikių ir ilgalaikio atsparumo. Norėdama silpnose šalyse sutelkti dėmesĮ ne<br />
Į skubių trumpalaikių poreikių tenkinimą, bet Į ilgesnės trukmės perspektyvas, ES galėtų įdiegti draudimo mechanizmus, kurie<br />
apsaugotų silpnas šalis nuo eksporto pajamų nestabilumo. Gaudamos (labiau) stabilias pajamas, silpnos šalys galėtų padidinti<br />
savo ilgalaikius lyginamuosius privalumus.<br />
3. Didinti žmogiškąjĮ ir socialinĮ kapitalą. Siekiant tvaraus augimo bei vystymosi ir didinant sugebėjimą, geriausia priemonė<br />
yra investuoti Į silpnų šalių piliečių švietimą, stengiantis mažinti atotrūkĮ tarp lyčių ir kurti socialinĮ kapitalą. Silpnos ir konfliktų<br />
paveiktos šalys kenčia dėl viešojo švietimo sutrikimų, nes mažėja ateinančių mokytis procentas ir didėja suaugusiųjų neraštingumas.<br />
Sprendžiant lyčių nelygybės problemas ir skatinant vietinių žinių bei naujovių diegimą reikia užtikrinti, kad būtų atitinkamai<br />
finansuojamas ne vien pagrindinis, bet ir aukštasis išsilavinimas. Taip pat būtų labai svarbu teikti pagalbą jaunimui, ypač konfl i k t u s<br />
patyrusiose silpnose šalyse, taip mažinant neteisėtos veiklos, pavyzdžiui, prekybos neteisėtomis prekėmis arba kontrabandos<br />
patrauklumą.<br />
4. Palaikyti geresnĮ regioninĮ valdymą, įskaitant regioninės integracijos procesus. Regioniniai prekybos susitarimai leidžia<br />
Afrikos šalims sukurti nemažą masto ekonomiką didesnėse regioninėse rinkose, stiprinti vidaus konkurencingumą, didinti investicijų<br />
grąžą, o po to pritraukti TUI, kurios savu ruožtu skatina technologijų perkėlimą ir augimą. Jie taip pat suteiktų šioms ekonomikoms<br />
galimybę suvienyti išteklius ir drauge aprūpinti nemažai infrastruktūros projektų, pasinaudojant masinės gamybos teikiamais<br />
privalumais bei įvairias šalis apimančiais regioniniais tokių investicijų padariniais. Tuo tarpu mažosios Afrikos šalys ekonominės<br />
politikos klausimais galėtų veiksmingiau derėtis su kitais prekybos blokais arba stambiais privačiais partneriais. Instituciniu požiūriu<br />
regioniniai susitarimai taip pat galėtų sudaryti sąlygas įsipareigojimų dėl politikos formavimo ir reformų mechanizmams. Jie taip pat<br />
padėtų kurti įsipareigojimų schemas, ypač tinkamas valstybėms, menkai pajėgiančios vykdyti vidaus įsipareigojimus. Šiuo atžvilgiu<br />
susitarimus dėl regioninės integracijos galima būtų panaudoti kaip priemones institucijoms stiprinti. Prisijungimas prie griežtas<br />
„klubo taisykles“ turinčių prekybos blokų padėtų įtvirtinti demokratines reformas ir sustiprinti patikimumą šalyse narėse.<br />
5. Skatinti regiono saugumą ir vystymąsi. Saugumo ir vystymosi veiksmams reikia daugiaaspektės strategijos. Prireiks<br />
ilgalaikių pastangų Europos Sąjungos politinei kultūrai pakeisti, kad nuo neutralesnio ir Į save nukreipto požiūrio būtų pereita prie<br />
dalyvavimo pasaulio valdyme. Todėl nepaprastai svarbu sujungti Europos Sąjungos pasaulines pareigas ir ES piliečių vidaus gerovę.<br />
ES politikos formuotojai turėtų suvokti, jog ES veiksmai bet kurioje srityje, pradedant žemės ūkiu bei žuvininkyste ir baigiant prekyba<br />
arba tyrimais bei vystymusi, gali turėti rimtų pasekmių saugumui, o saugumo iniciatyvos, priešingai, gali paveikti vystymąsi bei<br />
prekybą. ES turėtų atsisakyti savo linijinio, socialine inžinerija pagrįsto požiūrio, kur labiausiai atsižvelgiama Į prieinamas priemones,<br />
ir skirti pagrindinĮ dėmesĮ pačia problemai, taip pat taikyti lankstesnĮ strateginĮ požiūrį, pripažįstantį, jog daugelis donorų siekinių<br />
bei strategijų turi konkurencinĮ ir politinĮ pobūdį. Kadangi vis dažniau naudojamasi pilietinių ir karinių krizių valdymo priemonėmis,<br />
atsiranda galimybė ne tik skatinti jungtinĮ (karinių, pilietinių ir pagalbos bei vystymo priemonių) planavimą, bet ir labiau strategiškai<br />
mąstyti. Taip pat atsiranda galimybė įvertinti ES darbo grupių pasirengimą rizikai, dažnai ypač reikšmingą silpnumo situacijose.<br />
Šių slegiančių saugumo problemų nepaisymas dažnai duoda priešingus rezultatus, todėl daug galima pasiekti ne vadovaujantis<br />
išankstiniu planu, bet rimtai įvertinus gyventojų saugumo poreikius ir žengus pirmuosius žingsnius tikros vietinės nuosavybės link,<br />
drauge sprendžiant kaip įveikti smurtą, kylantĮ lyties pagrindu.<br />
9<br />
Žr. OECD/DAC 2007.<br />
10<br />
Žr. „<strong>European</strong> Parliament Council <strong>Commission</strong> 2006“.<br />
7<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Apžvalga<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Trumpai tariant, neveikimas gali labai brangiai kainuoti tiek donorams, tiek paramos gavėjams. Silpnose šalyse šią kainą rodo<br />
menkas žmogaus išsivystymas ir saugumo nebuvimas, susijęs su nuolatiniais išsivystymo skirtumais, – ją tenka sumokėti, jei<br />
nesiekiama atsparumo. Geografijos atžvilgiu <strong>Europa</strong> yra arti Afrikos ir jos problemų – demografinio sprogimo, nelegalios prekybos,<br />
kontrabandos, piratavimo, smurto lyties pagrindu ir grėsmių aplinkai – todėl galimi dideli neigiami šalutiniai poveikiai. Taigi reikia<br />
iš naujo įvertinti ES veiksmus. ES negali sau leisti pinigų švaistymo arba neefektyvaus veikimo. Siekiant efektyvios ir įtakingos<br />
vystymo politikos iš esmės svarbu, kad ES:<br />
• Vieningai veiktų ir sutartinai nustatytų politiką. Užtikrintų atviras ir gyvas diskusijas tarp ES narių ir su Europos Komisija, tačiau<br />
laikytųsi sykĮ apibrėžtos ir sutarimu patvirtintos politikos.<br />
• Įsipareigotų vykdyti ilgalaikę politiką ir vengtų politikos siekinių bei pagrindinių interesų sričių kaitos, nes konkrečios problemos,<br />
su kuriomis susiduria šalys silpnumo situacijose, dažniausiai būna struktūrinės ir nuolatinės, o nesugebėjimas įgyvendinti<br />
ilgalaikius siekinius yra plačiai paplitusi silpnumo savybė.<br />
• Sukurti „teisingą atstovavimą“ politikai įgyvendinti. Atstovavimas yra lemiamas veiksnys, nes donorai ir paramos gavėjai dažnai<br />
neužima padėties, kuri leistų geriausiai įgyvendinti arba stebėti programas, ypač kai reikia atsižvelgti Į sudėtingas vietines<br />
aplinkybes. Tokiose situacijose gali būti tinkama atskirti įvairias vyriausybines funkcijas: politikos parengimą ir konkrečių fondų<br />
skyrimą bei stebėseną, kurią turėtų atlikti nepriklausomos agentūros.<br />
• Suprastų, jog valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse yra ilgalaikės raidos<br />
procesai, kurie konkrečios šalies ir regiono lygmenyse įgauna naujus, skirtingus bei nenuspėjamus pavidalus. Tokiems procesams<br />
reikia nuolatinio dėmesio ir teisingos institucinės paramos vietoje.<br />
Atsižvelgus Į visus šiuos elementus gali išryškėti būtinybė gilinti mūsų supratimą daugelyje sričių. Viena iš jų yra nuolatinė<br />
nelygybė, egzistuojanti silpnumo situacijose, o kita – socialinio saugumo tinklai bei socialinės organizacijos, kurių reikia didinant<br />
atsparumą.<br />
8
PIRMOJI DALIS<br />
<strong>SILPNUMO</strong> SAMPRATA
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1 SKYRIUS<br />
VALSTYBIŲ SILPNUMAS <strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS:<br />
KAINA IR IŠŠŪKIAI<br />
1. EUROPOS VYSTYMOSI POLITIKA BESIKEIČIANČIAME PASAULINIAME KONTEKSTE<br />
Niekada anksčiau skurdo panaikinimas ir tvarus vystymasis nebuvo tokie svarbūs. Kontekstas, kuriame siekiama panaikinti<br />
skurdą, yra vis labiau globalizuotas otas ir tarpusavyje susijęs pasaulis; ši situacija sukūrė naujas galimybes, bet kartu ir naujus<br />
iššūkius.<br />
(Europos konsensusas dėl vystymosi, 2005 m.)<br />
Vykdant Europos Sąjungos įsipareigojimą skatinti teisingesnĮ ir tvaresnĮ vystymąsi pasauliniu lygmeniu, reikia spręsti 21-ojo<br />
amžiaus globalizacijos iššūkius. Šalys, visuomenės ir ekonomikos yra glaudžiau susietos ir mažiau izoliuotos, todėl labiau tikėtina,<br />
kad jas paveiks besikeičiančios sąlygos ir kintančios išorės jėgos, sąveikaujančios su vidaus dinamika. Didesnę integraciją papildo<br />
ekonominės veiklos persikėlimas Į rytus. Dėl didesnio savo svorio kuriant pasaulio bendrąjĮ vidaus produktą ir eksportą Kinija ir<br />
Indija tampa svarbiomis veikėjomis tarptautinėje arenoje, ypač Kinija Afrikoje Į pietus nuo Sacharos. Vystymosi politikoje negalima<br />
ignoruoti naujų socialinių ir politinių santykių.<br />
Gyventojų struktūra yra dar viena 21-ojo amžiaus globalizacijos ypatybė. Europos Sąjungai būdingas gyventojų senėjimas, o Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos vyrauja jauni gyventojai. 2010 m. Afrikoje 40 % gyventojų priklausys 0–14 m. grupei ir 20 % – 15–24 m. grupei,<br />
iš viso 60 % gyventojų iki 25 m., o Europos Sąjungoje – 28 %. Šitos tendencijos kartu su iššūkiais, kuriuos kelia pasaulinis atšilimas,<br />
tarptautinės nusikalstamos organizacijos ir neseniai įvykęs tarptautinių maisto kainų sukrėtimas, yra pagrindiniai visuomenėms<br />
kylančių iššūkių pavyzdžiai.<br />
Atsižvelgiant Į šias aplinkybes, 2008–2009 m. įvyko didžiausias pasaulinis nuosmukis po 1929 m. Ekonomikos ir finansų krizė smogė<br />
Europos Sąjungos ir kitų išsivysčiusių šalių biudžetams. Ji ypač nuniokojo neturtingiausias pasaulio šalis, kurių dauguma yra Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos. Preliminarūs apskaičiavimai rodo, kad dėl krizės iki 90 milijonų žmonių gali likti skurde 1 , o kūdikių mirčių gali<br />
padaugėti iki 400 000 2 . Bet skaičiais labai sudėtinga išreikšti žmogiškąsias krizės sąnaudas.<br />
Žmogiškosios ir ekonominės sąnaudos reikalauja nukreipti vystymosi modelius ir veiksmus Į strategijas visuomenių atsparumui<br />
kurti – t. y. strategijas, padedančias didinti socialinės ir ekonominės sistemos sugebėjimą prisitaikyti ir susidoroti su sukrėtimais bei<br />
besikeičiančiomis sąlygomis nesumažinant žmonių gebėjimų. Gyvenant pasaulyje, kur pasauliniai sukrėtimai tampa vis smarkesni ir<br />
paveikia daugiau žmonių, įskaitant neturtingus žmones, kurie anksčiau buvo menkai paveikiami, socialinės ir ekonominės sistemos<br />
atsparumas yra labai svarbus šalies vystymosi kelyje. Tai taip pat turi būti centrinis valstybių vystymosi strategijų ir tuo pat metu<br />
paramos vystymuisi tikslas.<br />
1<br />
DFID 2009 ir Pasaulio bankas 2009a.<br />
2<br />
Pasaulio bankas 2009b.<br />
11<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1.1 PARAMOS VYSTYMUISI, SKIRTOS SILPNOMS VALSTYBĖMS, PARADOKSAS<br />
Pastaraisiais metais silpnos šalys tapo pagrindiniu prioritetu vystymosi bendrijai dėl jų menkų vystymosi rezultatų ir dėl rimtų<br />
žmogaus teisių pažeidimų3. Ši grupė, kuriai būdingas labai prastas valstybinių institucijų funkcionavimas, kelia didelius pasaulinio<br />
vystymosi iššūkius tarptautinei bendruomenei. Silpnumas reikalauja žmogiškųjų sąnaudų, kurios yra esminės, plačiai paplitusios ir<br />
ilgalaikės. Gyventi silpnoje šalyje reiškia netekti pagrindinių valstybės teikiamų paslaugų ir saugumo bei žmogaus teisių užtikrinimo.<br />
Tai taip pat sukelia neigiamus šalutinius poveikius tiek regiono, tiek pasaulio mastu.<br />
Teikiant paramą vystymuisi, silpnose šalyse susiduriama su didesniais iššūkiais nei kitur. Šios šalys dažnai būna sunkūs partneriai.<br />
Pagalbos srautai gali sukelti nepageidaujamų padarinių. Pagalbos veiksmingumui taip pat trukdo menki šalių vyriausybių gebėjimai.<br />
Palaikant ryšius su silpnų valstybių institucijomis gali tekti bendrauti su neteisėtomis, neatstovaujančiomis ar silpnomis vyriausybėmis<br />
arba su keliais besivaržančiais veikėjais. Esant tokioms aplinkybėms, mažiau tikėtina, kad pagalba pasieks gyventojus, kuriems ji<br />
skirta, ar padės pasiekti ilgalaikių tikslų.<br />
Donorai net gali sutrukdyti išsivaduoti iš silpnumo. Iš tikrųjų pagalbos srautai, išskyrus techninę pagalbą, gali sumažinti šalies<br />
galimybes išeiti iš silpnų šalių grupės 4 . Toks faktas, kurĮ patvirtino Dambisa Moyo savo garsioje knygoje Dead Aid (Neveiksminga<br />
pagalba), rodo, kad dar reikia tobulinti tarptautinės bendruomenės veiklą su silpnomis šalimis 5 . Šiame kontekste valstybės stiprinimas<br />
tampa pagrindiniu tarptautinės bendruomenės dalyvavimo silpnose valstybėse tikslu, kaip teigiama Principuose siekiant visapusiško<br />
tarptautinio Bendrijos ir valstybių narių dalyvavimo silpnose valstybėse 6 .<br />
Veiksmingumu pagrįstas pagalbos skyrimas – apytiksliai apibrėžtas kaip gerų vykdytojų apdovanojimas didėjančiais pagalbos<br />
srautais – pavertė silpnas šalis „netekusiomis pagalbos“ (1.1 langelis). Dar labiau tikėtina, kad Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos<br />
Afrikos šalys bus paliktos be pagalbos. Iš 48 silpnų šalių 29 Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys priėmė 49 % visų OPV srautų<br />
2000–2007 m 7 .<br />
Vakarų Afrikoje kelioms šalims niekada nepavyko sukurti tvirtos valstybės, o regionas yra vienas iš neturtingiausių ir nestabiliausių<br />
pasaulyje. Nuo 1998 iki 2005 m. bent 35 ginkluotos grupės veikė Dramblio Kaulo Krante, Gambijoje, Gvinėjoje, Bisau Gvinėjoje,<br />
Liberijoje, Malyje, Nigeryje, Nigerijoje, Senegale ir Siera Leonėje 8 . Sudane ir Didžiųjų ežerų regione žmonės neseniai patyrė genocidą.<br />
O Afrikos rage yra nepavykusios valstybės simbolis – Somalis.<br />
Taigi Afrika Į pietus nuo Sacharos vyrauja tarp silpnų šalių. Galima teigti, kad valstybių silpnumas turi aiškiai nustatytas bendras<br />
istorines šaknis (žr. 3-iąjĮ skyrių). Sutelkiant dėmesĮ Į regioną, galima būtų geriau suprasti silpnumo sukeliamus vystymosi<br />
iššūkius.<br />
Tarptautinė bendruomenė turi įveikti paradoksalią nuostatą mažiau pagalbos skirti toms šalims, kurioms jos labiausiai reikia,<br />
ir pritaikyti paramos vystymuisi paskirstymo metodus silpnų šalių konkrečių sąlygoms, ypatybėms ir dinamikai. Silpnos šalys<br />
pasitarnauja kaip bandymo stendas, kuriame galima patikrinti Europos Sąjungos įsipareigojimą – jĮ dar kartą patvirtino Europos<br />
konsensusas dėl vystymosi – teikti geresnę ir gausesnę pagalbą. Šis procesas nebus lengvas. Esant dabartinei ekonomikos ir finansų<br />
krizei, Europos Sąjungos šalys turi finansuoti savo didėjančius viešųjų išlaidų deficitus. Neseniai įvykusi Europos Sąjungos plėtra<br />
dar labiau sunkina sutarimo dėl lėšų paskirstymo paieškas.<br />
3<br />
Yra kelios valstybių silpnumo klasifikacijos ir vertinimų sistemos. Jei nenurodyta kitaip, šioje ataskaitoje remiamės šiuo (neoficialiu) silpnų ir konfliktą patyrusių<br />
šalių sąrašu, kuris buvo naudojamas 2008 m. metinėje ataskaitoje apie Išteklių srautus Į silpnas ir konfliktų paveiktas valstybes (EBPO 2009). Jis sudarytas iš<br />
trijų sąrašų: dviejų apatinių kvintilių iš 2007 m. šalies politikos ir institucijų įvertinimo, 2008 m. „Brookings“ valstybių silpnumo besivystančiose šalyse indekso<br />
ir 2007 m. Karltono (Carleton) universiteto šalių užsienio politikos indikatorių indekso. Šis silpnų valstybių sąrašas apima Afganistaną, Angolą, Bisau Gvinėją,<br />
Burundį, Centrinės Afrikos Respubliką, Čadą, Demokratinę Kongo Respubliką, Dramblio Kaulo Krantą, Džibutį, Eritrėją, Etiopiją, Gambiją, Gvinėją, Haitį, Iraką,<br />
Jemeno Respubliką, Kambodžą, Kamerūną, Keniją, Kiribatį, Komorus, Kongo Respubliką, Laosą, Liberiją, Mauritaniją, Mianmarą, Nepalą, Nigerį, Nigeriją, Pakistaną,<br />
Palestiniečių valdomas sritis, Papua Naująją Gvinėją, Pusiaujo Gvinėją, Rytų Timorą, Ruandą, San Tomę ir Prinsipę, Saliamono Salas, Siera Leonę, Somalį, Sudaną,<br />
Šiaurės Korėją, Tadžikiją, Togą, Tongą, Ugandą, Uzbekiją, Vanuatu ir Zimbabvę. Kaip aptariama kitame skyriuje, silpnų valstybių sąrašo sudarymas politiniu ir<br />
analitiniu požiūriu yra prieštaringas. 2009 m. ERD oficialiai nepatvirtina šios klasifikacijos, kuri naudojama leidinyje tik darbo tikslais.<br />
4<br />
Chauvet ir Collier 2008.<br />
5<br />
Moyo 2009.<br />
6<br />
EBPO-PVK 2007.<br />
7<br />
EBPO, PVK statistikos duomenų bazė internete, 2000–2007 m.<br />
8<br />
UNODC 2009.<br />
12
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
1.1 langelis. Pagalbos veiksmingumas ir paskirstymas silpnoms valstybėms<br />
Mark McGillivray, Vyriausiasis ekonomistas, Australijos tarptautinio vystymosi agentūra<br />
(angl. Australian Agency for International Development (AusAID))<br />
Jei nebūtų teikiama pagalba, ar ekonominis augimas silpnose šalyse būtų mažesnis, didesnis ar toks pat? Ar silpnoms<br />
valstybėms, bendrai ir individualiai, yra teikiama nepakankama, per didelė ar tinkama pagalba, vertinant iš augimo<br />
perspektyvos?<br />
Literatūra apie pagalbos poveikĮ ekonomikos augimui per praėjusius 10 metų žymiai patobulėjo dėl geresnių duomenų,<br />
tikslesnės pagrindinės teorijos ir griežtesnių empirinių metodų taikymo. 9 Negalima sakyti, kad literatūra neturi trūkumų,<br />
nes jų dar nemažai išlieka. Be abejonės, svarbiausia silpnybė ta, kad jai nepavyko aiškiai ištirti augimą paveikiančių pagalbos<br />
kanalų.<br />
Literatūroje susiformavo tvirta išvada, kurios prieita beveik visuose neseniai atliktuose tyrimuose: didėjimo santykis tarp<br />
pagalbos ir augimo sudaro apverstos „U“ raidės formos kreivę, kurioje aukštesni pagalbos lygiai tik iki tam tikro pagalbos<br />
slenksčio lygmens yra susiję su didesne augimo sparta, o peržengus šĮ slenksčio lygį, gausesnė pagalba yra susijusi su<br />
mažesniu augimu. Slenkstis buvo pavadintas „augimui veiksmingu“ pagalbos lygiu. Šiame lygyje pagalbos lemiamas<br />
pajamų vienam gyventojui augimo poveikis yra didžiausias pagalbą gaunančiose šalyse.<br />
Apverstos „U“ raidės santykio tarp pagalbos ir augimo atradimas turi ypatingos svarbos silpnoms valstybėms. Pagalbos<br />
didinimo poveikio sumažėjimas peržengus augimui veiksmingą lygĮ aiškinamas tuo, kad pagalbą gaunančios šalys turi<br />
priėmimo gebėjimų apribojimų. Manoma, kad apribojimai atsiranda dėl kelių priežasčių, iš kurių svarbiausia – žema politikos<br />
ir institucijų veiksmingumo kokybė, pagrindinė silpnų valstybių savybė.<br />
Remdamiesi šiais rezultatais, kai kurie tyrėjai iškėlė hipotezę ir kai kurie politikos formuotojai manė, kad pagalbos ir augimo<br />
santykiai silpnose ir kitose (stipriose) valstybėse yra tokie, kaip pavaizduota 1 langelio paveiksle. Tikėtina, kad silpnose<br />
valstybėse santykis tarp pagalbos ir augimo yra toks pat, kaip ir stipriose šalyse, bet yra žemesnis augimui veiksmingas<br />
pagalbos lygis (a i<br />
nf*<br />
), kurĮ peržengus pagalbos didinimo poveikis augimui tampa neigiamas ir bendras pagalbos didinimo<br />
poveikis augimui yra mažesnis visuose pagalbos lygiuose.<br />
1.1 langelio paveikslas. Pagalbos didinimo poveikis augimui<br />
g i<br />
0<br />
a i<br />
f* a i<br />
f** a i<br />
nf* a i<br />
nf** a i<br />
Silpnos valstybės<br />
Stiprios valstybės<br />
Pastaba: ai reiškia tam tikrą pagalbos kiekĮ pagalbą gaunančiai šaliai i, gi reiškia i šalies tikrąjĮ BVP augimą vienam gyventojui, a i<br />
nf<br />
* yra<br />
augimui veiksmingas pagalbos lygis stiprioms šalims, o a i<br />
nf<br />
** yra pagalbos lygis, po kurio pagalbos didinimo poveikis šių valstybių<br />
augimui yra neigiamas..<br />
McGillivray ir Feeny (2008) tiria pagalbos ir augimo duomenis 1977–2001 m., kad nustatytų, ar 1.1 langelio paveiksle<br />
pateikiami santykiai gali būti pagrįsti empiriškai. Jie laiko valstybę silpna, jei ji priklauso dviem apatiniams CPIA balų<br />
kvintiliams. Apatiniame kvintilyje esančiose šalyse, „labai silpnose valstybės“, kaip jas vadina McGillivray ir Feeny (2006),<br />
oficiali parama vystymuisi per šĮ laikotarpĮ padidino tikrąjĮ BVP augimą vienam gyventojui 1,37 procento. Šią vertę galima<br />
palyginti su 2,47 procento kitose silpnose valstybėse, kurios yra antrajame CPIA kvintilyje.<br />
9<br />
Šios literatūros apžvalgas galima rasti Morrissey (2001), Clemens et al. (2004) ir McGillivray et al. (2006).<br />
13<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
McGillivray ir Feeny (2008) yra atlikę vienintelĮ pagalbos ir augimo santykio tyrimą, kuriame specialiai analizuotos silpnos<br />
valstybės, nors nemažai tyrimų buvo analizuojama pagalba ir augimas Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse. 10<br />
Gomanee et al. (2005) tyrime buvo analizuojama pagalba 25-ioms Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims 1970–<br />
1997 m. ir nustatyta, kad vienu procentu padidinus pagalbą proporcingai BVP, vidutiniškai ketvirčiu procento padidinama<br />
šių šalių augimo sparta. Clemens et al. (2004) tyrime buvo analizuojamas trumpalaikis pagalbos poveikis ir nustatyta,<br />
kad jis nuo 1973 iki 2001 m. padidino metinĮ pajamų vienam gyventojui augimą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos bent jau<br />
puse procento ar daugiau. Lensink ir Morrissey (2000) nustatė, kad nors pagalba turėjo silpnesnĮ poveikĮ augimui Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos negu kitur, šis poveikis buvo teigiamas ir reikšmingas. Atrodo, kad šie tyrimai tam tikru mastu palaiko<br />
rezultatus, kurių buvo pasiekta McGillivray ir Feeny (2008) tyrime.<br />
McGillivray ir Feeny (2008) bei Feeny ir McGillivray (2009) taip pat pateikia apytikrius a if<br />
* ir a i<br />
nf<br />
* apskaičiavimus labai silpnoms<br />
valstybėms (13,88 % BVP) ir kitoms silpnoms valstybėms (38,38 % BVP). Lyginant šiuos skaičius su tikra oficialiąja parama<br />
vystymuisi (OPV) iš dvišalių ir daugiašalių agentūrų 2004 m., galima teigti, kad silpnoms valstybėms yra skiriama per mažai<br />
pagalbos, vertinant iš veiksmingumo augimui perspektyvos (1.1 langelio lentelė). Labiausiai nepakankamą pagalbą, lyginant<br />
su BVP, gaunančios šalys labai silpnų šalių grupėje buvo Dramblio Kaulo Krantas ir Nigerija. Paskirsčius augimui veiksmingų<br />
lygių pagalbą, palyginus su iš tikrųjų skirtais asignavimais 2004 m., būtų sąlygotas vidutinis 1,92 procento augimo padidėjimas<br />
visose aptariamose silpnose valstybėse. Tačiau pasirodo, kad ne visoms silpnoms valstybėms buvo skiriama nepakankama<br />
pagalba. 2004 m. dešimt silpnų valstybių gavo didesnę pagalbą nei augimui veiksmingas kiekis. Iš visų aptariamų silpnų<br />
valstybių labiausiai per didelę pagalbą, vertinant iš augimo perspektyvos, gavo Burundis ir Saliamono Salos.<br />
1.1 langelio lentelė. Pagalba silpnoms valstybėms, 2004 m.<br />
Labai silpnos valstybės Kitos silpnos valstybės Visos silpnos valstybės<br />
OPV (milijonai JAV dolerių) 6 629 2 719 9 348<br />
Augimui veiksminga OPV<br />
(milijonai JAV dolerių)<br />
14 512 10 506 25 018<br />
Tikrosios OPV augimas<br />
(%, vidurkis)<br />
-0,46 3,43 1,25<br />
Augimo padidėjimas<br />
dėl augimui veiksmingos<br />
1,43 2,47 1,92<br />
pagalbos (%, vidurkis)<br />
Šalys, gaunančios daugiau<br />
negu augimui veiksminga<br />
8 2 10<br />
pagalba<br />
Šalys, gaunančios mažiau<br />
negu augimui veiksminga<br />
pagalba<br />
9 13 22<br />
Pastabos: labai silpnos valstybės yra apatiniame CPIA kvintilyje; kitos silpnos valstybės yra antrame nuo apačios CPIA kvintilyje.<br />
McGillivray ir Feeny (2008) bei Feeny ir McGillivray (2009) tyrimuose pabrėžiama, kad augimui veiksmingi pagalbos lygiai<br />
tik apytiksliai nurodo, kokius pagalbos kiekius donorai turi suteikti silpnoms valstybėms. Ten taip pat pabrėžiama, kad<br />
donorai turi daug kitų tinkamų vystymosi tikslų, dėl kurių galima nesilaikyti augimui veiksmingų kiekių. Tačiau jų rezultatai<br />
rodo, kad donorai turi rūpestingai apsvarstyti šalių asignavimus, kurie iš esmės skiriasi nuo augimui veiksmingų kiekių, ir<br />
išsiaiškinti, ar šiuos nukrypimus galima pateisinti pagal vystymosi kriterijus.<br />
10<br />
Atkreipkite dėmesį, kad priklausomai nuo naudojamo apibrėžimo maždaug pusė visų silpnų valstybių yra Afrikoje Į pietus nuo Sacharos.<br />
14
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
1.2 EUROPOS SĄJUNGOS VYSTYMOSI POLITIKA SILPNOSE ŠALYSE<br />
Europos Sąjungos ir valstybių narių parama vystymuisi turi didelĮ potencialą. Daugumai besivystančių šalių <strong>Europa</strong> yra svarbiausia<br />
donorė, prekybos partnerė, investuotoja ir migracijos tikslas. Europos Sąjunga taip pat yra svarbus politinis, diplomatinis ir<br />
ekonominis blokas. Europos šalims taip pat tenka didelė atsakomybė už silpnas šalis, nes silpnumas dažnai yra kilęs iš kolonizacijos<br />
ir dekolonizacijos procesų, kartais jĮ padidina neatsakinga užsienio bendrovių veikla bei neteisėta ir nusikalstama prekyba Europos<br />
šalyse.<br />
Tačiau Europos veiksmų potencialo nereikėtų pervertinti. Pasaulio tvarka tampa labiau daugiapolė, nes prie seniausių veikėjų<br />
prisijungė kylantys politiniai ir ekonominiai centrai. JAV–Kinijos–ES konfigūracija tapo tarptautinės sistemos ašimi. Papildydamos<br />
svarbiausių tarptautinių organizacijų veiklą, kitos šalys – nuo Jungtinių Valstijų iki Rytų Azijos ir Persijos įlankos šalių – įsitraukė<br />
Į silpnų valstybių problemų sprendimą. Be to, Europos Sąjungos iniciatyvos valstybių silpnumui spręsti, kaip antai pagalba valstybės<br />
ir taikos stiprinimui, gali būti partnerių šalių suprastos kaip nepageidaujamos ir šališkos politiniu požiūriu. Jos taip pat gali paveikti<br />
procesus ir dinamiką, kuri yra grynai vidaus pobūdžio. Galų gale vidaus pasipriešinimas ir apribojimai gali susilpninti Europos Sąjungos<br />
įsipareigojimą vystymosi politikai. Be to, gyventojų senėjimas, krizės metu susidariusi didžiulė skola ir Europos Sąjungos plėtra gali<br />
sustiprinti paskatas nukreipti viešuosius išteklius nuo tarptautinio bendradarbiavimo dėl vystymosi Į vidaus naudojimą.<br />
Esant tokiai padėčiai, parengta 2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi apie valstybių silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos ir<br />
Europos Sąjungos vystymosi politiką dėl valstybių silpnumo. Joje analizuojama, kaip galima pagerinti dabartinĮ Europos Sąjungos<br />
dalyvavimą sprendžiant silpnų šalių problemas bei galimybės plėtoti Europos Sąjungos vystymosi politiką, galinčią padėti valstybių<br />
suinteresuotiesiems subjektams įveikti šalių silpnumą. Didžiausias dėmesys skiriamas Afrikai Į pietus nuo Sacharos, nes, regis, šis<br />
regionas ypač atsilieka valstybių sutvirtinimo srityje, ir jame yra dauguma šalių su silpnomis valstybės institucijomis.<br />
Šios pastangos yra suderintos su atsparumu grindžiamu požiūriu, taikomu rengiant vystymosi prioritetus ir politiką. Valstybės<br />
institucijos ir jų gebėjimas sutelkti vidaus išteklius yra pagrindinis socialinės ir ekonominės sistemos atsparumo elementas. Jos turi<br />
palaikyti vidaus tvarką, užtikrinti gyventojų saugumą, kontroliuoti teritoriją, teikti socialines paslaugas, įgyvendinti teisės nuostatus<br />
ir apsaugoti nuo individualių ir kolektyvinių pavojų bei prie jų prisitaikyti. Tokiu būdu valstybės institucijos daro įtaką gyventojų<br />
gerovei ir jos kitimui dėl sutrikdymų ir pasikeitimų.<br />
1.3 ATASKAITOS STRUKTŪRA<br />
2009 m. ERD trimis svarbiausiais žingsniais padeda siekti tikslo sukurti naują Europos požiūrį, kaip įveikti valstybių silpnumą Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos. Pirmasis žingsnis yra valstybių silpnumo reikšmės bei jo apimties ir sąnaudų Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
analizė. Pranešime apibrėžiamos ekonominės silpnų šalių ypatybės, aptariami ekonominiai veiksniai, galintys paveikti valstybės<br />
institucijų funkcionavimą, valdymą ir socialinĮ bei politinĮ stabilumą, ir apžvelgiamos mokslinėje literatūroje pasiūlytos interpretacijos<br />
apie istorines ir politines valstybių silpnumo Afrikoje šaknis. Antrojoje pranešimo dalyje teoriniu požiūriu tiriamas ryšys tarp<br />
socialinio ir ekonominio atsparumo bei valstybės silpnumo ir šis ryšys įvertinamas pagal 2008–2009 m. pasaulinės ekonomikos krizės<br />
poveikĮ silpnoms šalims. Paskutiniojoje dalyje aptariama politika: 8 skyriuje bendrai apžvelgiamas Europos Sąjungos dalyvavimas<br />
silpnose šalyse ir pateikiama saugumo politikos analizė. Čia aptariami išorės veikėjų pagalbos siekiant palaikyti valstybės stiprinimą<br />
šalyse partnerėse galimybės ir iššūkiai, ir bandoma nustatyti gerą praktiką remiantis tarptautine patirtimi šioje srityje. Paskutiniame<br />
skyriuje siūlomi kriterijai ir prioritetai, kada Europos Sąjunga turi įsitraukti Į silpnumo situacijos sprendimą.<br />
15<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2. KĄ REIŠKIA VALSTYBĖS SILPNUMAS?<br />
Esamoje mokslinėje literatūroje yra gausu „silpnumo“ apibrėžimų (1.2 langelis), ir posakio „silpna valstybė“<br />
vartojimas labai ginčytinas. Pavyzdžiui, Paul Collier iš pradžių neatskleidė garsųjĮ apatinĮ milijardą<br />
sudarančių šalių sąrašo 11 – šios šalys paprastai prilyginamos silpnų šalių grupei,<br />
ir jis pažymi, kad „šioje draugijoje šalys tikrai netrokšta būti, todėl pasmerkus<br />
šalĮ gėdai gali būti sukuriama savaime išsipildanti pranašystė 12 .“<br />
Nepaisant apibrėžimo skirtumų, akademinėje ir politikos literatūroje sutariama dėl kai kurių pagrindinių dalykų. Stewart ir Brown<br />
(2009) nustatė, kad visi egzistuojantys apibrėžimai remiasi trimis svarbiausiais silpnumo matmenimis: valdžios, paslaugų ir teisėtumo<br />
nepakankamumu, kuris atitinkamai atsiranda, kai valstybė nepajėgia apsaugoti savo gyventojų nuo smurto, suteikti visiems<br />
gyventojams pagrindinių paslaugų ir nesulaukia iš gyventojų savo teisėtumo pripažinimo.<br />
Šis valstybės silpnumo supratimas yra netiesiogiai išreikštas EBPO Principuose siekiant visapusiško tarptautinio Bendrijos ir valstybių<br />
narių dalyvavimo silpnose valstybėse pateikiame apibrėžime: „valstybės yra silpnos, kai valstybių struktūra stokoja politinės<br />
valios ir/ar gebėjimo atlikti pagrindines funkcijas, kurių reikia skurdui sumažinti, vystymuisi, saugumui ir savo gyventojų žmogaus<br />
teisėms užtikrinti 13 .“ EBPO pasiūlė sutelkti daugiausia dėmesio Į pagrindinĮ teisėtumo ir gyventojų lūkesčių vaidmenį, pataisant<br />
silpnų valstybių apibrėžimą kaip valstybių, „negalinčių pateisinti savo gyventojų lūkesčių ar valdyti lūkesčių ir gebėjimų pokyčių<br />
per politinĮ procesą 14 .“<br />
1.2 langelis. Kaip diskurse apie vystymąsi atsirado silpnumo sąvoka<br />
20-ojo amžiaus dešimtajam dešimtmečiui ir 21-ojo amžiaus pradžiai buvo būdingas pažangus poslinkis nuo projektais<br />
grįstos pagalbos prie paramos biudžetui ir pradėta vis labiau pripažinti, kaip politika pagalbą gaunančiose šalyse sustiprina<br />
pagalbos programų poveikį. 15 Šių dviejų pagrindinių pokyčių padarinys buvo pagalbos selektyvumo padidėjimas. Vis labiau<br />
pabrėžiant pagalbos selektyvumą – tai pripažinta Monterėjaus (Monterrey) konsensuse – tapo įmanoma iš esmės pakeisti<br />
dvišalės pagalbos asignavimus. 16 Donorai susidūrė su dilema: pagalbos selektyvumas buvo pasiektas aukšta kaina: reikėjo<br />
sumažinti pagalbą tiems, kam jos labiausiai reikėjo, nors ji ten buvo galbūt mažiausiai veiksminga. Tokiu būdu kai kurios<br />
šalys neteko pagalbos, nes pasižyminčioms blogu valdymu šalims teko smarkiai sumažėję ir kintami pagalbos srautai. 17<br />
Taigi didėjantis susirūpinimas dėl silpnumo „atsirado kaip politinis atsakas Į veikloje kilusią problemą” (Guillaumont ir<br />
Guillaumont Jeanneney 2009). Donorų agentūros susidūrė su sunkumais bendraudamos „su šalimis, kur trūksta politinio<br />
įsipareigojimo ir nepakanka gebėjimų vystyti ir įgyvendinti neturtingiesiems skirtą politiką.“ 18 EBPO pagalbos vystymuisi<br />
komiteto pateiktas apibrėžimas rodo, kad silpnos šalies samprata yra iš esmės santykinė, nes ji siejama su šalies politinės<br />
valios – ar gebėjimų – ir donorų bendruomenės visuotinių prioritetų nesutapimu.<br />
Skirtumai apibrėžimuose iš dalies atsirado dėl to, kad ši sąvoka yra nepaprastai jautriai vertinama politiniame kontekste,<br />
ir ji – netiesiogiai ar akivaizdžiai – išreiškia abejones dėl šalies politinių prioritetų ar dėl jos gebėjimo jų siekti. Silpnos šalys<br />
buvo laikomos – net prieš rugsėjo 11 d. ataką prieš Jungtines Valstijas – galima prieglauda teroristų grupėms dėl šių šalių<br />
ribotos savo teritorijos kontrolės. Saugumas ir vystymasis silpnose šalyse yra glaudžiai susiję, ir kai kurie autoriai ragina imtis<br />
įvairesnių priemonių, įskaitant karines intervencijas, siekiant įveikti vystymosi iššūkius, su kuriais susiduria šios šalys. 19<br />
Būtent todėl EBPO pagalbos vystymuisi komitetas taip pat pradėjo kalbėti apie silpnumo aplinkybes, išplėsdamas sąvoką<br />
už valstybės ribų. 20 EBPO parengtuose Principuose siekiant visapusiško dalyvavimo tvirtinama, kad ilgalaikis dalyvavimo<br />
šiose šalyse tikslas yra „padėti nacionaliniams reformuotojams sukurti veiksmingas, teisėtas ir atsparias valstybės institucijas,<br />
gebančias produktyviai dirbti su gyventojais, siekiant skatinti tvarų vystymąsi.“ 21 Nuoroda Į nacionalinius reformuotojus<br />
padeda išreikšti mintį, kad valstybės stiprinimas yra vidaus procesas, kuriam išorės veikėjai gali daryti tik nežymią įtaką.<br />
11<br />
Zoellick 2008.<br />
12<br />
Collier 2007, 7 p.<br />
13<br />
EBPO-PVK 2007, 2 p.<br />
14<br />
EBPO 2008.<br />
15<br />
Chhotray ir Hulme 2009.<br />
16<br />
Dollar ir Levin 2006.<br />
17<br />
Levin ir Dollar 2005, Fielding ir Mavrotas 2008.<br />
18<br />
EBPO-PVK 2006.<br />
19<br />
Bourguignon et al. 2008, Collier 2009.<br />
20<br />
EBPO-PVK 2007.<br />
21<br />
EBPO-PVK 2007, 1 p.; pridėtas paryškinimas.<br />
16
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
Vienas su tuo susijęs apibrėžimo pasikeitimas yra perėjimas nuo silpnumo apibrėžimo, kuriame, nors ir netiesiogiai, daugiausia<br />
dėmesio skiriama šalies ir donorų bendruomenės santykiui, prie apibrėžimų, kuriais bandoma nustatyti esmines silpnos<br />
valstybės ypatybes. Europos Sąjungos Taryba pripažino, kad:<br />
„silpnumas siejamas su silpnomis ar nepakankamai veikiančiomis struktūromis ir situacijomis, kur visuomenės<br />
sutartis yra sulaužoma dėl valstybės nesugebėjimo ar nenoro atlikti savo pagrindines funkcijas, vykdyti savo<br />
įsipareigojimus ir pareigas dėl lygybės įstatymų atžvilgiu, žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos,<br />
gyventojų saugumo, skurdo mažinimo, paslaugų teikimo, skaidrios ir teisingos išteklių vadybos ir prieigos<br />
prie valdžios.“ 22<br />
Nuoroda Į visuomenės sutartį, niekada nesibaigiančio derėjimosi tarp visuomenės ir valstybės rezultatą, iš esmės išplečia<br />
persmelkiančių silpnumo padarinių svarbą. Valstybės silpnumo sąvoka, pagrįsta gyventojų lūkesčiais, neapima visuomenės<br />
sutarties turinio. Tokiu būdu Į apibrėžimą įtraukiamas įdomus dinaminis aspektas, nes silpnumas gali būti laikomas<br />
nesugebėjimu valdyti sutrikimų, galinčių paveikti visuomenės sutarties turinį. Toks formulavimas atitinka Baliamoune-<br />
Lutz ir McGillivray pateiktus argumentus, kurie teigia, kad terminas „silpna valstybė“ turi būti naudojamas tik siekiant<br />
„apibrėžti valstybes tiktai pagal jų tikimybę žlugti arba pažeidžiamumą neigiamiems sukrėtimams,“ 23 – būtent tai teigia ir<br />
EBPO–PVK. Dėl nepakankamų valstybės gebėjimų pateisinti gyventojų lūkesčius sulaužius visuomenės sutartĮ sukuriamas<br />
slapto nepastovumo elementas, galintis sukelti konfliktą, o tai savo ruožtu yra galutinė silpnumo apraiška.<br />
Kaplan toliau plėtoja šĮ argumentą, apibrėždamas silpnas šalis pagal valstybės suformavimo ypatybes ir pagal tai, ar yra<br />
reikšmingas „neatitikimas“ tarp oficialių ir neoficialių institucijų. Pasak Kaplan, sienos, dėl kurių įvairių tapatybių grupės,<br />
turinčios mažai bendros istorijos, yra verčiamos dirbti išvien, ir teisinės bei politinės sistemos, neišreiškiančios vertybių,<br />
tikėjimo ir visuomenės organizavimo būdų gali lengvai atsieti valstybę nuo gyventojų, kuriems ji turėtų tarnauti, ir todėl<br />
tokios socialinės bei politinės sąlygos dažnai neleidžia suformuoti gebančią patenkinti gyventojų lūkesčius vyriausybę. 24<br />
Tolesnę apibrėžimo plėtotę pateikė Engberg-Pedersen ir kiti, atmetantys išskirtinĮ dėmesĮ valstybei, kas yra būdinga iki šiol<br />
apžvelgtiems apibrėžimams, ir apibrėžiantys silpnumo situaciją kaip „institucijų nepastovumą, kenkiantĮ viešųjų sprendimų<br />
procesų numatomumui, skaidrumui ir atskaitomybei bei saugumo ir socialinių paslaugų teikimui gyventojams.“ 25<br />
Palaikydamas šĮ argumentą, Ikpe sieja silpnumą su „valstybės gebėjimu prisitaikyti prie pasikeitusių aplinkybių, apsaugoti gyventojus,<br />
atremti sukrėtimus bei be smurto valdyti konfliktus 26 .“ Todėl staigus valstybės gebėjimų pateisinti gyventojų lūkesčius, imtis<br />
atsakomojo politinio proceso siekiant suvaldyti pasikeitimus valstybės ir visuomenės santykiuose ar palaikyti savo teritorijos<br />
kontrolę žlugimas ar laipsniškas sumažėjimas yra pagrindiniai valstybės silpnumo veiksniai. Verta pabrėžti, kad teisėtumo, valdžios<br />
ir paslaugų nepakankamumas, nors yra konceptualiai skirtingas, tačiau bendrai vienas kitą stiprina ir yra susijęs. Pavyzdžiui, net jei<br />
gyventojų lūkesčiai yra būdingi tam tikrai kultūrai ir šaliai, gebėjimas užtikrinti gyventojų pagrindinius poreikius ir žmogaus teises<br />
gali būti laikomas sąlyga dėl valstybės institucijų teisėtumo.<br />
Silpnumas pasižymi didele kokybine ir kiekybine įvairove skirtingose šalyse. JĮ gali sukelti skirtingi veiksniai – nuo smurtinio konflikto<br />
iki laipsniško valstybės gebėjimų ir teisėtumo sumažėjimo. Taip pat jis gali būti skirtingo intensyvumo. Valstybės funkcijoms kyla<br />
pavojus nustoti veikti politinio ir ekonominio perėjimo, ypatingo politinio nepastovumo laikotarpiais, vykdant politinĮ ir valstybės<br />
atstatymą konfliktų paveiktose šalyse, per ankstyvas valstybių sudarymo stadijas ir kai ilgą laiką patiriami dažni ir smarkūs išorės<br />
sutrikdymai ir sukrėtimai. Blogai tvarkantis per šias trapias stadijas, gali būti sukeltos sustiprėjusios ir save kurstančios jėgos,<br />
atnešančios galutines valstybės silpnumo apraiškas: konfliktus ir autoritarinius režimus, taikančius masines ir sistemingas represijas<br />
bei pažeidžiančius gyventojų grupių žmogaus teises.<br />
22<br />
Europos Sąjungos Taryba 2007.<br />
23<br />
Baliamoune-Lutz ir McGillivray 2008<br />
24<br />
Kaplan 2008. Žr. 3 skyriuje kritinĮ Kaplan argumentų aptarimą.<br />
25<br />
Engberg-Pedersen et al. 2008, 6 p.<br />
26<br />
Ikpe 2007, 86 p.<br />
17<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Todėl įvairiarūšiškumas yra pagrindinė silpnumo apraiškų ir valstybių, vadinamų „silpnomis“, ypatybė. Kai kurie autoriai taip<br />
pat pastebi, kad ši sąvoka yra „plati“ ta prasme, kad joje grupuojamos šalys, kurias sudėtinga palyginti 27 . Kaip teigia Brinkerhoff,<br />
„silpnos valstybės yra dinamiškos ir juda trajektorijomis nuo stabilumo iki konflikto, krizės ir/ar žlugimo; ir kyla iš krizės atsigavimo ir<br />
stabilumo link 28 .“ Tai reiškia, kad kiekviena šalis gali susidurti su specifiniais gebėjimų ir politinės valios trūkumais. Kai kurie autoriai<br />
šią mintĮ plėtoja toliau, teigdami, kad net neįmanoma aiškiai atskirti silpnų šalių nuo stiprių, ir abejodami, ar išvis verta įtraukti<br />
kai kurias šalis Į plačiai apibrėžtą silpnų šalių grupę 29 . Briscoe pastebi, kad „valstybės silpnumą iš esmės sudaro tik jos simptomai:<br />
skurdas, nesaugumas, polinkis Į konfliktus, korupcija 30 .“<br />
Diskusijose apie silpnumą išties vėl imta daugiausia dėmesio skirti valstybės institucijų vystymo procesui ir pabrėžtas poreikis<br />
suderinti išorės intervencijas bei prioritetus remiantis geromis žiniomis apie vietos politinĮ ir ekonominĮ kontekstą. Silpnumo<br />
apraiškų ir laipsnių įvairiarūšiškumas reiškia, kad geros žinios apie vietos kontekstą yra labai svarbios norint užtikrinti sėkmingą<br />
išorės veikėjų dalyvavimą silpnose šalyse.<br />
Net pasireikšdamas savo blogiausiomis valstybės žlugimo formomis, silpnumas nereiškia politinio vakuumo, nes neoficialios<br />
institucijos bent iš dalies gali vykdyti tam tikras valstybės funkcijas. Engberg-Pedersen et al. teigia, kad „esant silpnumo aplinkybėms,<br />
kai valstybės nėra arba ji yra labai silpna, nevalstybinės institucijos dažnai vykdo panašias Į valstybės funkcijas užtikrindamos saugumą<br />
ir teikdamos socialines paslaugas 31 ,“ šis pastebėjimas atitinka teorinius Dixit argumentus. 32 . Pavyzdžiui, teisėtvarkos įgyvendinimą<br />
Somalyje užtikrina islamo teismai, o „šariato teismai vykdo instrumentinę funkciją kurdami teisinę tvarką [...] anarchijos sąlygomis,<br />
ginčų sprendimas yra nemokamas ir greitas vertinant pagal tarptautinius standartus,“ kaip pastebi Leeson 33 . Nors dabartinė padėtis<br />
anaiptol neideali, ji pagerėjo palyginus su 1991 m. padėtimi, ir pagerėjo ne vien teismų sistema. 2001 m. Žmogaus socialinės raidos<br />
ataskaitoje dėl Somalio pastebima, kad šiandien yra daugiau pradinių mokyklų šalyje negu 20-ojo amžiaus devintojo dešimtmečio<br />
pabaigoje, ir privatusis sektorius tiekia vandenĮ ir elektrą 34 .<br />
Šie pastebėjimai rodo, kad išorės veikėjai neturi ignoruoti tokių institucijų, kai jie įsitraukia Į veiklą šalyje, esančioje silpnumo<br />
situacijoje. Iš tikrųjų, žvelgiant siaurai vien Į valstybę, nebūtų galima pagrįstai suprasti silpnumo ir nustatyti geriausius jo sušvelninimo<br />
būdus.<br />
3. VALSTYBIŲ <strong>SILPNUMO</strong> <strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS SĄNAUDOS<br />
Lemiamas valstybės vaidmuo formuojant socialinĮ ir ekonominĮ atsparumą, žmonių gebėjimus ir gerovę<br />
aiškiai išryškėja matant prastus vystymosi rezultatus šalyse, kurios vadinamos „silpnomis“ dėl jų valstybės<br />
institucijų nesėkmingo veikimo. Mechanizmai, lemiantys prastus vystymosi rezultatus ir probleminius<br />
santykius tarp donorų ir pagalbą gaunančių šalių vyriausybių, yra skirtingi. Valstybės silpnumas gali<br />
plėtotis skirtingomis trajektorijomis, nes valstybės formavimas, valstybės funkcionavimas ir stabilumas<br />
susidaro per sudėtingą procesą, apimantĮ įvairius elementus nuo bendros pilietybės supratimo iki<br />
teritorijos kontrolės. Nepaisant šio atskyrimo, ekonomikos, saugumo ir vystymosi sąnaudos dėl silpnumo<br />
dažnai būna reikšmingos, plačiai paplitusios ir ilgalaikės esant įvairioms aplinkybėms.<br />
3.1 DIDELIS NUOSTOLIS ŽMOGAUS RAIDAI<br />
Dirbtinį, tačiau informatyvų tiesioginių silpnumo sąnaudų įvertinimą galima sudaryti iš žmogaus raidos silpnose šalyse. Į pietus<br />
nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys vyrauja tarp šalių su prastais žmogaus raidos įvertinimais. Pagal HDI vertinimus jos<br />
užima vietas nuo 128-oje vietoje esančios San Tomės ir Prinsipės iki 179-oje vietoje esančios Siera Leonės, paskutinės šalies sąraše<br />
šalių, kurioms nustatytas šis indeksas. 2006 m. vidutinė HDI vertė silpnoms šalims yra 0,459 (0,329 Siera Leonei ir 0,643 San Tomei<br />
ir Prinsipei).<br />
27<br />
Faria ir Magalhães-Ferreira 2007.<br />
28<br />
Brinkerhoff 2007, 3 p.<br />
29<br />
Easterly 2009.<br />
30<br />
Briscoe 2008, 1 p.<br />
31<br />
Engberg-Pedersen et al. 2008, 23 p.<br />
32<br />
Dixit 2004.<br />
33<br />
Leeson 2007, 705 p.<br />
34<br />
JTVP 2001.<br />
18
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
1.1 lentelė. Žmogaus raida Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse<br />
Šalies pavadinimas<br />
Vieta pagal<br />
Žmogaus<br />
raidos<br />
indeksą (1)<br />
Žmogaus<br />
raidos<br />
indeksas (1)<br />
Tikėtina<br />
gyvenimo<br />
trukmė<br />
gimimo metu (1)<br />
Suaugusiųjų<br />
raštingumo<br />
lygis (2)<br />
Jaunesnių Gimdyvių<br />
nei penkerių mirtingumas<br />
metų vaikų (100 000<br />
mirtingumas gyvų kūdikių<br />
(1000 vaikų) (3) gimimų) (4)<br />
Angola 157 0,484 42,1 67,4 202,7 1 400<br />
Burundis 172 0,382 48,9 59,3 164,4 1 100<br />
Kamerūnas 150 0,514 50,0 67,9 142,6 1 000<br />
Centrinės Afrikos Respublika 178 0,352 44,0 48,6 178,5 980<br />
Čadas 170 0,389 50,4 25,7 209,7 1 500<br />
Komorai 137 0,572 64,5 74,2 61,3 400<br />
Kongo Demokratinė Respublika 177 0,361 46,1 67,2 121,9 1 100<br />
Kongo Respublika 130 0,619 54,5 86,0 128,6 740<br />
Dramblio Kaulo Krantas 166 0,431 47,7 48,7 196,4 810<br />
Džibutis 151 0,513 54,2 … 123,7 …<br />
Pusiaujo Gvinėja 115 0,717 50,8 87,0 166,9 680<br />
Eritrėja 164 0,442 57,2 … 73,6 450<br />
Etiopija 169 0,389 52,2 35,9 129,3 720<br />
Gambija 160 0,471 59,0 … 115,3 690<br />
Gvinėja 167 0,423 55,3 29,5 145,2 910<br />
Bisau Gvinėja 171 0,383 46,0 62,8 194,5 1 100<br />
Kenija 144 0,532 52,7 73,6 102,4 560<br />
Liberija 176 0,364 45,1 54,4 138,2 1 200<br />
Mauritanija 140 0,557 63,6 55,2 119,4 820<br />
Nigeris 174 0,370 56,2 29,8 170,2 1 800<br />
Nigerija 154 0,499 46,6 71,0 185,9 1 100<br />
Ruanda 165 0,435 45,8 64,9 153,4 1 300<br />
San Tomė ir Prinsipė 128 0,643 65,2 87,5 94,0 …<br />
Siera Leonė 179 0,329 42,1 37,1 145,8 2 100<br />
Somalis nk. nk. 47,5 … 177,9 …<br />
Sudanas 146 0,526 57,8 60,9 109,6 …<br />
Togas 159 0,479 58,0 53,2 96,7 510<br />
Uganda 156 0,493 50,5 72,6 120,9 550<br />
Zimbabvė nk. nk. 41,7 90,7 92,3 880<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos<br />
Afrikos šalys<br />
0,469 51,2 59,2 138,3 976<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios<br />
Afrikos šalys<br />
0,545 53,2 66,4 97,5 614<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 0,500 52,2 62,9 123,2 824<br />
Pastabos: ... reiškia, kad duomenų nėra; nk. reiškia „neklasifikuota“; (1) 2006 metų duomenys; (2) 2006 metų duomenys apie 15 metų asmenis<br />
ir vyresnius; (3) 2008 metų duomenys; (4) 2000 metų duomenys, pritaikyti, remiantis UNICEF, PSO ir UNFPA apžvalgomis, siekiant paaiškinti<br />
gerai dokumentuotas nepakankamų pranešimų ir klaidingų klasifikacijų problemas.<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal JTVP (2008) Žmogaus socialinės raidos ataskaitą 2008; EBPO ir AfDB (2009) African Economic Outlook<br />
2009.<br />
19<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Žmogiškąsias, socialines ir ekonomines silpnumo sąnaudas sudaro ne vien prasti silpnų šalių įvertinimai pagal tris HDI komponentus.<br />
Silpnos šalys, palyginus su kitomis besivystančiomis šalimis, turi žymiai žemesnius kriterijus daugeliui TVT pasiekti 35 . Iš tikrųjų<br />
yra stipri neigiama koreliacija tarp silpnumo ir TVT vykdymo: silpnos valstybės Afrikoje Į pietus nuo Sacharos labiausiai atsilieka<br />
siekdamos TVT iki 2015 m.<br />
Priimdami silpnų valstybių klasifikaciją pagal 2006 m. CPIA, Harttgen ir Klasen nustato, kad silpnumas yra aiškiai susijęs su daug<br />
prastesniais vystymosi rezultatais pagal skurdo, nepakankamos mitybos, išsilavinimą turinčių asmenų skaičiaus ir jaunesnių nei<br />
penkerių metų vaikų mirtingumo kriterijus. 36 . 2006 m. skurstančiųjų skaičius silpnose valstybėse pagal CPIA sąrašą yra daugiau<br />
kaip tris kartus didesnis nei stipriose valstybėse. PradinĮ išsilavinimą turinčių asmenų skaičius, nepakankamą svorĮ turinčių vaikų<br />
skaičius, jaunesnių nei penkerių metų vaikų mirtingumas ir dirbančiųjų gyventojų skaičiaus santykis su visų gyventojų skaičiumi<br />
atskleidžia, kad silpnos valstybės paprastai gauna daug prastesnĮ žmogaus raidos įvertinimą negu stiprios valstybės. Į pietus<br />
nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys yra sąrašo viršuje pagal jaunesnių nei penkerių metų vaikų mirtingumą ir dirbančiųjų<br />
gyventojų skaičiaus santykĮ su visų gyventojų skaičiumi. 2000–2006 m. įvertinimai patvirtina šiuos rezultatus.<br />
Tuo pačiu metu vystymosi rodikliai, kaip antai skurdas, tikėtina gyvenimo trukmė ir jaunesnių nei penkerių metų vaikų mirtingumas<br />
rodo tam tikrus skirtumus silpnų šalių grupės viduje. Nors bendras skirtumas tarp silpnų ir stiprių šalių yra esminis, jis slepia<br />
didelĮ įvairiarūšiškumą. Tiktai kai kuriose šalyse neseniai užfiksuota didelė augimo sparta, atrodo, buvo panaudota vystymosi<br />
tikslams pasiekti, žinoma, tikrai ne Gvinėjoje, kur suaugusiųjų raštingumo lygis vis dar yra 29 %, ar Angoloje, kur jaunesnių nei<br />
penkerių metų vaikų mirtingumo lygis 2008 m. buvo virš 20 % – 203 mirtys 1000 vaikų (žr. 1.1 lentelę).<br />
Dviejuose neseniai išleistuose Pasaulinės stebėjimo ataskaitos leidiniuose parodyta, kad silpnos šalys nepasiekia pažangos TVT<br />
link ar net juda atgal. 37 Palyginti su vidutines ir mažas pajamas gaunančioms šalims, 1990–2006 m. silpnos valstybės pagal CPIA<br />
klasifikaciją pasiekė žymiai mažiau pažangos TVT link.<br />
TruputĮ skirtingą vaizdą pateikia Harttgen ir Klasen, taikantys skirtingas silpnų šalių klasifikacijas ir lyginantys silpnų šalių veiksmingumą<br />
siekiant TVT 38 . Jie nustatė, kad silpnos šalys yra tokios pat veiksmingos kaip ir kitos besivystančios šalys, siekdamos absoliučios<br />
pažangos TVT link, nors jos vis dar nemenkai atsilieka 39 . TVT rodiklių pasikeitimai 2000–2006 m. rodo didelĮ silpnų šalių ir rodiklių<br />
silpnose šalyse įvairiarūšiškumą, nors silpnų ir stiprių šalių struktūra neturi jokių sisteminių skirtumų. Bet jei analizėje susitelkiama<br />
ties Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnomis Afrikos šalims, struktūra pasikeičia, ir valstybių silpnumas įgauna daugiau reikšmės<br />
TVT pažangai. 1.1 ir 1.2 paveiksluose parodoma, kad Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys atsilieka nuo žemyno tiek<br />
pagal santykinius, tiek pagal absoliučius pokyčius siekiant TVT. Labiau nuviliantis veiksmingumas pastebimas šalyse, kur valstybės<br />
silpnumas yra ypač sunkus. Šalių su žemu 2007 m. CPIA rezultatu visais matmenims – pagal ekonomikos vadybą, struktūrinę politiką,<br />
socialinę įtrauktĮ / teisingumą, viešojo sektoriaus vadybą – yra gausu tarp Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių.<br />
35<br />
Žr. pagalbinę Harttgen ir Klasen publikaciją, kad susidarytumėte pilną vaizdą, kaip skirtingi apibrėžimai paveikia rezultatus.<br />
36<br />
Harttgen ir Klasen 2009.<br />
37<br />
Pasaulio bankas 2007, 2009a.<br />
38<br />
Harttgen ir Klasen 2009.<br />
39<br />
Harttgen ir Klasen 2009. Atkreipkite dėmesį, kad Harttgen ir Klasen (2009) išvada gali turėti paklaidą dėl trūkstamų duomenų, nes apie nemažą skaičių silpnų<br />
šalių nėra tinkamos informacijos, leisiančios įvertinti pažangą Tūkstantmečio vystymosi tikslų link. Jei manoma, kad šalys su trūkstamais duomenimis yra<br />
apibūdinamos kaip prastesnės nei vidutinės, tai net absoliuti silpnų šalių pažanga tikslų link galėtų būti prastesnė.<br />
20
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
1.1 paveikslas. Absoliutūs pokyčiai pagrindiniuose TVT rodikliuose (2000–2006 m.)<br />
SKURSTANČIŲJŲ SKAIČIUS.<br />
PRADINIS IŠSILAVINIMAS<br />
6<br />
14<br />
4<br />
12<br />
2<br />
10<br />
0<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
8<br />
6<br />
-2<br />
4<br />
-4<br />
2<br />
-6<br />
0<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
NEPAKANKAMAS SVORIS<br />
JAUNESNIŲ NEI 5 METŲ VAIKŲ MIRTINGUMAS<br />
1,5<br />
0<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
1<br />
-2<br />
0,5<br />
-4<br />
0<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
-6<br />
-0,5<br />
-8<br />
-1<br />
-10<br />
-12<br />
Pastabos: CPIA-SSA yra Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys, įtrauktos Į 2007 m. CPIA sąrašą (su mažesniu nei 3,2 CPIA balų skaičiumi);<br />
CPIA-visos yra šalys, turinčios mažesnĮ nei 3,2 CPIA balų skaičių bet kuriame iš CPIA posąrašių (ekonomikos vadyba, struktūrinė politika,<br />
socialinė įtrauktis / teisingumas, viešojo sektoriaus vadyba) 2007 m.; SSA: visos Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys; kiekvieno<br />
rodiklio vidurkiui apskaičiuoti pagal silpnumo padėtį, skurstančiųjų skaičiaus pasikeitimai, pradinĮ išsilavinimą turinčių asmenų skaičius,<br />
nepakankamą svorĮ turinčių ir dirbančiųjų gyventojų skaičiaus santykis su visų gyventojų skaičiumi yra išmatuoti procentais, jaunesnių<br />
nei penkerių metų vaikų mirtingumo pokyčiai yra išmatuoti absoliučiais mirčių pokyčiais 1 000 vaikų.<br />
Šaltinis: Harttgen ir Klasen 2009.<br />
21<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1.2 paveikslas. Santykiniai pokyčiai pagrindiniuose TVT rodikliuose (2000–2006 m.)<br />
SKURSTANČIŲJŲ SKAIČIUS<br />
PRADINIS IŠSILAVINIMAS<br />
0,15<br />
0,45<br />
0,10<br />
0,40<br />
0,05<br />
0,35<br />
0,00<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
0,30<br />
0,25<br />
-0,05<br />
0,20<br />
-0,10<br />
0,15<br />
-0,15<br />
0,10<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
NEPAKANKAMAS SVORIS<br />
JAUNESNIŲ NEI 5 METŲ VAIKŲ MIRTINGUMAS<br />
0,08<br />
0,06<br />
0<br />
-0,01<br />
-0,02<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
0,04<br />
-0,03<br />
0,02<br />
-0,04<br />
0<br />
CPIA-SSA<br />
SSA<br />
CPIA-visos<br />
-0,05<br />
-0,06<br />
-0,02<br />
-0,07<br />
-0,04<br />
-0,08<br />
Pastaba: Žr. pastabą prie 1.1. paveikslo.<br />
Šaltinis: Harttgen ir Klasen 2009.<br />
22
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
3.2 SĄNAUDOS YRA DIDELĖS IR ĮVAIRIOS<br />
Silpnumą taip pat apibūdina jo sunkumas, įskaitant blogiausias žmogaus nuosavybės atėmimo ir pagrindinių žmogaus teisių<br />
Į gyvenimą ir saugumą pažeidimų formas. Silpnumas dažnai pakerta vyriausybės gebėjimą vykdyti vieną iš savo svarbiausių užduočių<br />
– aprūpinimo maistu užtikrinimą, arba jis gali peraugti Į smurtinĮ konfliktą ir pilietinĮ karą, sukeldamas didžiules žmogiškąsias,<br />
socialines ir ekonomines sąnaudas.<br />
Konfliktas. 73 % žmonių, gyvenančių Apatinio milijardo šalyse – jos atitinka silpnų šalių sąrašą – neseniai patyrė arba šiuo metu<br />
patiria pilietinĮ karą. Be to, pavojus, kad šios šalys įsivels Į pilietinĮ karą per penkerių metų laikotarpį, yra be galo didelis – vienas iš<br />
šešių 40 .<br />
Santykis tarp silpnumo ir konflikto yra dinamiškas ir sudėtingas. Konfliktai gali tuo pačiu metu būti silpnumo rezultatu ir viena iš<br />
jo varomųjų jėgų. Silpnoms šalims dažnai būna būdinga socialinė atskirtis, taikoma tam tikroms grupėms (etninėms, religinėms,<br />
gamtos išteklių savininkams) ir galinti sukelti konfliktus. Bet konfliktai taip pat kenkia valstybės gebėjimui teikti viešąsias paslaugas,<br />
silpnina institucijas, lėtina ekonominę veiklą ir skurdo mažinimą. Šitų veiksnių derinys stiprina destabilizuojančias jėgas.<br />
Konfliktų sąnaudos yra didelės ir plačiai paplitusios 41 . Kai kurios yra „tiesioginės“ ir gali būti bendrai suskaičiuotos: žuvusieji,<br />
nukentėjusieji, susirgusieji, šalies viduje perkelti asmenys, masinės migracijos. Kai kurios yra „netiesioginės“, kai konfliktai sužlugdo<br />
ekonominę veiklą, perkelia kariuomenei viešąsias išlaidas iš sveikatos ir švietimo ir pergrupuoja viešąsias pajamas (pavyzdžiui, iš<br />
mokesčių už naftos eksportą Nigerio deltos krizės metu). Konfliktai taip pat gali padidinti nedarbą, ypač jaunų vyrų, tokiu būdu<br />
didindami nusikaltimų tikimybę ir ekstremizmo patrauklumą. Po konflikto, dažnai dėl prastesnės kontrolės, ištisi regionai gali būti<br />
paversti Į narkotikų auginimo sritis, o narkotikų kontrabanda yra lengvas (ir pelningas) užsiėmimas, todėl žmonės gali pradėti<br />
neteisėtą veiklą, o ne grįžti prie savo (dažnai sunaikintų) užsiėmimų. Kai kurių sąnaudų negalima įvertinti kiekybiškai: gyventojai<br />
konfliktui pasibaigus dažnai lieka traumuoti, bet psichologines sąnaudas nėra lengva išmatuoti.<br />
Čia kiekybiškai įvertiname svarbiausias Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių patirtas sąnaudas, darydami tai, kiek įmanoma,<br />
ir suprasdami neapibrėžtumus 42 .<br />
Mirtys mūšio metu gali būti apytiksliai suskaičiuotos 43 , bet didžiosios dalies civilių mirčių dėl smurto ir ligų paplitimo suskaičiuoti<br />
neįmanoma, todėl būtų sudėtinga net nustatyti bendrą mirčių dėl smurtinių konfliktų skaičių. 2009 m. Afrikos vystymosi ataskaitoje<br />
pranešama apie tokius žuvusiųjų mūšiuose ir iš visų žuvusiųjų karo metu skaičius tam tikrose Afrikos šalyse: Angoloje (1975–2002 m.)<br />
apytiksliai 160 000 žmonių žuvo mūšiuose ir iš viso žuvo 1,5 milijono žmonių, Burundyje (1990–2002 m.) apytiksliai 7000 žmonių<br />
žuvo mūšiuose ir iš viso žuvo 200 000 žmonių, Demokratinėje Kongo Respublikoje (1998–2008 m.) iš viso žuvo 5,4 milijono žmonių,<br />
ir šis karas tapo daugiausiai gyvybių nusinešusiu karu po Antrojo pasaulinio karo pabaigos 44 .<br />
Duomenis apie šalies viduje perkeltus asmenis, susitelkusius Somalyje, Sudane, Kongo Respublikoje ir Dramblio Kaulo Krante, yra<br />
lengviau gauti ir jie yra labiau palyginami (1.2 lentelė). Perkėlimas, už kurĮ taip pat reikia mokėti kainą, taip pat reiškia ligų paplitimą,<br />
prastą mitybą, smurtą (ypač moterų, kenčiančių nuo ypatingo smurto ir dažnai patiriančių išžaginimą, atžvilgiu) 45 .<br />
40<br />
Collier 2007.<br />
41<br />
Collier, Hoeffler and Söderbom (2004) tvirtina, kad pilietiniai karai vidutiniškai trunka apie septynerius metus, bet reikia apie 21 metų, kad šalies gyventojai<br />
vėl pradėtų gauti prieš karą buvusias pajamas. Visa pilietinio karo kaina yra įvertina beveik 3 milijardais JAV dolerių per metus.<br />
42<br />
Žr. Reynal-Querol 2009 ir AfDB 2009 pateiktą konfliktų priežasčių analizę.<br />
43<br />
Su mūšiais susijusios mirtys sudaro vidutiniškai mažiau kaip 30 % visų su konfliktu susijusių įvykių.<br />
44<br />
AfDB 2009, 12 p.<br />
45<br />
AfDB 2009.<br />
23<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1.2 lentelė. Pabėgėliai ir šalies viduje perkelti asmenys, 2008 m.<br />
Kilmės šalis Iš viso pabėgėlių<br />
IDP, kuriuos saugo<br />
arba kuriems padeda<br />
UNHCR<br />
Bendras<br />
susijusių gyventojų<br />
skaičius<br />
Angola 171 393 0 185 186<br />
Burundis 281 592 100 000 483 626<br />
Kamerūnas 13 870 0 16 803<br />
Centrinės Afrikos Respublika 125 106 197 000 323 357<br />
Čadas 55 105 166 718 267 222<br />
Komorai 378 0 418<br />
Kongo Demokratinė Respublika 19 925 0 25 069<br />
Kongo Respublika 367 995 1 460 102 1 918 424<br />
Dramblio Kaulo Krantas 22 227 683 956 737 792<br />
Džibutis 650 0 716<br />
Pusiaujo Gvinėja 384 0 431<br />
Eritrėja 186 398 0 201 094<br />
Etiopija 63 878 0 95 552<br />
Gambija 1 352 0 2 489<br />
Gvinėja 9 495 0 11 517<br />
Bisau Gvinėja 1 065 0 1 342<br />
Kenija 9 688 404 000 762 617<br />
Liberija 75 213 0 88 413<br />
Mauritanija 45 601 0 53 421<br />
Nigeris 796 0 1 067<br />
Nigerija 14 169 0 24 645<br />
Ruanda 72 530 0 90 428<br />
San Tomė ir Prinsipė 35 0 35<br />
Siera Leonė 32 536 0 35 480<br />
Somalis 561 154 1 277 200 1 860 373<br />
Sudanas 419 248 1 201 040 1 749 536<br />
Togas 16 750 0 22 679<br />
Uganda 7 548 853 000 1 466 792<br />
Zimbabvė 16 841 0 51 639<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 2 628 765 6 343 016 10 530 951<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos 2 592 920 6 343 016 10 478 161<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios 35 844 0 52 789<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal UNHCR statistinę gyventojų duomenų bazę internete.<br />
Konfliktai ne tiktai sukelia gamybos sumažėjimą, per juos taip pat sunaikinama infrastruktūra dėl bombardavimų ir kitų veiksmų<br />
bei dėl mažesnių išlaidų priežiūrai ir atnaujinimui. Finansinis ir žmogiškasis kapitalas yra linkęs palikti šalis, bet kiekybiškai įvertinti<br />
šĮ reiškinĮ sunku, jei nesiimama kontrafaktinių hipotezių. Per konfliktus arba po jų yra užfiksuoti esminiai BVP sudėties pasikeitimai<br />
pagal sektorius (Collier 2007). Iš tikrųjų kai kurie sektoriai yra labiau neapsaugoti nuo konfliktų: didesnės apginklavimo išlaidos<br />
dažnai reiškia mažesnes išlaidas švietimui, o tai reiškia didelĮ praradimą ateičiai ir gali turėti nuolatinĮ poveikĮ šalies vystymuisi.<br />
Kitos sąnaudos, svarbios dėl jų poveikio vidaus politikai, yra politikos formuotojų ir privačių investuotojų laiko perspektyvos<br />
sutrumpinimas. Bandymai susidoroti su nuolatiniais konfliktais kuria nuolatinę nepaprastąją situaciją, ir vyriausybės reaguoja<br />
trumpalaikiais atsakais 46 .<br />
Apsirūpinimo maistu neužtikrinimas. Valstybės vaidmuo sukuriant institucinę ir teisinę struktūrą maisto gamybai ir platinimui bei<br />
vyriausybės intervencijos ir reformos gali paveikti ir maisto atsiradimą, ir skirtingų gyventojų grupių teises gauti maisto. Valstybės<br />
silpnumas gali tapti pagrindine apsirūpinimo maistu neužtikrinimo priežastimi įvairiais kanalais 47 :<br />
46<br />
Su tuo susiję klausimas dėl „optimalaus karinio sektoriaus dydžio“ konfliktų paveiktose šalyse (žr. Acemoglu ir al. 2009).<br />
47<br />
Stewart ir Brown 2009.<br />
24
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
• Pajėgumų sunykimas: kai sunyksta valstybės tiekimo pajėgumai ar jiems kyla pavojus sunykti, maisto krizė tikėtina labiau.<br />
Nepakankamas pagrindinių paslaugų teikimas gali sukelti šĮ rezultatą. Silpnos valstybės institucijos gali būti mažiau pajėgios<br />
sukurti mechanizmus, galinčius užtikrinti prieigą prie maisto neturtingiesiems arba galinčius apsaugoti gyventojus (ir vartotojus, ir<br />
gamintojus) nuo pasaulinių maisto kainų svyravimų ar nuo kitų maisto šaltinių ir kiekių pakitimų, kaip antai ciklinio apsirūpinimo<br />
maistu neužtikrinimo dėl tam tikrų ekonominių veiklų sezoniškumo.<br />
• Valdžios sunykimas: kai sunyksta valstybės valdžia, kliūtys maisto paskirstymo sistemose ir nesugebėjimas apsaugoti produktyvius<br />
išteklius ūkio gamybai bei platinimui gali sukelti maisto krizes ir humanitarines ypatingąsias padėtis.<br />
• Teisėtumo sunykimas: socialinių apsaugos sistemų įgyvendinimas priklauso ne tik nuo gebėjimų, bet taip pat ir nuo valstybės<br />
pasiryžimo bei atsakingumo. Kai kurios tipinės neteisėtų valstybės institucijų ypatybės (veiksmingų demokratijos formų trūkumas,<br />
priešininkų ar gyventojų grupių persekiojimas, svarbus karinių pajėgų vaidmuo vyriausybėje, žiniasklaidos kontrolė) gali kelti<br />
grėsmę didelių gyventojų grupių aprūpinimui maistu. Pasak Nobelio premijos laureato Amartya Sen, pavyzdžiui, laisvoji spauda<br />
yra svarbi informacijai apie maisto krizes paskleisti ir ji padeda priversti vyriausybę, kad ši būtų atsakinga už teisių Į maistą<br />
apsaugojimą ir užtikrinimą 48 .<br />
Todėl valstybių silpnumas ir apsirūpinimo maistu neužtikrinimas yra glaudžiai susiję (1.3 lentelė). Į pietus nuo Sacharos esančiose<br />
silpnose Afrikos šalyse vidutinis maisto suvartojimas buvo 2093 kcal vienam asmeniui, palyginti su 2303 kitose Į pietus nuo Sacharos<br />
esančiose Afrikos šalyse, o nepakankamos mitybos paplitimas buvo 8 procentais didesnis (35 %, palyginus su 23 %). Prastos<br />
mitybos rodikliai nėra vien vidutiniškai žemesni silpnose šalyse, bet jie taip pat siekia dramatiškas didžiausias vertes: daugumoje<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių nepakankamos mitybos lygiai yra virš 40 %, pakylantys iki 68 % Eritrėjoje ir 76 %<br />
Kongo Demokratinėje Respublikoje 49 . 2008 m. Pasauliniame bado indekse, sudėtiniame indekse, kurĮ parengė Tarptautinis maisto<br />
politikos tyrimų institutas, siekdamas išmatuoti badą ir prastą mitybą50, atkreipiamas dėmesys Į nepaprastai keliančią nerimą<br />
arba keliančią nerimą apsirūpinimo maistu ir mitybos padėtĮ 25-iose Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse, iš jų 16 yra<br />
mūsų naudojamame silpnų valstybių sąraše. Taip pat ir pasauliniu lygmeniu iš 10 šalių, kurių apsirūpinimo maistu neužtikrinimas<br />
pablogėjo nuo 20-ojo amžiaus dešimtojo dešimtmečio, yra šešios Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys 51 (Burundis,<br />
Komorai, Kongo Demokratinė Respublika, Bisau Gvinėja, Liberija ir Zimbabvė). Šie argumentai rodo, kad valstybės silpnumas dažnai<br />
pablogina apsirūpinimo maistu ir mitybos padėtį.<br />
48<br />
Drèze ir Sen 1989.<br />
49<br />
FAO 2008.<br />
50<br />
GHI derina tris vienodos svarbos rodiklius: nepakankamai besimaitinančiųjų procentinę proporciją su visų gyventojų skaičiumi, per mažo svorio vaikų iki<br />
penkerių metų paplitimą; ir jaunesnių nei penkerių metų vaikų mirtingumo normą. 2008 GHI duomenys yra iš 2001–2006 m., o 1990 GHI duomenys yra iš<br />
1988–1989 m. (IFPRI 2008).<br />
51<br />
IFPRI 2008.<br />
25<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1.3 lentelė. Apsirūpinimo maistu indeksai silpnoms valstybėms<br />
Šalis<br />
Nepakankamos<br />
mitybos<br />
vyravimas,<br />
procentais (1)<br />
Maisto<br />
prieinamumas<br />
(kcal/asmeniui/<br />
per dieną) (2)<br />
Maisto<br />
gamybos<br />
indeksas (3)<br />
Angola 46 1 880 116<br />
Burundis 63 1 630 98<br />
Kamerūnas 23 2 230 101<br />
Centrinės Afrikos Respublika 43 1 900 103<br />
Čadas 39 1 980 101<br />
Komorai … 1 800 95<br />
Kongo Demokratinė Respublika 76 1 500 90<br />
Kongo Respublika 22 2 330 99<br />
Dramblio Kaulo Krantas 14 2 520 96<br />
Džibutis … 2 170 118<br />
Pusiaujo Gvinėja … … …<br />
Eritrėja 68 1 530 73<br />
Etiopija 46 1 810 103<br />
Gambija 30 2 140 77<br />
Gvinėja 17 2 540 106<br />
Bisau Gvinėja … 2 050 94<br />
Kenija 32 2 040 102<br />
Liberija 40 2 010 85<br />
Mauritanija 8 2 790 98<br />
Nigeris 29 2 140 97<br />
Nigerija 9 2 600 96<br />
Ruanda 40 1 940 108<br />
San Tomė ir Prinsipė … 2 600 99<br />
Siera Leonė 47 1 910 101<br />
Somalis … … …<br />
Sudanas 21 2 290 100<br />
Togas 37 2 020 97<br />
Uganda 15 2 380 98<br />
Zimbabvė 40 2 040 84<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 30 2 212 98<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys 35 2 097 98<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios Afrikos šalys 23 2 367 98<br />
Pastabos: … reiškia, kad duomenų nėra; (1) 2003–2005 metų duomenys; (2) 2003–2005 metų duomenys, pateikiami kcal asmeniui per dieną;<br />
(3)<br />
2002–2004 metų duomenys (1999–2001 vidurkis lygus 100).<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal EBPO ir AfDB (2009) African Economic Outlook 2009 ir FAOSTAT.<br />
Žmogaus teisių pažeidimai: dėmesys smurtui prieš moteris. Valstybės silpnumas reiškia dideles sąnaudas, ypač pažeidžiamiausiems<br />
visuomenės nariams, kuriems reikia daugiau socialinės apsaugos, kaip antai moterims, vaikams ir pagyvenusiesiems.<br />
Poveikis moterų gerovei yra viena iš simboliškiausių didelių valstybės silpnumo sąnaudų apraiškų. Silpnos valstybės yra dažniau<br />
pažeidžiamos smurtinių konfliktų, ir pasekmės nėra vienodos abiems lytims, nors sudėtinga nustatyti oficialius skaičius pagal<br />
neoficialiai perduodamus parodymus. Esant silpnumo aplinkybėms, menkas ekonominis vystymasis verčia moteris ilgiau dirbti<br />
pajamas kuriantĮ darbą paprastai šešėliniame sektoriuje ir užsiimti su žemės ūkiu susijusia veikla. Karo pramonės šakos, išvystytos<br />
konfliktui finansuoti, gali būti nauju pajamų šaltiniu, tam naudojama nafta, deimantai ir kiti brangieji metalai Angoloje, Konge–<br />
Brazavilyje, Demokratinėje Kongo Respublikoje, Liberijoje, Siera Leonėje ir Sudane. Bet moterų ekonominės padėties pagerėjimą gali<br />
atsverti kitų pramonės šakų uždarymas ir vyriausybės struktūrų žlugimas bei atitinkami užimtumo praradimai. Angoloje, Eritrėjoje,<br />
26
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
Mozambike ir Zimbabvėje, moterys prarado savo oficialaus sektoriaus darbo vietas ir perdavė jas vyrams, kai jie grįžo iš konflikto.<br />
O konflikto metu, kai vyrai būna išvykę, daugeliui moterų lieka atsakomybė rūpintis namų ūkiu. Daugelis jų negali paveldėti ar<br />
pretenduoti Į neseniai mirusių jų vyrų turtą.<br />
Sudane, kur karas po nepriklausomybės paskelbimo 1956 m. vyko nuolat, moterims ir jų vaikams teko dideli nuostoliai. Dauguma<br />
perkeltų asmenų ir gyvenančių šalies viduje perkeltų asmenų (IDP) stovyklose yra moterys su vaikais. Dauguma Sudano moterų,<br />
ypač pietuose, gyvena didžiuliame skurde, kur dauguma gyventojų yra neraštingi ir turi ribotą prieigą prie sveikatos priežiūros<br />
paslaugų ir vandens. Gimdyvių mirtingumas yra aukščiausias pasaulyje ir siekia 1700 mirčių 100 000 gyvų kūdikių gimimų pietų<br />
Sudane ir 509 šiaurės Sudane. Iš visų moterų pietų Sudane 90 % yra neraštingos.<br />
Moterys taip pat buvo lytinio smurto aukos, pavyzdžiui, patyrė prievartinĮ apvaisinimą per išžaginimą. Artėjant 2005 m. pabaigai, kai<br />
2,2 milijono IDP gyveno stovyklose, situacija tapo tokia pavojinga moterims, kad joms kildavo grėsmė būti išžagintoms kiekvieną<br />
kartą paliekant savo gyvenvietę, kad nueitų prisirinkti malkų 52 .<br />
Kongo Demokratinėje Respublikoje viena iš karo ypatybių buvo visuotinio išžaginimo taikymas kaip karo ginklo. Nuo 1998 iki<br />
2003 m. buvo pranešta apie 51 000 išžaginimo atvejų Pietų Kivu ir Kalemie srityse. Médecins Sans Frontières praneša, kad 75 %<br />
visų išžaginimo atvejų, su kuriais jie susidūrė pasauliniu mastu, buvo rytų Konge. 53 Su seksualiniu smurtu susijusi gėda yra labai<br />
didelė. Moterys bijo, kad, jei jos nueis Į policiją, jos praras bet kokią galimybę ištekėti ar kad jų vyrai jas paliks. Jos taip pat bijo, kad<br />
jų prievartautojai jas nubaus už tai, kad jos pranešė apie nusikaltimą. Plačiai paplitusio seksualinio smurto pasekmė yra gili žala<br />
visuomenei, pradedant nuo žalos aukų orumui ir fiziniam bei moraliniam nepažeidžiamumui. Seksualinio išnaudojimo mastas ir<br />
pobūdis taip pat sukūrė rimtą visuomenės sveikatos problemą, nes padaugėjo sergančiųjų ŽIV ir kitomis lytiškai plintančiomis<br />
ligomis. Medicinos infrastruktūros trūkumas, ypač atokiose vietovėse, pasunkino problemą.<br />
Šiaurinės Ugandoje, pasak 2007 m. Amnesty International pranešimo Dvigubai traumuotos, moterys ir mergaitės kenčia seksualinĮ ir<br />
lytinĮ smurtą bei susiduria su dideliais sunkumais bandydamos užtikrinti, kad nusikaltėliai būtų patraukti Į teismą 54 . 2007 m.<br />
penkiuose rajonuose atliktas tyrimas atskleidžia diskriminaciją, su kuria moterys susiduria bandydamos patraukti Į teismą už<br />
išžaginimą, išniekinimą, smurtą šeimoje, užpuolimą ir kitas smurto formas 55 . Amnesty International mano, kad dabartinė teisingumo<br />
sistema šiaurės Ugandoje yra visiškai netinkama, ji ypač neįstengia užtikrinti moterų ir mergaičių apsaugos nuo seksualinio ir<br />
lytinio smurto.<br />
Kaip rodo šie pavyzdžiai, smurtinis konfliktas, būdingas silpnoms valstybės, ypač sudėtingai paveikia moteris. Smurtas ir praradimai,<br />
su kuriais jos susiduria bendruomenėje, dažnai trukdo joms veikti kaip visavertėms pilietėms, jos negali dalyvauti institucijų<br />
atstatyme ir valstybės reformose.<br />
Moterys gali patirti sunkius žmogaus teisių pažeidimus ne vien esant konfliktui, bet taip pat ir tada, kai teisingumo sistema negali<br />
kontroliuoti neteisėtos ir nusikalstamos veiklos. Neseniai paskelbtame UNODC pranešime atskleidžiama, kad didelė kaina, kurią<br />
moterys moka Vakarų Afrikoje, yra prekyba moterimis seksualiniam išnaudojimui, dažnai dėl to, kad reikia grąžinti skolas 56 . 2006 m.<br />
11-oje Europos šalių buvo rasta 570 Vakarų Afrikos seksualinio išnaudojimo aukų, taigi „jei aptinkama tik kas 30-a moteris – o tai yra<br />
tikėtina, – galima teigti, kad kasmet dėl šios nusikalstamos veiklos nukenčia 17 000 moterų 57 .“ Atrodo, kad prostitucijos tendencijos<br />
ilgam išlieka stabilios, nors jos kinta skirtingose šalyse. Sekso rinkos vertė yra laikoma apie 850 milijonų JAV dolerių per metus 58 .<br />
3.3 VALSTYBIŲ SILPNUMAS IR JO SĄNAUDOS IŠLIEKA ILGAI<br />
Ribota Tūkstantmečio vystymosi tikslų pažanga ir išlaidų konflikto metu ar po jo perkėlimas iš švietimo kariuomenei perša mintĮ apie<br />
ilgalaikes žmogiškąsias, socialines ir ekonomines sąnaudas. Išliekantis silpnumas yra susijęs su giliai įsišaknijusiomis politinėmis ir<br />
institucinėmis šalies savybėmis. Trisdešimt penkios šalys, 1979 m. Pasaulio banko įvertintos kaip silpnos, praėjus 30 metų šiandien<br />
vis dar tebėra silpnos 59 , tuo tarpu 1977–2004 m. laikotarpiu tikimybė ilgą laiką priklausyti silpnų šalių grupei buvo tik 1,85 % per<br />
metus 60 .<br />
52<br />
WILPF 2006.<br />
53<br />
The Guardian 2007.<br />
54<br />
Amnesty International 2007.<br />
55<br />
Amnesty International 2007.<br />
56<br />
UNODC 2009.<br />
57<br />
UNODC 2009, 7 p.<br />
58<br />
UNODC 2009.<br />
59<br />
EBPO 2009.<br />
60<br />
Chauvet ir Collier 2008.<br />
27<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ši tendencija atitinka valstybių formavimosi istoriją, kuri Europoje sutapo su ištisais mūšių ir gilių ekonominių, socialinių, politinių<br />
ir technologinių pokyčių šimtmečiais. Išorės veikėjų parama stiprinant valstybes gali padėti konsoliduoti valstybę, tačiau pats<br />
procesas vis tiek lieka vidinis. Šalyse, kur valstybės formavimasis dar nebuvo pasibaigęs, silpnumo įveikimas, kaip tikimasi, bus<br />
ilgesnis ir sudėtingesnis.<br />
Besitęsiantis valstybės silpnumas taip pat atsispindi valdymo veiksmingume ir nuviliančia akivaizdžiai menka pažanga įgyvendinant<br />
lygybę įstatymų atžvilgiu. Prastas valdymas yra valstybės silpnumo simptomas ir parametras. Silpnų šalių valdymo rodikliai yra<br />
menki (1.3 paveikslas). Dauguma jų pasižymi dideliu politiniu nepastovumu, plačiai paplitusia korupcija ir menku pasitikėjimu<br />
lygybe įstatymų atžvilgiu. Be to, menkas valdymo lygis turi tendenciją tęstis ir yra itin susijęs su kitais požymiais: menkas valdymo<br />
veiksmingumas arba lygybė įstatymų atžvilgiu 2000 m. didina mažo balų skaičiaus tikimybę 2008 m., ir 2008 m. daug silpnų šalių<br />
valdymo veiksmingumas buvo menkesnis, o lygybė įstatymų atžvilgiu mažesnė nei 2000 m. 61<br />
1.3 paveikslas. Valdymo rodiklių tendencijos silpnose šalyse Į pietus nuo Sacharos<br />
POLITINIS STABILUMAS 2000–2008 M.<br />
0,50<br />
0,00<br />
-3,50 -3,00 -2,50 -2,00 -1,50 -1,00 -0,50 0,00 0,50 1,00 1,50 2,00<br />
-0,50<br />
-1,00<br />
VALDYMO VEIKSMINGUMAS 2000–2008 M.<br />
0,50<br />
0,00<br />
-3,50 -3,00 -2,50 -2,00 -1,50 -1,00 -0,50 0,00 0,50 1,00 1,50 2,00<br />
-0,50<br />
-1,00<br />
2008<br />
-1,50<br />
2008<br />
2008<br />
-1,50<br />
-2,00<br />
-2,00<br />
-2,50<br />
-2,50<br />
-3,00<br />
-3,00<br />
-3,50<br />
-3,50<br />
2000 2000<br />
LYGYBĖ ĮSTATYMŲ ATŽVILGIU 2000–2008 M.<br />
KORUPCIJA 2000–2008 M.<br />
0,50<br />
0,00<br />
-3,50 -3,00 -2,50 -2,00 -1,50 -1,00 -0,50 0,00 0,50 1,00 1,50 2,00<br />
-0,50<br />
-1,00<br />
0,50<br />
0,00<br />
-3,50 -3,00 -2,50 -2,00 -1,50 -1,00 -0,50 0,00 0,50 1,00 1,50 2,00<br />
-0,50<br />
-1,00<br />
2008<br />
2008<br />
-1,50<br />
-2,00<br />
-2,50<br />
2008<br />
2008<br />
-1,50<br />
-2,00<br />
-2,50<br />
-3,00<br />
-3,00<br />
2000<br />
-3,50<br />
2000<br />
-3,50<br />
Pastaba: Valdymo rodikliai matuojami vienetais nuo apytiksliai -2,5 iki 2,5, o didesnės vertės atitinka geresnius valdymo rezultatus.<br />
Politiniu stabilumu matuojama tikimybė, kad vyriausybė bus destabilizuota ar nuversta nekonstituciniu ar smurtiniu būdu; valdymo<br />
veiksmingumu matuojama viešųjų paslaugų kokybė, valstybės tarnybos kokybė ir jos nepriklausomybės nuo politinio spaudimo laipsnis,<br />
politikos formavimo ir įgyvendinimo kokybė, taip pat vyriausybės įsipareigojimų vykdyti tokią politiką tikimybė; lygybe įstatymų atžvilgiu<br />
matuojamas mastas, kuriuo veikėjai pasitiki ir laikosi visuomenės taisyklių, o ypač – sutarčių laikymosi priežiūros, policijos, teismų kokybė,<br />
nusikaltimų ir smurto tikimybė; korupcija matuojamas mastas, kuriuo viešąja valdžia naudojamasi gauti privačiai naudai, įskaitant nedideles<br />
ir didžiąsias korupcijos formas bei elito ir privačių interesų įsigalėjimą valstybėje.<br />
Šaltinis: Kaufmann, Kraay and Mastruzzi, 2008.<br />
61<br />
Kaufmann et al. 2008.<br />
28
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybių silpnumas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos: kaina ir iššūkiai<br />
Valstybės silpnumo pasekmės valdymui gali sukurti jėgas, besipriešinančias silpnumo įveikimui. Patikrų ir pusiausvyrų erozija gali<br />
sukurti naujus socialinei gerovei priešiškus interesus. Šie interesai bando ginti ir atkurti galimybes korupcijai, politiniam kišimuisi ir<br />
rentų siekimui, toliau silpnindami valstybės atskaitomybę. Taip pat ir valdant autoritariniams režimams, valstybė gali virsti asmeninio<br />
turtėjimo įrankiu. Nors ši aplinka gali būti nestabili savaime, nes pastangos pasisavinti „laimikį“ gali baigtis žiauriais vyriausybės<br />
pakeitimais, tačiau tikėtina, kad esminė grobuoniška dinamika išliks tokia pat 62 .<br />
3.4 SILPNOS ŠALYS YRA „BLOGOS KAIMYNĖS“<br />
Silpnumo sąnaudos akivaizdžiai yra ir menkai kreipiamas dėmesys Į valstybines sienas. Apie 80 % silpnumo sąnaudų (nevykstant<br />
ekonominiam augimui) patiriama dėl kaimyninių šalių, kenčiančių dėl pagrindinio blogos kaimynystės efekto, taip prarandant<br />
apie 0,6 % augimo kiekvienai kaimyninei šaliai per metus. Tad jei šalis turi vidutiniškai 3,5 kaimynės, blogos kaimynystės efekto<br />
nuostoliai gali sudaryti iki maždaug 237 milijardų dolerių per metus 63 .<br />
Silpnos šalys daro neigiamą įtaką savo kaimynėms ir kitais kanalais. Atrodo, silpnumas nėra užkrečiamas, bet jis sukelia neigiamų<br />
tarptautinių padarinių, kaip antai didėjantĮ politinĮ nepasitenkinimą ir nestabilumą 64 . Nėra įrodymų, kad silpnumas sistemiškai<br />
padidina tikimybę kaimyninėms šalims patirti pilietinĮ konfliktą ar įsitraukti Į tarpvalstybinĮ karą 65 . Tačiau gerai žinomi atvejai, kai<br />
toks poveikis suvaidino tam tikrą vaidmenį, kaip antai Liberijos Charleso Tayloro vyriausybė, aprūpindavusi samdiniais, pinigais,<br />
ginklais ir infrastruktūra sukilėlių grupes, nukreipiamas Į Siera Leonę tikintis įgyti šio regiono deimantų kasyklų ir ekonominių<br />
tinklų kontrolę.<br />
PlintantĮ tarptautinio nestabilumo ir smurtinio konflikto pavojų kursto plati Afrikos regionų ginklų rinka 66 . Skylėtos Afrikos šalių sienos<br />
netrukdo ginklų ir amunicijos judėjimui iš vienos šalies Į kitą, tad jų tiekimas visiškai atitinka geografinĮ poreikių pasiskirstymą 67 .<br />
Be to, blogos kaimynystės efektai kyla dėl tarptautinio pabėgėlių srauto – daugiausia Į kaimynines šalis, nes pagrindinės sąnaudos<br />
tenka priimančiajai šaliai 68 . Pabėgėlių judėjimas prisideda prie maliarijos plitimo šalyse Į pietus nuo Sacharos 69 . Pabėgėliai, iš Ruandos<br />
ir Burundžio persikeliantys Į Kageros sritĮ šiaurės vakarų Tanzanijoje, patyrė didelę žalą sveikatai ir mokymuisi 70 .<br />
Masiniai pabėgėlių srautai taip pat gali destabilizuoti kaimynines šalis 71 . Kaip parodė neseniai įvykdytas smurtas Didžiųjų ežerų<br />
regione, pabėgėlių stovyklos gali tapti tinkama vieta organizuoti smurtininkų grupes. Afrikos Į pietus nuo Sacharos pabėgėliai ir<br />
perkeltieji asmenys yra kilę beveik vien tik iš silpnų šio regiono šalių (žr. 1.2 lentelę).<br />
Kiti neteisėti srautai, kuriuos pritraukia šalys, prastai kontroliuojančios savo teritoriją ir pasižyminčios menka lygybe įstatymų<br />
atžvilgiu, taip pat gali kelti grėsmę kaimyninių šalių stabilumui, ypač šalių, menkai tesugebančių įgyvendinti įstatymus. Bisau<br />
Gvinėja yra kokaino tranzito centras – per ją kokainas pakankamai saugiai pervežamas iš Pietų Amerikos Į Europą prisidengiant<br />
humanitarine pagalba 72 . Vienuoliktajame Jungtinių Tautų taikos misijų Vakarų Afrikoje vadovų aukšto lygio susitikime (Dakaras,<br />
2007 m. lapkričio 4 d.) taikos misijų Vakarų Afrikoje vadovai 2007 m. išreiškė „susirūpinimą dėl nerimą keliančio narkotikų prekybos<br />
augimo ir grėsmės, kylančios stabilumui tiek atskirose šalyse, tiek visame paregionyje“.<br />
3.5 SILPNOS ŠALYS YRA PASAULINĖS GRĖSMĖS ŠALTINIAI<br />
Nepalankūs silpnumo padariniai gali pasiekti visą pasaulį. Iš tiesų valstybių silpnumo sąvoka vystymosi erdvėje iškyla kartu<br />
su pagrindiniu susirūpinimu dėl grėsmių pasaulio saugumui esant silpnai valstybės struktūrai ar apskritai tokiai struktūrai<br />
neegzistuojant.<br />
Vis dėlto dažnai ginčijamasi dėl priežastinio ryšio tarp valstybių silpnumo ir tarptautinių grėsmių, kaip antai terorizmas 73 . Silpnumo<br />
ir terorizmo Afrikoje Į pietus nuo Sacharos ryšys tebėra prieštaringas. Ne visos silpnos šalys Į pietus nuo Sacharos yra kamuojamos<br />
terorizmo, o dar rečiau – terorizmo, turinčio tarptautinius tikslus ir pasiekiamumą. Teroristų grupės taip pat formavosi ir veikė<br />
62<br />
UNODC 2009, 67 p.<br />
63<br />
Chauvet et al. 2007.<br />
64<br />
Iqbal ir Starr 2008.<br />
65<br />
Iqbal ir Starr 2008.<br />
66<br />
Lambach 2004; Studdard 2004.<br />
67<br />
Killicoat 2007b.<br />
68<br />
UNHCR 2009.<br />
69<br />
Montalvo ir Reynal-Querol 2007.<br />
70<br />
Baez 2008.<br />
71<br />
Mandel 1997.<br />
72<br />
UNODC 2007.<br />
73<br />
Chandler (2006) teigia, kad „idėja apie žlugusias valstybes kaip grėsmę saugumui yra [...] yra perdėjimas,“ ir Hehir (2007), Patrick (2007), Newman (2007) ir<br />
Stewart (2007) laikosi panašios samprotavimo sekos.<br />
29<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
1 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
šalyse, turinčiose stiprią stabilią valstybių struktūrą ir įvairias vyriausybės sistemas. Be to, silpnų šalių svarba tarptautiniams<br />
teroristams mažėja, nes jie labiau pasklidę tarptautiniuose tinkluose su autonominėmis grupelėmis daugybėje šalių – ir vargingų,<br />
ir turtingų 74 .<br />
Atgimęs piratavimas Adeno įlankoje vaizduojamas kaip vadovėlinis tarptautinių silpnumo grėsmių pavyzdys 75 . Europos Parlamento<br />
2008 m. spalio 23 d. rezoliucija dėl piratavimo jūrose pabrėžia būtinybę skubiai mažinti šią grėsmę, o Europos Sąjungos karinis<br />
atsakas Afrikos rage per neseniai įvykusią misiją „Atalanta“ taip pat pabrėžia jos svarbą. Silpnumo ir piratavimo sąsaja yra intuityvi,<br />
o silpnumo sąlygos, palankios piratavimui ir ginkluotam plėšimui, tebėra neištirtos 76 . Piratavimas Adeno įlankoje taip pat parodo,<br />
kad ribota pateikti šias grėsmes kaip kylančias vien iš silpnumo. Išorės veiksniai buvo svarbūs piratavimo atgimimo pradžiai 77 , kai<br />
„užsienio žvejybos traleriai agresyviai įplaukė Į turtingus ir nepatruliuojamus Somalio vandenis pakrantės žvejų kaimų sąskaita“ po<br />
Siado Barre nuvertimo 1991 m. 78 Somalio žvejų skundai dėl užsienio tralerių – ir dėl tariamo toksiškų atliekų išleidimo Į jų vandenis 79<br />
– yra nepakankami piratavimo atgimimui paaiškinti 80 . Bet jie perša mintį, kad kai kurias iš plačiai paplitusių silpnumo sąnaudų gali<br />
sukurti naudos, gaunamos išorės veikėjų, galimybės.<br />
Nepaisant priežastinio santykio kontrastų, VPK finansuotojų paramos paskirstymas rodo, kad paskyrimų kriterijų sąraše saugumas<br />
užima itin svarbią vietą. Pirmos keturios silpnos šalys, gavusios pagalbą 2007 m., arba turėjo skubiai spręstinų saugumo problemų<br />
(Afganistanas ir Irakas), arba buvo svarbios veikėjos itin nestabiliame regione (Pakistanas ir Etiopija). Keturios šalys sunaudojo pusę<br />
pagalbos, skirtos silpnoms šalims 81 .<br />
3.6 SILPNOS ŠALYS YRA PUIKI DIRVA ORGANIZUOTAM NUSIKALSTAMUMUI IR NETEISĖTAI PREKYBAI<br />
Kaip minėta aukščiau, organizuotas nusikalstamumas klesti silpnose šalyse ir turi tendenciją formuotis, kai valstybės institucijos<br />
yra silpnos. Kai kurios tokios veiklos rūšys turi didelę pridėtinę vertę, kaip antai naftos vogimas ar neteisėta prekyba narkotikais.<br />
Taip pat paplitusi cigarečių kontrabanda, klastojimas (ypač vaistų nuo maliarijos), finansinis sukčiavimas, aukštųjų technologijų<br />
nusikaltimai, prekyba ginklais, organizuotas seksualinis išnaudojimas ir pinigų plovimas. Didelė piniginė tokios veiklos vertė grėsmę<br />
sumažina. Kalbant apie kokainą, didžioji vertės dalis gaunama už tos šalies (ar regiono), kurioje jis auginamas ir parduodamas, ribų.<br />
Kasmet iš Vakarų Afrikos Į Europą nelegaliai parduodama apie 250 tonų kokaino, kurio vertė būtų apie 11 milijardų dolerių, jei jis<br />
pasiektų didmeninę rinką 82 . Kalbant apie vagiamą naftą ir suklastotas cigaretes, didelė pinigų dalis lieka toje pat šalyje (ar regione).<br />
Vadinasi, kokaino prekyboje sąnaudos tenka pasauliniu mastu, o naftos ir cigarečių poveikis, tikėtina, labiau koncentruojamas<br />
vietoje. Vagiamos naftos poveikis aplinkai sukelia pavojų sveikatai ir menkina gyvenimo kokybę su Nigerio delta besiribojančiose<br />
šalyse. Plačiai paplitusi neteisėta suklastotų vaistų prekyba, ypač apimanti šalis, kuriose daug žmonių serga maliarija ir AIDS, taip pat<br />
ir jų kaimynes. Nebaudžiamumas už tokius nusikaltimus yra valstybės institucijų silpnumo simptomas, dėl kurio tampa įmanoma<br />
spekuliuoti žmonių sveikata.<br />
Aukščiausiųjų technologijų ginklų, kaip antai branduolinių, cheminių ir biologinių ginklų ar raketų nešėjų, paplitimo pavojus yra<br />
mažas 83 . Tačiau smulkesniųjų ginklų ir kitų taktinių ginklų paplitimas gali neigiamai paveikti regiono saugumą. Sąsajos aiškios:<br />
svarbiausi klientai, įsigyjantys smulkiuosius ginklus, yra grupės, siekiančios mesti iššūkĮ valstybei. 1998–2004 m. regione (Vakarų<br />
Afrika) buvo konfiskuota arba surinkta daugiau nei 200 000 smulkiųjų ginklų, iš kurių bent jau 70 000 paskui sunaikinta. Nors ir<br />
įspūdingi, šie skaičiai yra santykinai maži palyginti su numanomu smulkiųjų ginklų skaičiumi Vakarų Afrikoje (laikoma, kad jų yra<br />
7–10 milijonų) 84 .<br />
74<br />
Žr., pavyzdžiui, Korteweg 2008; Takeyh and Gvosdev 2002.<br />
75<br />
Somalio pereinamosios federacinės vyriausybės nesugebėjimas prižiūrėti vandenis, priklausančius jos išskirtinei ekonominei zonai, paskatino Jungtinių Tautų<br />
Saugumo Tarybą priimti rezoliuciją Nr. 1816, įgaliojančią užsienio karinius jūrų laivynus kovoti su piratais Somalio vandenyse (Guilfoyle 2008).<br />
76<br />
Nincic 2008.<br />
77<br />
Menkhaus 2009, 22 p.<br />
78<br />
FAO (2009) mano, kad „700 užsienio piliečiams priklausančių laivų nuolat užsiima neteisėta žvejyba Somalio vandenyse“.<br />
79<br />
Hansen 2008.<br />
80<br />
Menkhaus (2009) teigia, kad „piratavimas Somalyje yra klasikinis atvejis, kai ginkluotos grupės motyvai pasikeitė iš nuoskaudos Į godumą.”<br />
81<br />
EBPO 2009.<br />
82<br />
UNODC 2009.<br />
83<br />
Stewart 2007.<br />
84<br />
UNODC 2009, 54 p.<br />
30
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2 SKYRIUS<br />
SILPNŲ VALSTYBIŲ YPATYBĖS<br />
Yra plačiai paplitusi nuomonė, kad valstybių silpnumas yra susijęs su prasta valstybės institucijų veikla<br />
teikiant pagrindines paslaugas dėl to, kad trūksta gebėjimų atlikti pagrindines valstybės funkcijas arba<br />
suteikti reikalingą prioritetą.<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys, kurių valstybinės institucijos yra silpnos, pasižymi labai skirtingomis socialinėmis,<br />
struktūrinėmis ir ekonominėmis ypatybėmis. Toks įvairiarūšiškumas iš esmės nekelia nuostabos, nes kiekviena šalis nuėjo savo<br />
socialinį, ekonominĮ ir istorinĮ kelią. Nors gali būti tam tikrų bendrų pagrindinių priežasčių, pavyzdžiui, kolonijinių valstybių formavimo<br />
procesas (žr. 3 skyrių), valstybinĮ silpnumą skatinantys veiksniai yra būdingi konkrečiai šaliai.<br />
Nėra bendru sutarimu sudaryto silpnų šalių sąrašo. Kaip minėta 1 skyriuje, šioje ataskaitoje darbo tikslais naudojame silpnumo<br />
situacijoje esančių šalių sąrašą, kurio laikėsi EBPO (2009), apribodama tyrimą Į pietus nuo Sacharos esančiomis Afrikos šalimis. Šis<br />
sąrašas „sudarytas iš trijų sąrašų: dviejų apatinių kvintilių iš 2007 m. CPIA, 2008 m. „Brookings“ valstybių silpnumo besivystančiose<br />
šalyse indekso ir 2007 m. Karltono (Carleton) universiteto [...] (CFIP) indekso [...]. [Tai] pokytis, lyginant su 2005, 2006 ir 2007 m.<br />
ataskaitomis. [...] Du papildomi indeksai, atspindintys PVK silpnumo ir konflikto apibrėžimą (atsižvelgiant tiek Į valstybės pajėgumą,<br />
tiek Į jos teisėtumą ir įtraukiant saugumo matmenį), naudojami, siekiant suteikti sąrašui patikimumo 1 .“<br />
Šis sąrašas apima penkias papildomas Į pietus nuo Sacharos esančias Afrikos šalis – Etiopiją, Keniją, Pusiaujo Gvinėją, Ruandą ir<br />
Ugandą, kurios anksčiau nebuvo laikomos silpnomis. Pavyzdžiui, Kenija buvo įtraukta Į šią grupę dėl politinio sąmyšio, kilusio po<br />
2007 m. prezidento rinkimų. Kitos šalys ilgai buvo priskiriamos silpnoms pagal Pasaulio banko apibrėžimą, pirmą kartą įvestą 20-ojo<br />
amžiaus aštuntajame dešimtmetyje, o kai kurios šalys, pavyzdžiui, Dramblio Kaulo Krantas ir Zimbabvė, palaipsniui nustojo būti<br />
laikomos sėkmės pavyzdžiais ir imtos laikyti silpnomis.<br />
1. SILPNOS VALSTYBĖS TURI KAI KURIUOS BENDRUS BRUOŽUS<br />
1.1 NESUGEBĖJIMAS SUTELKTI VIDAUS IŠTEKLIŲ IR PRIKLAUSOMYBĖ NUO IŠORĖS IŠTEKLIŲ<br />
Silpnos šalys neįstengia sutelkti vidaus išteklių ir gauti žymias biudžeto pajamas iš mokesčių. Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų<br />
Afrikos šalių vyriausybių pajamos, atskaičius dotacijas, retai sudaro daugiau kaip 20 % jų šalių bendrojo vidaus produkto (žr.<br />
2.1 lentelę). Tiktai 4 šalys iš 29 – Angola, Kongo Respublika, Pusiaujo Gvinėja, San Tomė ir Prinsipė – pasižymi aukštu vyriausybių<br />
pajamų santykiu su BVP, bet taip yra ne dėl jų gebėjimo surinkti mokesčius, o dėl to, kad jose yra daug gamtos išteklių, kaip parodyta<br />
2.7 lentelėje.<br />
1<br />
EBPO 2009, 21 p. Taip pat žr. 1 skyrių, 2 išnašą.<br />
31<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2.1 lentelė. Apmokestinimas, vyriausybės pajamos ir verslo sąlygų palankumas Į pietus<br />
nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse<br />
Šalis<br />
Vyriausybės<br />
pajamos (1)<br />
Pajamos iš<br />
mokesčių (2)<br />
Vieta pagal verslo<br />
sąlygų palankumo<br />
indeksą (3)<br />
Angola 46,7 … 168<br />
Burundis 18,6 … 177<br />
Kamerūnas 18,8 … 164<br />
Centrinės Afrikos Respublika 10,3 6,0 180<br />
Čadas 20,6 … 175<br />
Komorai 12,7 … 155<br />
Kongo Demokratinė Respublika 14,8 6,3 181<br />
Kongo Respublika 42,7 8,5 178<br />
Dramblio Kaulo Krantas 19,2 14,9 161<br />
Džibutis … … 153<br />
Pusiaujo Gvinėja 38,3 … 167<br />
Eritrėja 22,8 … 173<br />
Etiopija 12,8 10,7 116<br />
Gambija 21,4 … 130<br />
Gvinėja 14,3 … 171<br />
Bisau Gvinėja 14,6 … 179<br />
Kenija 22,2 18,3 82<br />
Liberija 23,6 … 157<br />
Mauritanija … … 160<br />
Nigeris 15,2 … 172<br />
Nigerija 16 … 118<br />
Ruanda 13,6 … 139<br />
San Tomė ir Prinsipė 40,1 … 176<br />
Siera Leonė 10,8 11,0 156<br />
Somalis … … nk.<br />
Sudanas … … 147<br />
Togas 17 13,9 163<br />
Uganda 12,6 13,0 111<br />
Zimbabvė 6,0 … 158<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys 20,2 11,4<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios Afrikos šalys 25,4 22,4<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 24,5 17,7<br />
Pastabos: ... reiškia, kad duomenų nėra; nk. reiškia „neklasifikuota“; (1) Į duomenis neįtrauktos dotacijos, ir naudojami 2007 m. duomenys, išreikšti BVP<br />
procentais; (2) : pajamos iš mokesčių, kaip BVP procentinė dalis, reiškia privalomus pervedimus centrinei vyriausybei visuomenės tikslams, ir naudojami<br />
paskutinių metų, apie kuriuos yra duomenų, duomenys; (3) naudojami 2009 m. duomenys.<br />
Šaltiniai: TVF (2009a) Regional Economic Outlook-Sub-Saharan Africa; Pasaulio bankas (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodikliai; Pasaulio bankas (2009)<br />
Verslo sąlygų palankumo indeksas.<br />
Gupta ir Tareq (2008) teigia, kad nors per praėjusius 25 metus padidėjo Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių vyriausybių<br />
vidutinių pajamų santykis su BVP, tai daugiausia įvyko dėl atsiskaitymų už žemę ar dėl naftą ir iškasenas išgaunančių bendrovių<br />
sumokamų mokesčių, o pajamos iš ne gamtos išteklių nuo 1980 m. augo apie 1 % 2 . Kai kuriose silpnose šalyse prekybos mokesčių<br />
dalis visuose mokesčiuose yra labai didelė, ji daugiausia siekia Angoloje ir Nigerijoje – daugiau nei 20 % 3 . Duomenys apie pajamas<br />
2<br />
Pasak Stümer 2008, Kongo Demokratinė Respublika iš iškasenų gavybos sektoriaus 2006 m. surinko 16,4 milijono JAV dolerių mokestinių pajamų, o 2004 m.<br />
mineralų vertė buvo apytiksliai 1 milijardas JAV dolerių. Vokietijos federalinis žemės mokslų ir gamtos išteklių institutas teigia, kad mineralai, kurių<br />
vertė – 1 milijardas JAV dolerių, buvo kontrabandos būdu išgabenti iš šalies.<br />
3<br />
Duomenys apie prekybos mokesčių santykĮ su visais mokesčiais prieinami tik apie kelias silpnas valstybes: Angolą (22,2 %), Keniją (8,0 %), Nigeriją (22,2 %) ir<br />
Ugandą (9,0 %). Žr. Volkerink 2009.<br />
32
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
iš mokesčių prieinami tik apie kelias šalis: vidutinis mokesčių ir BVP santykis devyniose šalyse, apie kurias turime duomenų, yra apie<br />
11 %, o mažiausias yra Centrinės Afrikos Respublikoje ir Kongo Demokratinėje Respublikoje – 6 %: esant tokiai ribotai mokesčių<br />
bazei, tinkamas viešųjų prekių tiekimas, švelniai tariant, yra vargiai įmanomas.<br />
Dėl prasto vidaus išteklių sutelkimo sumažėja spaudimas laikytis gero valdymo, veiksmingai planuoti vyriausybės išlaidas ir elgtis<br />
atsakingai. Valstybė taip pat nėra skatinama imti taikyti Į vystymąsi orientuotą politiką, galinčią sustiprinti ekonomikos sistemą, ir<br />
pakelti pajamas iš mokesčių 4 . Galima to priežastis galėtų būti nedidelis esančio valdžioje elito dydis: kuo elitas mažesnis, tuo mažesnės<br />
jo paskatos tiekti nacionalines viešąsias prekes ir vystyti ilgalaikę politiką, galinčią pagerinti ekonomikos plėtros perspektyvas 5 .<br />
Mažos pajamos Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse gali būti siejamos su jų ekstraversija ar jų politiniais ir<br />
ekonominiais ryšiais už šalies ribų (žr. 3 skyrių). Šitos šalys buvo istoriškai – ypač kolonializmo epochoje, bet taip pat ir anksčiau –<br />
priklausomos nuo išorės pajamų šaltinių. Daugumoje silpnų šalių bendras pagalbos, TUI ir pinigų pervedimų kiekis sudaro didelę<br />
BVP dalį, žymiai didesnę nei Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių vidurkis, bet šio kiekio sudėtis atskirose šalyse labai skiriasi<br />
(2.1 paveikslas). Oficialioji parama vystymuisi (OPV) yra pagrindinis daugumos šalių pajamų šaltinis. Bisau Gvinėjos, Burundžio,<br />
Eritrėjos, Kongo Respublikos, Liberijos ir Siera Leonės gaunamos pagalbos dalis, palyginti su BVP 6 , prilygsta ar yra didesnė nei<br />
vyriausybės pajamų dalis. Pinigų pervedimai yra labai svarbūs, ypač Liberijoje ir Toge 7 . Kitose šalyse, kaip antai Čade, Gambijoje,<br />
Mauritanijoje, Pusiaujo Gvinėjoje, San Tomėje ir Prinsipėje bei Sudane, išorės pajamos gaunamos eksportuojant kai kuriuos gamtos<br />
išteklius, kaip antai naftą ir mineralus, ir taip pat iš išteklių siekiančių TUI.<br />
Dėl šių išorės šaltinių mažėja vyriausybių paskatos sutelkti išteklius vietoje, taikant bendrąjĮ apmokestinimą. Politiniam elitui<br />
apmokestinimas galėtų sukelti (nenumatytą) padarinĮ – išjudinti varomąsias jėgas, dėl kurių gyventojai laikys vyriausybę atskaitingą<br />
už savo išlaidas. Ekstraversija stabdo varomąsias jėgas.<br />
2.1 paveikslas. Išorės srautai (paprastas 2003–2007 m. vidurkis)<br />
Burundis<br />
Bisau Guinea-Bissau Gvinėja<br />
São San Tomé Tomė and ir Prinsipė Príncipe<br />
Kongo Congo, Respublika Rep. of<br />
Gambia, Gambija The<br />
Siera Sierra Leonė Leone<br />
Mauritanija<br />
Mauritania<br />
Pusiaujo Equatorial Gvinėja Guinea<br />
Džiboutis Djibouti<br />
Uganda<br />
Ruanda Rwanda<br />
Eritrėja Eritrea<br />
Etiopija Ethiopia<br />
Čadas Chad<br />
Nigeris<br />
Sudanas<br />
Togas Togo<br />
Demokratinė Congo, Dem. Respublika Rep. of<br />
Gvinėja Guinea<br />
Nigerija Nigeria<br />
Comoros Nigerija<br />
Kenija Kenya<br />
trinės Central Afrikos African Respublika Republic<br />
Kamerūnas<br />
Cameroon<br />
Angola<br />
Zimbabvė<br />
Zimbabwe<br />
Dramblio Kaulo Côte Krantas d’Ivoire<br />
OPV įplaukos, visi<br />
TUI įplaukos<br />
Migrant pervedimai<br />
0 5 10 15 20 25 30 35 40 45 50<br />
Pastaba: Duomenų apie SomalĮ nėra; duomenų apie pinigų pervedimą nėra iš Zimbabvės, Angolos, Centrinės Afrikos Respublikos, Čado,<br />
Eritrėjos, Džibučio ir Kongo Demokratinės Respublikos; duomenys apie Liberiją nebuvo įtraukti Į skaičių, nes jie statistiškai nepatikimi.<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal EBPO ir AfDB (2009) African Economic Outlook 2009.<br />
4<br />
Tilly, 1990.<br />
5<br />
Adam ir O’Connell, 1999.<br />
6<br />
Pagalbai iš užsienio šalių 2007 m. vidutiniškai sudarė 15 % silpnų šalių BVP. Bet keliose šalyse pagalba sudarė daugiau kaip 20 %, o tai reiškia labai didelę<br />
priklausomybę nuo pagalbos. Pagalbos srautai dažnai labiau kinta negu vidaus pajamos ir pinigų pervedimai, todėl jie sunkina vidutinės trukmės planavimą<br />
ir veiksmingą vyriausybės išlaidų paskirstymą, kaip pažymėjo Gupta ir Tareq 2008.<br />
7<br />
Atkreipkite dėmesį, kad Liberija Į paveikslą neįtraukta, bet pinigų pervedimai sudaro daugiau kaip 100 % BVP (107 % pagal EBPO ir AfDB 2009). Taip pat<br />
atkreipkite dėmesį, kad visi pinigų pervedimai veikiausiai nėra suskaičiuojami, nes pateikiant duomenis atsižvelgiama tik Į oficialius pinigų pervedimus. Pagal<br />
kai kuriuos neseniai atliktus skaičiavimus teigiama, kad neoficialiai pervedamų pinigų kiekis yra labai didelis (Pasaulio bankas 2008b); African Development<br />
Indicators 2007 (Pasaulio bankas 2008b) nustatyta, kad Sudane neoficialūs pervedimai gali siekti 85 %, o Ganoje apytiksliai 65 % visų pinigų pervedimų.<br />
33<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Svarbiausia tokio finansavimo mechanizmo reikšmė yra ta, kad silpnos šalys daugiausia remiasi pirminiu sektoriumi, o tai savo<br />
ruožtu reiškia, kad jų eksporto pasiūla menkai diversifikuota ir joms būdingas investicijų Į žmogaus socialinę raidą ir infrastruktūrą<br />
trūkumas.<br />
2.1 langelis. Prekybos variu pakilimas ir nesėkmė Zambijoje<br />
Parengė Elva Bova, Ph.D. Londono universiteto Rytų ir Afrikos tyrimų mokyklos (angl. School of Oriental<br />
and African Studies, University of London) kandidatė<br />
Kinijai ir Indijai didinant vario paklausą, vario kaina pakilo nuo 1800 JAV dolerių už metrinę toną 2002 m. iki 8000 JAV dolerių<br />
2008 m. Pakilimas smarkiai paveikė Zambijos ekonomiką, kur vario eksportas sudaro daugiau kaip 60 % viso eksporto.<br />
Eksportas padidėjo nuo 61 milijonų JAV dolerių 2002 m. iki 600 milijonų JAV dolerių 2008 m., ir BVP pastoviai augo vidutiniškai<br />
po 5,6 %, taip pat ir dėl TUI srautų, mažos infliacijos ir gerų makroekonominių pagrindų. 2008 m. liepos mėn. vario kaina<br />
nukrito ir pasiekė 3000 JAV dolerių už metrinę toną spalio mėn., eksportas sumažėjo iki 270 milijonų JAV dolerių 2009 m.<br />
balandžio mėn., ir numatoma, kad BVP augimas 2009 m. bus mažesnis nei 4 %. 8 Dėl žymaus vario eksporto sumažėjimo<br />
buvo uždaryta nemažai kasyklų, įskaitant dvi Luanšjos kasyklos, didžiausios kasyklos šalyje, gamyklas. Iki 2008 m. gruodžio<br />
mėn. vario apdirbimo sektoriuje iš viso buvo prarasta 8000 darbo vietų. 9<br />
2.1 langelio paveikslas. Zambijos eksportas ir vario kainos (2002–2009 m.)<br />
Milijonai JAV $<br />
10 000<br />
8 000<br />
6 000<br />
4 000<br />
2 000<br />
0<br />
800<br />
600<br />
400<br />
200<br />
0<br />
JAV $ už metrinę toną<br />
2002m01<br />
2002m05<br />
2002m09<br />
2003m01<br />
2003m05<br />
2003m09<br />
2004m01<br />
2004m05<br />
2004m09<br />
2005m01<br />
2005m05<br />
2005m09<br />
2006m01<br />
2006m05<br />
2006m09<br />
2007m01<br />
2007m05<br />
2007m05<br />
2008m01<br />
2008m05<br />
2008m09<br />
2009m01<br />
Eksportas<br />
Vario kainos prices<br />
Šaltinis: TVF tarptautinė finansų statistika ir prekybos statistikos kryptis<br />
POVEIKIS VALIUTAI<br />
Dėl pakilimo ir nesėkmės Zambijos valiutos kursas, kurĮ iš esmės nustato rinka ir kuris glaudžiai susijęs su vario kaina, tapo<br />
labiau kintamas.<br />
Pakilimo metu dėl lėšų, gaunamų už iškasamų išteklių eksportą, padidėjimo valiutos kursas pakilo, ir šĮ pokytĮ dar labiau<br />
pablogino tuo metu padidėjusi pagalba, portfelis ir TUI srautai. 2005 m. nuo liepos iki lapkričio mėn. Zambijos kvačos<br />
(kwacha) vertės nominaliai pakilo 30 %, ir dėl šio padidėjimo buvo sužlugdyta dalis šalies pagrindinio netradicinio eksporto.<br />
Labiausiai buvo paveikti medvilnės, tabako ir kavos sektoriai, vos per vienerius derliaus metus praradę daugiau nei 30 %<br />
pelno. 10 Įvykus prekybos variu nesėkmei, valiuta per tris mėnesius nuo 2008 m. spalio iki gruodžio mėn. nuvertėjo 40 %.<br />
Nuvertinimą taip pat paskatino žymus portfelio sumažėjimas, kaip parodė mėnesinis Lusakos vertybinių popierių biržos<br />
indekso kritimas 5 %. 11 Nors dėl valiutos nuvertinimo sustiprėjo netradicinio eksporto konkurentiškumas, bet taip pat pakilo<br />
vidaus kainos. Dėl valiutos nuvertinimo ir pasaulinių maisto kainų padidėjimo infliacija šalyje padidėjo nuo 8,5 % 2008 m.<br />
sausio mėn. iki 16 % 2008 m. gruodžio mėn., o daugiausia padidėjo maisto produktų, sudarančių 20 % viso šalies importo,<br />
kainos. Zambijos Bankas bandė kompensuoti nuvertinimą pardavinėdamas užsienio valiutą. Tačiau dėl šio veiksmo užsienio<br />
valiutos atsargos sumažėjo 23 %, ir išaugo atsargų išeikvojimo pavojus. 12<br />
8<br />
TVF 2009.<br />
9<br />
Ndulo et al. 2009.<br />
10<br />
Weeks et al. 2007; Weeks 2008; Fynn ir Haggblade 2007; Export Board of Zambia 2007.<br />
11<br />
Ndulo et al. 2009.<br />
12<br />
Ndulo et al. 2009.<br />
34
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
2.2 langelio paveikslas. Vario kainos ir Zambijos kvača (kwacha) (2002–2009 m.)<br />
JAV $ už metrinę toną<br />
10 000<br />
8 000<br />
6 000<br />
4 000<br />
2 000<br />
0<br />
6000<br />
5000<br />
4000<br />
3000<br />
2000<br />
1000<br />
0<br />
2002m01<br />
2002m05<br />
2002m09<br />
2003m01<br />
Zambijos kvačos už JAV $<br />
2003m05<br />
2003m09<br />
2004m01<br />
2004m05<br />
2004m09<br />
2005m01<br />
2005m05<br />
2005m09<br />
2006m01<br />
2006m05<br />
2006m09<br />
2007m01<br />
2007m05<br />
2007m05<br />
2008m01<br />
2008m05<br />
2008m09<br />
2009m01<br />
Zambijos kvača<br />
Vario kaina<br />
Šaltinis: TVF– tarptautinė finansų statistika.<br />
POVEIKIS BIUDŽETUI<br />
Vario eksportas nedaug prisideda prie Zambijos vyriausybės biudžeto. 20-ojo amžiaus dešimtojo dešimtmečio viduryje<br />
buvo privatizuota valstybei priklausanti įmonė „Zambijos jungtinės vario šachtos“ (ZCCM), nes ji patyrė didžiulius nuostolius<br />
per žemų kainų laikotarpį. Atlikus privatizavimo reformą, pramonė buvo suskaidyta Į šešis skirtingus vienetus, kuriuos<br />
kontroliavo ir valdė daugiašalės korporacijos. Zambijos vyriausybė pasiliko nuo 15 % iki 20 % akcijų kiekviename vienete,<br />
ir šias akcijas tiesiogiai valdo valstybės bendrovė „ZCCM-International Holding“. Tačiau ZCCM-IH negavo jokių pajamų iš<br />
vario kainų pakilimo, nes vis dar turėjo grąžinti skolas, sukauptas 20-ojo amžiaus dešimtojo dešimtmečio pradžioje.<br />
Kasyklų bendrovių iki 2007 m. sumokėti mokesčiai buvo nereikšmingi. Bendrovės sugebėjo slapta susitarti dėl labai palankių<br />
susitarimų su Zambijos vyriausybe (vystymosi susitarimai), pagal kuriuos nustatyti maži atskaitymai (0,6 %, o ne 3 %), mažesni<br />
eksporto mokesčiai (15 %, o ne 25 %) ir nemažai lengvatų bei išskaitymų, kaip antai nuostolių padengimas būsimojo pelno<br />
sąskaita 20 metų laikotarpiui (Fraser ir Lungu 2007). Kai 2007 m. šie susitarimai buvo atskleisti, tarptautinės organizacijos<br />
ir vietos NVO privertė vyriausybę peržiūrėti mokesčių režimą, ir 2007 m. pabaigoje buvo priimtas naujas įstatymas. Tačiau<br />
lauktas 9 % biudžeto padidėjimas iš naujų mokesčių neįvyko, ir biudžeto pajamos 2008 m. padidėjo tik 3 % (Green 2008).<br />
Dėl vario kainos kritimo 2008 m. liepos mėn. vėl atsinaujino diskusijos apie mokesčius už kasyklas, ir 2009 m. sausio mėn.<br />
bendrovėms buvo suteiktos naujos lengvatos. Jomis panaikinamas nenumatyto pelno mokestis, kurĮ reikėjo mokėti, kai<br />
vario kainos buvo virš tam tikro lygmens, ir jomis taip pat leidžiama bendrovėms nurašyti 100 % bet kokių investicijų kaip<br />
mokesčių nuolaidas tais metais, kai įvyksta išlaidos (Green 2008).<br />
Prekybos variu nesėkmė ir po to sekęs kasyklų uždarymas paskatino iškelti klausimą, ar vyriausybė turėtų padidinti savo<br />
akcijų kasyklose, tokiu būdu bandydama išplėsti makroekonominio valdymo apimtĮ per pakilimus ir nuosmukius. Tačiau šis<br />
pasiūlymas susidūrė su nepalenkiamu kasyklų bendrovių ir Pasaulio banko pasipriešinimu. Kaip pareiškė Obiageli Ezekwesli,<br />
Pasaulio banko viceprezidentas Afrikai, „populistai linkę sakyti, kad imtumėmės šių akcijų, bet ar norite rizikuoti kapitalu<br />
tokiame sektoriuje, kur gali rizikuoti privatusis sektorius? (…) šią pramonę geriau palikti privačiam sektoriui“. 13<br />
13<br />
Reuters, 2009<br />
35<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2.3 langelio paveikslas. Kasyklų pajamos Zambijoje (2001–2007 m.)<br />
10 000<br />
Milijardai Zambijos kvačų<br />
8 000<br />
6 000<br />
4 000<br />
2 000<br />
Pajamos<br />
Mokesčiai<br />
Kasyklų mokesčiai<br />
0<br />
2001<br />
2002<br />
2003<br />
2004<br />
2005<br />
2006<br />
2007<br />
Šaltinis: Pasaulio bankas, pasaulio plėtros rodikliai ir Zambijos už pajamas atsakinga institucija.<br />
1.2 PRIKLAUSOMYBĖ NUO PIRMINIŲ PRODUKTŲ<br />
Daugumai silpnų šalių yra vidutiniškai būdingas labai mažas gyventojų tankis: 15 iš 29 šalių turi mažiau kaip 40 gyventojų<br />
kvadratiniame kilometre, o gyventojų tankis stipriose šalyse yra apie 84. Be to, šiose šalyse dauguma gyventojų gyvena kaimo<br />
vietovėse – Burundyje kaimo vietovėse gyvena net 90 % (žr. 2.6 lentelę). Ši proporcija reiškia, kad daug gyventojų dirba žemės<br />
ūkio sektoriuje.<br />
Žemės ūkio dalis bendrajame vidaus produkte yra žymi, ypač gamtos išteklių neturinčiose silpnose šalyse (žr. 2.2 paveikslą). 14 Be to,<br />
tarp eksportuojamų prekių vyrauja žemės ūkio produktai, ir žemės ūkis vis dar yra svarbiausias eksporto pajamų šaltinis tokioms<br />
šalims kaip Burundis, Etiopija, Gambija ir Siera Leonė.<br />
2.2 paveikslas. Žemės ūkio, pramonės ir paslaugų dalis BVP, 2006 m.<br />
Zimbabvė Zimbabwe<br />
Uganda<br />
Togas Togo<br />
Sudanas<br />
Siera Sierra Leonė Leone<br />
São San Tomé Tomė and ir Prinsipė Príncipe<br />
Ruanda Rwanda<br />
Nigerija Nigeria<br />
Nigeris<br />
Mauritanija Mauritania<br />
Liberija Liberia<br />
Kenija Kenya<br />
Bisau Guinea-Bissau Gvinėja<br />
Gvinėja Guinea<br />
Gambia, Gambija The<br />
Etiopija Ethiopia<br />
Eritrėja Eritrea<br />
Pusiaujo Equatorial Gvinėja Guinea<br />
Džibutis Djibouti<br />
Dramblio Kaulo Côte Krantas d’Ivoire<br />
Kongo Congo, Respublika Rep. of<br />
Kongo Demokratinė Congo, Respublika<br />
Dem. Rep. of<br />
Komorai Comoros<br />
Čadas Chad<br />
Centrinės Central Afrikos African Respublika Republic<br />
Kamerūnas Cameroon<br />
Burundis<br />
Angola<br />
0 % 10 % 20 % 30 % 40 % 50 % 60 % 70 % 80 % 90 % 100 %<br />
Žemės ūkis Pramonė Paslaugos<br />
Šaltinis: Pasaulio bankas (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodikliai.<br />
14<br />
Atkreipkite dėmesį, kad žemės ūkio pajamas sudėtinga apmokestinti. Žr. Volkerink 2009.<br />
36
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių žemės ūkis kenčia nuo žemo produktyvumo, pernelyg elementarios technologijos, mažų<br />
žemės valdų ir sunkumų pateikti Į rinkas. Be to, dėl informacijos trūkumo, kelių veikėjų didelės galios rinkoje ir nebaigtų kurti rinkų<br />
silpnos šalys dažnai patiria rinkos nesėkmes. 15<br />
Pasak Ng ir Aksoy (2008), Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių dauguma yra maisto importuotojos (2.2 lentelė). Visos silpnos<br />
šalys, išskyrus penkias (Dramblio Kaulo Krantą, Kamerūną, Keniją, SomalĮ ir Sudaną), priklauso šiai grupei, ir jose labai paplitusi<br />
nepakankama mityba. 16 Be to, daugelis jų yra naftos importuotojos<br />
2.2 lentelė. Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių, importuojančių ir eksportuojančių<br />
maistą, sąrašas<br />
Maistą importuojančios šalys (1)<br />
Angola Liberija<br />
Beninas Malavis<br />
Burundis Malis<br />
Žaliasis Kyšulys Mauritanija<br />
Centrinės Afrikos<br />
Respublika<br />
Mauricijus<br />
Čadas Mozambikas<br />
Komorai Nigeris<br />
Kongo Demokratinė<br />
Respublika<br />
Nigerija<br />
Kongo Respublika Ruanda<br />
Pusiaujo Gvinėja San Tomė ir Prinsipė<br />
Eritrėja Senegalas<br />
Etiopija Seišeliai<br />
Gabonas Siera Leonė<br />
Gambija Tanzanija<br />
Gana Togas<br />
Gvinėja Uganda<br />
Bisau Gvinėja Zimbabvė<br />
Lesotas<br />
Maistą eksportuojančios šalys<br />
Botsvana Namibija<br />
Burkina Fasas Somalis<br />
Kamerūnas Pietų Afrika<br />
Dramblio Kaulo Krantas Sudanas<br />
Kenija Svazilandas<br />
Madagaskaras Zambija<br />
Pastabos: paryškintu šriftu užrašytos silpnos šalys pagal naudojamą<br />
silpnų šalių apibrėžimą; (1) Maistas yra apibrėžiamas SITC 2-oje<br />
redakcijoje kaip neapdorotas maistas, išskyrus visus prekinius<br />
javus, apdorotą maistą ir jūros produktus; šalis laikoma maisto<br />
importuotoja, jei skirtumas tarp eksporto ir importo yra neigiamas<br />
pagal 2004/05 m. vidurkį.<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal Ng ir Aksoy (2008).<br />
Priklausomybė nuo maisto importo, neatitinkančio mažiau kintamų ne žemės ūkio produktų (kaip antai apdirbamosios pramonės)<br />
eksporto, yra struktūrinis veiksnys, galintis padidinti Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių pažeidžiamumą17. Tai ypač galioja<br />
tada, kai būna aukštesnės maisto kainos, pavyzdžiui, tokios kainos buvo 2008 m. birželio mėn. Iš tikrųjų, nors sisteminiai maisto<br />
15<br />
PMP 2009.<br />
16<br />
Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos valstybėse nepakankamai maitinasi 35 % gyventojų, o nesilpnose valstybėse – 23 %. Žr. 1.3 lentelę<br />
1 skyriuje.<br />
17<br />
Sarris ir Rapsomanikis 2009.<br />
37<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
kainų padidėjimo poveikio silpnoms šalims apskaičiavimai nėra parengti 18 , preliminarūs įrodymai leidžia teigti, kad šios šalys yra<br />
tarp labiausiai paveiktų. Dauguma šalių, paskutiniajame Pasaulio apsirūpinimo maistu užtikrinimo būklės (angl. State of World Food<br />
Security) leidinyje nustatytų kaip patiriančios blogėjančio apsirūpinimo maistu užtikrinimo pavojų dėl aukštų maisto kainų, yra<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys (19 iš 26 Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių) 19 . 2009 m. liepos mėn. 18 iš 30 šalių,<br />
patyrusių maisto krizę ir prašančių išorės paramos iš FAO, buvo Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys 20 .<br />
Kai kurių maisto produktų, kaip antai pieno, javų ir aliejaus kainos iš tikrųjų pakilo 21 , ir net kai jos pradėjo kristi, jos liko iš esmės<br />
didesnės nei kada nors anksčiau. Ši tendencija sąlygojo didesnes importo sąskaitas, žymiai padidinusias einamosios sąskaitos<br />
deficitą, ir paveikė net tokius kintamuosius kaip valiutos kursą, šalies banko rezervų padėtĮ ir išorės įsiskolinimo lygį 22 . Tačiau staigus<br />
pagrindinių prekių kainų pakilimas, kuris kartu su apdirbamosios pramonės vieneto kainos smukimu pagerino prekybą maistu po<br />
ilgo kritimo žemyn, kaip būdinga daugelio prekių kainoms, taip pat nulėmė didelius valiutos kurso svyravimus ir išaugusĮ netikrumą,<br />
ribotas galimybes gamintojams gauti prieigą prie kreditų rinkų ir investuoti Į technologijas.<br />
Maisto kainos pokyčiai skirtingai paveikia neturtingus miesto ir kaimo gyventojų namų ūkius, priklausomai nuo jų turimos prieigos<br />
prie rinkų ir galimybių naudotis technologijomis ir kapitalu. Maisto kainų padidėjimas labiausiai paveikė žemės neturinčius ir moterų<br />
tvarkomus kaimo namų ūkius. 50 % padidėjus kukurūzų kainai Malavyje, Zambijoje ir Ugandoje, negalinčių užtikrinti apsirūpinimo<br />
maistu namų ūkių skaičius vidutiniškai padidėja maždaug 5 % 23 . Jei maisto kainos pakyla 50 %, 3,5 % padaugėja žemiau skurdo<br />
ribos gyvenančių gyventojų 24 .<br />
Be to, silpnos šalys atsiduria nepalankioje padėtyje ex ante aplinkybėmis. Bandydamos susidoroti su maisto kainų augimu, jos<br />
susiduria su tokiomis kliūtimis, kaip antai dideliu skurdu, menkais gebėjimais išlyginti vartojimą namų ūkių lygmenyje dėl didelių<br />
išlaidų maistui, jau esamu aukštu apsirūpinimo maistu neužtikrinimo lygiu, didele priklausomybe nuo maisto importo ir kai kuriais<br />
makroekonominiais apribojimais taikant kainų stabilizavimo priemones (menkomis maisto atsargomis, užsienio atsargų stygiumi<br />
ir nepalankiu spaudimu valiutos kursui).<br />
1.3 KONCENTRUOTAS EKSPORTAS<br />
Eksporto įvairinimo indeksas Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims yra daugiau kaip perpus mažesnis nei stiprioms<br />
šalims (žr. 2.3 lentelę), tokiu būdu atskleidžiamas aukštas jų eksporto koncentracijos laipsnis.<br />
Išskyrus kelias išimtis, Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys daugiausia eksportuoja pirminius produktus: pirminiai<br />
produktai – ir kuras, ir ne kuras – 2006 m. vidutiniškai sudarė daugiau kaip 80 % jų eksporto. Vien kuras sudarė 26,2 % eksporto<br />
pajamų, o kai kuriose šalyse, kaip antai Angoloje, Čade, Kongo Respublikoje, Nigerijoje ir Pusiaujo Gvinėjoje pajamos iš kuro sudarė<br />
daugiau nei 90 %. Pagrindiniai maisto produktai, įtraukiami Į pagrindinių prekių krepšelį, sudaro nemažą visų eksporto pajamų<br />
dalį, siekiančią vidutiniškai 27 %, o didžiausia dalis – virš 80 % – yra Bisau Gvinėjoje, Gambijoje ir San Tomėje ir Prinsipėje. Kitose<br />
šalyse, kaip antai Gvinėjoje, Kongo Demokratinėje Respublikoje ir Siera Leonėje, mineraliniai produktai yra vyraujančios pirminės<br />
eksportuojamos prekės. Eritrėja, Liberija ir Togas šiame paveiksle yra išimtis, nes šiose šalyse 2006 m. sukurtų apdirbamosios<br />
pramonės produktų eksportas sudarė daugiau kaip pusę jų eksporto pajamų.<br />
Paskirties rinkų koncentracija taip pat yra aukšta: 15 Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių uždirba daugiau kaip pusę savo<br />
eksporto pajamų eksportuodamos Į vieną geografinĮ regioną. Kalbant tiksliau, devynios šalys gauna daugiau kaip 50 % savo pajamų<br />
iš eksporto Į Europą. Trims šalims – būtent Džibučiui, Togui ir Zimbabvei – Afrikos vidaus prekyba yra pagrindinė ir sudaro daugiau<br />
kaip 50 % viso eksporto (žr. 2.4 lentelę).<br />
18<br />
Daugumoje tyrimų pateikiamos atskirų šalių analizės ir regioninės ar pasaulinės maisto krizių ir maisto kainų sukrėtimų analizės (Wodon ir Zaman 2008; Aksoy<br />
ir Isik-Dikmelik 2008 Ivanic ir Martin 2008; Dessus 2008).<br />
19<br />
FAO 2008a.<br />
20<br />
FAO 2009.<br />
21<br />
Atkreipkite dėmesį, kad pasaulinių kainų pasikeitimai ne visada visiškai ar simetriškai atspindimi vidaus rinkoje dėl eksporto apribojimų, mokesčių, didelių<br />
transportavimo sąnaudų ir didelių rinkodaros maržų. Siekiant įvertinti poveikĮ vidaus kainoms, taip pat reikia atsižvelgti Į kainų įsitvirtinimo laikotarpį. Kai<br />
kuriais atvejais būna tik trumpalaikis vidaus ir pasaulinių kainų skirtumas, bet dažniausiai pelno galimybės išsilaiko ilgą laiką ir sukelia didesnes neigiamas<br />
pasekmes.<br />
22<br />
FAO 2008b.<br />
23<br />
Sarris ir Rapsomanikis, 2009.<br />
24<br />
Wodon ir Zaman, 2008.<br />
38
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
2.3 lentelė. Eksporto koncentracija silpnose šalyse<br />
Šalis<br />
Eksporto<br />
įvairinimo<br />
indeksas (1)<br />
Eksportas<br />
(BVP %) (2)<br />
Apdirbamosios<br />
kurą (3) Kuras (4)<br />
Pagrindinės<br />
pagrindinis (5) Metalai (6) prekės (7)<br />
prekės,<br />
išskyrus<br />
Maistas,<br />
pramonės<br />
Angola 1,1 72,7 2,0 97,5 0,1 1,8 0,4<br />
Burundis 2,6 9,6 97,0 0,0 42,0 50,8 2,9<br />
Kamerūnas 3,3 24,7 33,2 61,6 11,6 4,9 3,0<br />
Centrinės Afrikos Respublika 5,5 13,6 95,5 0,2 1,1 60,7 1,7<br />
Čadas 1,1 12,8 4,5 94,6 0,0 0,0 0,6<br />
Komorai 4,9 15,2 … … … … …<br />
Kongo Demokratinė Respublika 7,6 80,7 83,4 12,6 1,4 73,0 2,7<br />
Kongo Respublika 1,4 34,3 7,6 90,3 0,2 4,2 0,6<br />
Dramblio Kaulo Krantas 7,7 49,0 43,5 36,9 34,6 0,5 19,4<br />
Džibutis 5,9 … 16,9 0,7 11,6 2,7 15,1<br />
Pusiaujo Gvinėja 1,3 88,6 1,4 94,5 0,0 0,0 3,7<br />
Eritrėja 2,1 6,4 43,6 0,0 27,5 6,2 52,0<br />
Etiopija 4,7 14,2 93,9 0,0 70,5 6,8 6,0<br />
Gambija 6,6 44,2 85,9 0,0 80,7 0,9 14,1<br />
Gvinėja 3,2 30,1 89,4 5,5 8,8 78,0 3,1<br />
Bisau Gvinėja 1,2 27,9 82,3 0,5 80,0 0,6 17,0<br />
Kenija 21,9 25,9 57,3 7,3 38,8 2,8 35,4<br />
Liberija 3,5 34,2 15,8 14,6 0,4 0,7 69,1<br />
Mauritanija 3,9 … 93,1 … 28,3 64,7 0,0<br />
Nigeris 1,4 17,4 87,4 1,5 22,6 60,1 9,8<br />
Nigerija 1,3 43,4 3,6 95,0 1,5 0,3 0,8<br />
Ruanda 4,1 9,6 92,3 0,7 54,7 34,0 6,5<br />
San Tomė ir Prinsipė 3,9 13,3 95,1 0,0 91,7 0,0 4,9<br />
Siera Leonė 7,3 23,2 90,4 0,1 9,1 80,4 7,3<br />
Somalis 6,6 … 86,4 0,2 55,0 10,3 9,1<br />
Sudanas 1,2 … 10,8 87,5 5,4 3,1 1,2<br />
Togas 9,3 41,9 45,5 0,8 20,1 11,2 51,1<br />
Uganda 10,4 14,1 77,1 4,4 50,3 15,0 18,5<br />
Zimbabvė 10,8 31,1 69,8 1,1 8,4 29,5 29,1<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 7,4 36,1 58,5 22,6 23,8 24,1 18,9<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos<br />
Afrikos šalys<br />
5,0 31,1 57,3 26,2 27,0 21,5 13,8<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios<br />
Afrikos šalys<br />
11,1 40,3 60,2 13,3 19,0 26,6 26,4<br />
Pastabos: (1) pateikiami 2007 m. duomenys, kurių vertės yra nuo 0 Į 100; (2) eksportas yra apskaičiuojamas kaip aritmetinis eksporto srautų<br />
vidurkis nuo 2003 iki 2007 m.; (3) pateikiami 2006 m. duomenys ir jie yra išreikšti kaip procentinis viso prekių eksporto dydis, pagrindinės<br />
prekės apima SITC 0, 1, 2, 4, 68, 667, 971; (4) pateikiami 2006 m. duomenys ir jie yra išreikšti kaip procentinis viso prekių eksporto dydis,<br />
kuras atitinka SITC 3; (5) pateikiami 2006 m. duomenys ir jie yra išreikšti kaip procentinis viso prekių eksporto dydis, pagrindinis maistas<br />
apima SITC 0, 22, 4; (6) pateikiami 2006 m. duomenys ir jie yra išreikšti kaip procentinis viso prekių eksporto dydis, metalai apima SITC 27,<br />
28, 68, 667, 971; (7) pateikiami 2006 m. duomenys ir jie yra išreikšti kaip procentinis viso prekių eksporto dydis, gamintojai apima SITC nuo<br />
5 iki 8, išskyrus 667 ir 68.<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal Pasaulio banko (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodiklius; EBPO ir AfDB (2009) African Economic Outlook<br />
2009, JTPPK, Handbook of Statistics, internetinė duomenų bazė.<br />
Produktai, kuriuos silpnos šalys eksportuoja už Afrikos ribų – daugiausia kurą 25 – skiriasi nuo to, ką jie eksportuoja regiono viduje,<br />
įskaitant taip pat ir apdirbamosios pramonės gaminius. Vadinasi, jų eksportas Afrikos viduje yra įvairesnis negu jų eksportas<br />
likusiai pasaulio daliai. Taigi prekybos Afrikos viduje plėtra galėtų sumažinti prekių kainų nepastovumo poveikĮ ir kartu silpnų šalių<br />
pažeidžiamumą dėl su prekyba susijusių sukrėtimų.<br />
25<br />
Kadangi nafta daugiausia eksportuojama už regiono ribų, silpnų naftą eksportuojančių šalių prekyba Afrikos viduje yra vidutiniškai mažesnė negu naftos<br />
neeksportuojančių šalių.<br />
39<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ryšys tarp valstybės silpnumo ir eksporto koncentracijos gali būti siejamas su turimais ištekliais: Išteklių gausa gali pakeisti einančios<br />
pareigas vyriausybės interesus ir elgesį, sąlygodama besaikę priklausomybę nuo gamtos išteklių, ribodama gamybos sektoriaus<br />
plėtrą ir blogindama valdymą 26 . Chauvet ir Collier (2008) nustatė, kad dėl išteklių rentų žymiai sumažėja galimybės pasiekti<br />
ilgalaikĮ išsivadavimą iš valstybės silpnumo situacijos. Dvigubai padidinus išteklių rentas, palyginti su BVP, apytikriai dvigubai<br />
pailgėja laikas, kurio reikia norint išsivaduoti iš silpnumo. Be to, dėl menko eksporto įvairinimo silpnos valstybės gali būti labiau<br />
linkusios Į „Olandijos ligą“, kuri ištinka, kai valiutos kursas pakyla dėl kapitalo įplaukų ir eksportas tampa mažiau konkurencingas.<br />
2.4 lentelė. Silpnų šalių eksporto kryptys, procentinis dydis, vidurkis 2004–2006 m.<br />
Išvystytos<br />
ekonomikos –<br />
Amerika<br />
Išvystytos<br />
ekonomikos –<br />
<strong>Europa</strong><br />
Šalis Afrika<br />
Rytų, pietų<br />
ir pietryčių Azija Vakarų Azija<br />
Angola 1,7 41,0 0,0 39,6 11,0<br />
Burundis 15,2 10,2 1,2 0,8 49,1<br />
Kamerūnas 9,5 14,1 1,1 6,5 64,0<br />
Centrinės Afrikos<br />
Respublika<br />
7,1 14,1 5,8 4,9 66,0<br />
Čadas 0,6 19,3 0,0 75,5 4,5<br />
Komorai 1,6 16,4 6,1 18,3 50,1<br />
Kongo Respublika 2,5 61,7 0,4 23,9 8,4<br />
Kongo Demokratinė<br />
Respublika<br />
6,8 14,1 0,0 10,9 58,9<br />
Dramblio Kaulo Krantas 28,9 5,0 0,8 11,9 45,0<br />
Džibutis 87,4 2,0 7,0 0,6 2,9<br />
Pusiaujo Gvinėja 0,2 36,2 0,2 30,9 27,4<br />
Etiopija 9,7 11,8 11,9 6,9 40,7<br />
Gambija 9,9 47,3 0,3 1,7 38,2<br />
Gvinėja 1,9 8,6 0,0 6,3 45,4<br />
Bisau Gvinėja 17,5 70,6 ,, 7,9 3,7<br />
Kenija 42,7 10,6 2,3 6,9 29,3<br />
Liberija 5,4 10,9 1,2 9,6 71,9<br />
Mauritanija 16,8 11,5 0,6 1,5 53,1<br />
Nigeris 27,4 0,7 0,1 16,2 45,9<br />
Nigerija 9,0 5,0 0,7 49,9 22,1<br />
Ruanda 2,8 35,5 0,3 3,2 19,2<br />
San Tomė ir Prinsipė 4,2 7,5 3,0 1,7 79,3<br />
Siera Leonė 2,7 3,4 0,3 10,8 78,1<br />
Somalis 5,0 10,4 83,3 0,2 0,7<br />
Sudanas 3,3 61,1 7,1 1,1 3,1<br />
Togas 64,1 13,8 0,3 0,8 15,5<br />
Uganda 20,8 7,9 4,4 4,4 51,3<br />
Zimbabvė 56,9 9,1 1,5 6,6 23,3<br />
Šaltinis: JTPPK, Handbook of Statistics, internetinė duomenų bazė.<br />
26<br />
Žr. 4 skyriuje ir Collier 2009 pateikiamą išsamesnę šių mechanizmų analizę.<br />
40
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
1.4 MENKA ŽMOGAUS RAIDA<br />
Menkas viešąsias investicijas Į žmogaus raidą atspindi prastai veikiančios švietimo ir sveikatos priežiūros sistemos. Iš tikrųjų, nors<br />
daug silpnų valstybių sumažino savo karines išlaidas, dėl šio sumažinimo nepadidėjo išlaidos sveikatos priežiūrai ir švietimui<br />
(žr. 2.5 lentelę).<br />
2.5 lentelė. Viešosios išlaidos kaip BVP procentinė dalis<br />
Sveikatos priežiūros<br />
išlaidos (1) Švietimo išlaidos (2) Karinės išlaidos (3)<br />
Šalis 1995 m. 2006 m. 1991 m. 2006 m. 1990 m. 2006 m.<br />
Angola 3,3 2,3 … 2,6 1,3 3,7<br />
Burundis 1,1 0,7 3,5 5,1 3,4 4,7<br />
Kamerūnas 0,9 1,5 3,2 3,3 1,5 1,4<br />
Centrinės Afrikos Respublika 1,4 1,4 2,2 1,4 1,6 1,1<br />
Čadas 2,0 1,3 1,6 1,9 … 0,9<br />
Komorai 2,8 1,8 … 3,8 … …<br />
Kongo Demokratinė Respublika 0,2 1,6 … … … 1,9<br />
Kongo Respublika 1,8 0,9 7,4 1,8 … 1,2<br />
Dramblio Kaulo Krantas 1,2 0,9 ... 4,6 1,3 1,5<br />
Džibutis 4,3 5,1 3,5 8,3 5,9 4,2<br />
Pusiaujo Gvinėja 3,3 1,2 … 0,6 … …<br />
Eritrėja 2,6 1,7 … 2,4 … 24,1<br />
Etiopija 2,7 3,0 2,4 5,5 8,5 2,1<br />
Gambija 1,7 2,5 3,8 2,0 1,1 0,6<br />
Gvinėja 0,7 0,7 2,0 1,7 2,4 2,0<br />
Bisau Gvinėja 1,6 1,5 … 5,2 … 3,9<br />
Kenija 2,0 2,2 6,7 7,1 2,9 1,6<br />
Liberija 1,4 3,6 … … 7,2 0,8<br />
Mauritanija 2,0 1,5 4,6 2,9 3,8 3,0<br />
Nigeris 1,8 2,1 3,3 3,4 .. 1,0<br />
Nigerija 1,1 1,2 0,9 … 0,9 0,6<br />
Ruanda 1,6 6,6 … 4,9 3,7 1,9<br />
San Tomė ir Prinsipė 9,1 9,0 … … … …<br />
Siera Leonė 1,1 1,7 … 3,8 1,4 2,1<br />
Somalis 1,2 1,2 … … … …<br />
Sudanas 0,5 1,4 6,0 … 3,5 4,4<br />
Togas 1,5 1,5 … 3,6 3,1 1,6<br />
Uganda 1,6 1,9 1,5 5,2 3,0 2,0<br />
Zimbabvė 4,5 4,4 7,7 4,6 4,4 1,9<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 2,0 2,6 4,0 4,4 2,8 2,3<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios 1,7 2,0 3,8 3,6 3,1 2,9<br />
silpnos Afrikos šalys<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios 2,5 3,5 4,3 5,5 2,5 1,5<br />
stiprios Afrikos šalys<br />
Šaltiniai: (1) PSO (2008); (2) UNESCO statistikos institutas (2008); (3) SIPRI (2008).<br />
41<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Todėl 1 skyriuje matėme, kad Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys atsilieka nuo likusių žemyno šalių pagal suaugusiųjų<br />
raštingumą: suaugusiųjų raštingumas siekia 59,2 %, palyginti su 66,4 % likusioje Afrikos Į pietus nuo Sacharos dalyje (žr. 1.1 lentelę).<br />
Prastus žmogaus socialinės raidos pasiekimus taip pat patvirtinta jaunesnių nei penkerių metų vaikų mirtingumas, siekiantis<br />
138 mirčių 1000 gyvų kūdikių gimimų silpnose šalyse, daug daugiau negu 98 mirtys 1000 gyvų kūdikių gimimų, kaip vidutiniškai<br />
užfiksuota kitose Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse.<br />
Nepakankamos viešosios investicijos Į švietimą ir sveikatos priežiūrą ne tik prisideda prie prastų žmogaus socialinės raidos rezultatų,<br />
bet ir daro nevienodą poveikĮ vyrams ir moterims. Lyčių nelygybė silpnose šalyse yra didesnė negu likusioje Afrikos Į pietus nuo<br />
Sacharos dalyje, nes valstybės institucijų silpnumas gali neigiamai paveikti moterų padėtį. Skirtumas tarp HDI ir GDI – tai dar vienas<br />
pavadinimas lyčių nelygybei įvardyti – vidutiniškai beveik dukart didesnis Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims<br />
negu stiprioms šalims. 27 Skirtumas turbūt būtų net didesnis, nes nėra duomenų apie dvi šalis – SomalĮ ir Sudaną, kurioms veikiausiai<br />
būdingi prasti lyčių lygybės įvertinimo rezultatai. Skiriant menką viešąjĮ finansavimą sveikatos priežiūros sektoriui ar jo išvis neskiriant,<br />
padidėja gimdyvių mirtingumas, kuris silpnose šalyse yra daug aukštesnis nei stipriose šalyse (žr. 1.1 lentelę). Nesuteikus tinkamo<br />
finansavimo socialinėms paslaugoms teikti, tai paveikia visus gyventojus ir kartu padidina vyrų ir moterų nelygybę.<br />
Gimstamumas silpnose šalyse yra aukštesnis ir mažėja lėčiau negu stipriose šalyse (žr. 2.6 lentelę). Gimstamumas yra svarbus, nes<br />
daug vaikų turinčios šeimos vargiai sugebės apmokėti mokymo išlaidas. Tuo tarpu mažiau vaikų turinčios šeimos gali labiau įstengti<br />
suteikti vaikams geresnĮ išsimokslinimą.<br />
27<br />
ERD skaičiavimai pagal JTVP (2008).<br />
42
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
2.6 lentelė. Gyventojai<br />
0–14 m.<br />
amžiaus<br />
Gyventojų gyventojų<br />
Šalis tankumas (1) dalis (2)<br />
Kaimo<br />
vietovėse<br />
gyvenančių<br />
gyventojų<br />
dalis (2)<br />
Bendras<br />
gimstamumo<br />
rodiklis,<br />
1975–<br />
1980 m.<br />
vidurkis (3)<br />
vidurkis (3)<br />
Bendras<br />
gimstamumo<br />
išsilavinimo išsilavinimas išsilavinimas<br />
rodiklis,<br />
Pagimdžiusių jaunų moterų pasiskirstymas (4)<br />
2000–<br />
2005 m. be<br />
pradinis vidurinis<br />
aukštasis<br />
išsilavinimas<br />
Angola 13 46,5 46,0 7,2 6,7 … … … …<br />
Burundis 318 45,0 89,7 6,8 6,8 … … … …<br />
Kamerūnas 39 41,2 44,5 6,4 5,0 24,5 43,0 32,2 0,3<br />
Centrinės Afrikos Respublika 7 43,0 61,8 5,8 4,9 71,8 21,4 6,6 0,2<br />
Čadas 8 47,3 74,2 6,7 6,4 … … … …<br />
Komorai 330 42,0 62,3 7,2 4,0 … … … …<br />
Kongo Demokratinė<br />
Respublika<br />
27 47,3 67,3 6,6 6,7 … … … …<br />
Kongo Respublika 11 47,1 39,4 6,3 5,6 … … … …<br />
Dramblio Kaulo Krantas 59 41,9 54,6 7,4 5,0 … … … …<br />
Džibutis 35 … … … … … … … …<br />
Pusiaujo Gvinėja 18 44,4 60,9 5,7 5,9 … … … …<br />
Eritrėja 46 44,8 80,2 6,5 5,5 … … … …<br />
Etiopija 77 44,5 83,7 6,3 5,5 73,6 20,4 5,6 0,3<br />
Gambija 166 40,1 45,3 6,5 4,7 … … … …<br />
Gvinėja 37 43,7 66,5 6,9 5,7 79,4 12,3 8,0 0,2<br />
Bisau Gvinėja 59 47,5 70,3 7,1 7,1 … … … …<br />
Kenija 64 42,8 79,0 7,5 5,0 10,3 70,2 18,3 1,2<br />
Liberija 37 47,1 41,2 6,9 6,8 … … … …<br />
Mauritanija 3 43,0 59,4 6,4 5,8 … … … …<br />
Nigeris 11 49,0 83,0 8,2 7,9 86,9 10,1 3,0 0,0<br />
Nigerija 159 44,3 51,0 6,9 5,7 53,7 21,0 24,0 1,3<br />
Ruanda 384 43,5 79,8 8,5 5,9 24,4 69,9 5,4 0,3<br />
San Tomė ir Prinsipė 162 39,5 41,2 6,4 4,0 … … … …<br />
Siera Leonė 80 42,8 58,6 6,5 6,5 … … … …<br />
Somalis 13 44,1 64,3 7,2 6,4 … … … …<br />
Sudanas 16 39,2 58,3 6,5 4,4 … … … …<br />
Togas 118 43,5 59,2 7,0 5,3 … … … …<br />
Uganda 152 50,5 87,3 7,1 7,1 12,1 68,0 18,0 1,9<br />
Zimbabvė 34 40,0 63,6 7,1 3,6 … … … …<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 87 43,0 62,1 6,6 5,2<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
silpnos Afrikos šalys<br />
86 44,1 63,3 6,8 5,7<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
stiprios Afrikos šalys<br />
84 41,1 60,2 6,3 4,5<br />
Pastabos: … reiškia, kad duomenų nėra; (1) asmenys kvadratiniame km, 2006 m. duomenys; (2) 2006 m. duomenys; (4) naudojami paskutinių<br />
metų, apie kuriuos yra duomenų, duomenys.<br />
Šaltiniai: (1),(2) ir (3) Pasaulio bankas (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodikliai; (4) Pasaulio bankas, demografinės ir sveikatos priežiūros<br />
apklausos, įvairūs metai ir šalys.<br />
1.5 PRASTA MATERIALI IR NEMATERIALI INFRASTRUKTŪRA<br />
Neišsivystyta fizinė infrastruktūra yra dar vienas bendras Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių bruožas. Silpnose šalyse<br />
yra tiktai 8 metrai nutiestų kelių viename kvadratiniame kilometre, o stipriose šalyse – 18 metrų (2.7 lentelė).<br />
43<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2.7 lentelė. Infrastruktūra ir geografinės savybės<br />
Gyventojų,<br />
neturinčių<br />
prieigos prie<br />
pagerintų<br />
vandens<br />
šaltinių,<br />
dalis (4)<br />
Šalis<br />
Nutiestų<br />
kelių<br />
tankumas (1)<br />
Mobiliojo<br />
ryšio<br />
linijos (2)<br />
Turi daug<br />
gamtos<br />
išteklių (3)<br />
Neturi<br />
išėjimo prie<br />
jūros (5)<br />
Angola 4,3 29,1 taip 49 ne 3<br />
Burundis 46,2 2,9 ne 29 taip 3<br />
Kamerūnas 10,5 24,5 taip 30 ne 6<br />
Centrinės Afrikos Respublika 0,0 3,0 ne 34 taip 5<br />
Čadas 0,2 8,5 taip 52 taip 5<br />
Komorai 361,7 4,8 ne 15 ne 0<br />
Kongo Demokratinė Respublika 1,2 34,2 ne 29 taip 9<br />
Kongo Respublika 2,5 10,5 taip 54 ne 4<br />
Dramblio Kaulo Krantas 20,1 36,6 taip 19 ne 5<br />
Džibutis … 5,3 ne 8 ne 3<br />
Pusiaujo Gvinėja 0,0 43,4 taip 57 ne 2<br />
Eritrėja 7,4 1,7 ne 40 ne 3<br />
Etiopija 4,5 1,5 ne 58 taip 5<br />
Gambija 64,0 46,8 ne 14 ne 1<br />
Gvinėja 17,7 21,3 taip 30 ne 6<br />
Bisau Gvinėja 26,7 17,5 ne 43 ne 2<br />
Kenija 15,4 30,2 ne 43 ne 5<br />
Liberija 5,9 15,0 ne 36 ne 3<br />
Mauritanija 0,8 41,6 ne 40 ne 4<br />
Nigeris 3,0 6,3 ne 58 taip 7<br />
Nigerija 31,4 27,3 taip 53 ne 3<br />
Ruanda 101,0 6,5 ne 35 taip 4<br />
San Tomė ir Prinsipė 227,0 19,1 taip 14 ne 0<br />
Siera Leonė 12,6 13,2 taip 47 ne 2<br />
Somalis 4,1 6,9 ne 71 ne 3<br />
Sudanas 1,7 21,3 taip 30 ne 8<br />
Togas 41,8 18,1 ne 41 ne 3<br />
Uganda 67,5 13,6 ne 36 taip 5<br />
Zimbabvė 47,3 9,2 ne 19 taip 4<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 11,4 25,7<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
silpnos Afrikos šalys<br />
7,8 17,9<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
stiprios Afrikos šalys<br />
18,5 36,9<br />
Sausumos<br />
sienų<br />
skaičius<br />
Pastabos: … reiškia, kad duomenų nėra; (1) Nutiestų kelių metrai viename kvadratiniame kilometre, naudojami paskutinių metų, apie<br />
kuriuos yra duomenų, duomenys; (2) telefono linijų skaičius 1 000 žmonių, naudojami 2007 m. duomenys; (3) šalis yra klasifikuojama kaip<br />
turinti daug gamtos išteklių, jei pagrindinių prekių rentos (nafta ir ne nafta) yra daugiau nei 10 % BVP; (4) naudojami 2007 m. duomenys;<br />
(5) TVF klasifikacija.<br />
Šaltiniai: (1) Pasaulio bankas (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodikliai; (2) , (3) ir (5) TVF (2009a) Regional Economic Outlook Sub-Saharan Africa<br />
2009; (4) Human Development Indices – A Statistical Update 2008.<br />
Nepatikima kelių infrastruktūra 28 trukdo ryšiams ir pervežimams tarp centro ir periferijos, skatina koncentruoti viešąsias išlaidas<br />
miestuose ir gali trukdyti regionų integracijai.<br />
28<br />
Pervežimo kainos Afrikoje yra 136 % aukštesnės negu kitose srityse ir labai nevienodos skirtingose šalyse ir skirtingiems produktams. Tikėtina, kad šios kainos<br />
yra dar aukštesnės Ugandoje, kur „20-ojo amžiaus pradžioje veiksminga eksporto apmokestinimo norma dėl pervežimo kainų buvo 40 %, […] daug aukštesnė<br />
negu vidutiniškai 15 % AKP šalyse“ (JTPPK 2009, 38 p.).<br />
44
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
Per paskutinius keletą metų Kinija daug investavo Į Afrikos infrastruktūrą, ypač silpnose šalyse, siekdama pagerinti kokybę bei<br />
prieigą prie gamtos išteklių. Kinija, vykdydama investicinius projektus, susietus su jų pagalbos programomis, greitai atstato uostus,<br />
dambas ir kelius konfliktus patyrusiose šalyse, kaip antai Angoloje ir Kongo Demokratinėje Respublikoje 29 .<br />
Bet nevykdant investicijų Į nematerialiąją infrastruktūrą – politiką ir reguliavimą, ir Į pasienio procedūras bei muitinių administravimą,<br />
transporto sąnaudos ir toliau bus silpnų šalių problema.<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys taip pat atsilieka telekomunikacijų sektoriuje. Fiksuotojo ryšio linijos nebuvo<br />
vystomos per pastaruosius 10 metų, o mobiliojo ryšio naudotojų skaičius augo labai sparčiai. Taigi šios šalys imasi iniciatyvos<br />
pereidamos nuo fiksuotojo prie mobiliojo ryšio, 30 nes mobiliosioms linijoms įrengti reikia mažesnių pradinių investicijų, kurias<br />
dažniausiai atlieka užsienio bendrovės. Nepaisant šių pokyčių, mobilių linijų skaičius 1000 gyventojų yra perpus mažesnis nei stipriose<br />
šalyse (žr. 2.7 lentelę), ir mažiau nei 3 % gyventojų naudojasi internetu, palyginti su 4,2 % Afrikos ir 23 % pasaulio gyventojų 31 .<br />
Šie bendri bruožai – nesugebėjimas sutelkti vidaus išteklių ir priklausomybė nuo išorės išteklių, menkas žmogiškojo kapitalo<br />
vystymas, bloga infrastruktūra ir priklausomybė nuo pagrindinių produktų bei koncentruoto eksporto – leidžia nustatyti šalis,<br />
atsidūrusias silpnumo padėtyje. Tačiau vertinant pagal kitus matmenis, išryškėja skirtumai tarp silpnų šalių.<br />
2. SILPNOS ŠALYS TURI DAUG ĮVAIRIARŪŠIŠKUMO ELEMENTŲ<br />
Per neseniai vykusĮ Afrikos Į pietus nuo Sacharos vystymosi laikotarpĮ Angolos ekonomika augo dviženkle<br />
sparta, o Zimbabvės ekonomika sumažėjo. Bet Zimbabvėje yra aukštas raštingumo ir žemas vaikų<br />
mirtingumo lygis, priešingai nei Angoloje, kur yra žemas raštingumo ir aukštas vaikų mirtingumo lygis<br />
(žr. 1.1 lentelę).<br />
Keli rodikliai paaiškina skirtumus tarp silpnų šalių. Pavyzdžiui, ekonomikos augimo sparta nuo 20-ojo amžiaus dešimtojo dešimtmečio<br />
vidurio didėjo visame žemyne. Silpnų šalių grupėje taip pat buvo pastebima ši tendencija, ir jų ekonomika nuo 2000 ir 2008 m.<br />
kasmet augo po maždaug 4 %. Bet skirtingi pogrupiai augo labai nevienodu greičiu: daug išteklių turinčios silpnos šalys augo po<br />
6,3 %, daugiausiai 10 % 2002 m. ir 8,5 % 2004 m. (2.3 paveikslas). Neturinčios daug išteklių silpnos šalys augo po 2,3 %. Atskirų<br />
šalių augimo sparta taip pat smarkiai skiriasi pagal metus ir vidurkį. 32<br />
2.3 paveikslas. Tikrasis BVP augimas silpnose šalyse, intensyviai išteklius naudojančiose silpnose<br />
šalyse ir neintensyviai išteklius naudojančiose silpnose šalyse 2000–2008 m.<br />
Procentai<br />
12<br />
10<br />
8<br />
6<br />
4<br />
2<br />
Mažai išteklių naudojančios silpnos šalys<br />
Daug išteklių naudojančios silpnos šalys<br />
Silpnos šalys<br />
0<br />
-2<br />
2000<br />
2001<br />
2002<br />
2003<br />
2004<br />
2005<br />
2006<br />
2007<br />
2008<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai pagal TVF (2009b) Pasaulio ekonomikos apžvalgą – krizė ir atkūrimas, 2009 m. balandžio mėn. (angl. World Economic<br />
Outlook – Crisis and Recovery, April 2009).<br />
2008 m. tikrosios pajamos vienam gyventojui Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse vidutiniškai buvo 600 JAV<br />
dolerių, nuo 100 JAV dolerių Kongo Demokratinėje Respublikoje iki 4 500 JAV dolerių Pusiaujo Gvinėjoje. Santykis tarp dviejų labiausiai<br />
ekonomiškai nutolusių šalių Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių grupės viduje beveik prilygsta santykiui tarp šių šalių<br />
grupės ir EBPO valstybių narių vidurkio, ir šis išraiškingas pavyzdys rodo įvairiarūšiškumo laipsnĮ silpnų šalių grupėje.<br />
29<br />
Žr. 6.2 langelĮ „Ar Kinija įveikia atotrūkį?” 6 skyriuje. Pasak Stümer 2008, „Kongo Demokratinėje Respublikoje Kinija sukurs infrastruktūrą, apimančią<br />
2 400 mylių kelių, 2 000 mylių geležinkelių, 32 ligonines, 145 sveikatos priežiūros centrus ir du universitetus mainais už 6 milijardų JAV dolerių vertės vario ir<br />
kobalto importą“, 2 p.<br />
30<br />
Žr. International Telecommunication Union 2009. Atkreipkite dėmesį, kad nešiojamųjų telefonų labiausiai padaugėjo Nigerijoje, kur yra 11 milijonų naudotojų,<br />
bet Kenijoje ir Dramblio Kaulo Krante jų taip pat žymiai padaugėjo.<br />
31<br />
Žr. International Telecommunication Union 2009.<br />
32<br />
Žr. TVF 2009a.<br />
45<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Bet BVP ir BVP vienam gyventojui nėra vieninteliai matmenys, Į kuriuos verta atsižvelgti. Svarbu apsvarstyti papildomus aspektus,<br />
kad susidarytume geresnĮ vaizdą apie ekonominę ir socialinę situaciją bei tvarumą ir tada įgyvendintume atitinkamas politikos<br />
priemones 33 . Pavyzdžiui, žmogaus raidos indekso komponentai užfiksuoja svarbius įvairiarūšiškumo aspektus.<br />
Tikėtina gyvenimo trukmė gimimo metu yra labai nevienoda visame regione Į pietus nuo Sacharos: manoma, kad San Tomėje ir<br />
Prinsipėje šiuo metu gimę žmonės gyvens daugiau kaip 60 metų, ir tai atitinka išvysčiusių šalių vidurkį, bet Mauritanijos ir Zimbabvės<br />
gyventojų tikėtina gyvenimo trukmė yra apytiksliai 40 metų. Tačiau bendra vidutinė tikėtina gyvenimo trukmė silpnose šalyse labai<br />
nesiskiria nuo vidutinės tikėtinos gyvenimo trukmės stipriose šalyse 34 .<br />
2.8 lentelė. Makroekonominės savybės<br />
Šalis<br />
Išorės<br />
skola,<br />
BVP % (1)<br />
BVP sectoral<br />
mėnesiai (2) ūkis Pramonė pram. Paslaugos asmeniui (4)<br />
Atsargos,<br />
importo Žemės<br />
sudėtis (3)<br />
Apdirb.<br />
Tikrasis<br />
BVP<br />
vienam<br />
Angola 9,9 5,1 8,9 69,7 4,3 21,4 1 456<br />
Burundis 150,5 4,5 54,0 19,0 … 27,0 113<br />
Kamerūnas 4,9 5,4 19,9 33,2 18,1 46,9 687<br />
Centrinės Afrikos Respublika 55,6 2,5 55,8 15,5 7,5 28,7 223<br />
Čadas 12,0 8,3 20,5 54,8 5,3 24,7 410<br />
Komorai 61,2 7,3 45,2 11,8 4,2 … 366<br />
Kongo Demokratinė Respublika 52,3 0,9 45,7 27,7 6,5 26,6 101<br />
Kongo Respublika 122,6 4,0 4,2 73,5 4,9 22,3 1 188<br />
Dramblio Kaulo Krantas 53,7 3,6 22,7 26,3 18,3 51,0 528<br />
Džibutis … … 4,0 17,0 … 79,0 …<br />
Pusiaujo Gvinėja 1,1 12,1 2,7 94,3 8,6 3,0 4 621<br />
Eritrėja 66,2 -2,2 17,5 23,0 8,7 59,5 162<br />
Etiopija 11,3 1,8 47,3 13,5 5,3 39,2 180<br />
Gambija 46,0 5,1 29,0 15,0 … 56,0 383<br />
Gvinėja 77,6 1,1 12,9 37,5 3,7 49,6 515<br />
Bisau Gvinėja 257,0 8,0 61,8 11,5 7,2 26,8 141<br />
Kenija 18,8 4,1 27,1 18,8 11,5 54,1 485<br />
Liberija 571,8 -6,0 54,0 19,0 … 27,0 134<br />
Mauritanija … … 13,1 47,8 … 39,1 …<br />
Nigeris 16,0 5,6 41,0 17,0 … 43,0 190<br />
Nigerija 2,4 12,1 33,0 39,0 … 28,0 626<br />
Ruanda 16,8 7,0 41,0 21,2 8,5 37,8 315<br />
San Tomė ir Prinsipė 105,8 4,9 17,0 21,0 … 63,0 783<br />
Siera Leonė 17,7 5,5 46,4 25,0 … 28,6 247<br />
Somalis … … … … … … …<br />
Sudanas … … 32,3 28,5 6,2 39,2 …<br />
Togas 85,1 5,3 44,0 24,0 … 32,0 222<br />
Uganda 12,3 9,2 32,3 18,4 9,1 49,2 352<br />
Zimbabvė 20,1 0,9 19,0 24,0 … 57,0 …<br />
Afrika Į pietus nuo Sacharos 50,2 5,0 26,0 30,1 10,6 43,8 1 128<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
silpnos Afrikos šalys<br />
73,9 4,6 30,4 30,3 8,1 39,2 601<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios<br />
stiprios Afrikos šalys<br />
18,9 5,4 19,7 29,4 12,9 50,1 1 811<br />
Pastabos: … reiškia, kad duomenų nėra; (1) ir (2) naudojami 2007 m. duomenys; (3) naudojami 2006 m. duomenys, išskyrus apie NigerĮ (2003 m.)<br />
ir Burundį, Togą ir Zimbabvę (2005 m.); (4) naudojami 2008 m. duomenys.<br />
Šaltiniai: (1) EBPO ir AfDB (2009 m.) African Economic Outlook 2009; (2) ir (4) TVF (2009a) Regional Economic Outlook-Sub-Saharan Africa<br />
2009; (3) Pasaulio bankas (2008a) 2008 m. pasaulio plėtros rodikliai.<br />
Nuo 2000 iki 2007 m. daugiau kaip 70 % visų Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims skirtų TUI teko tik penkioms<br />
šalims: Angolai, Čadui, Nigerijai, Pusiaujo Gvinėjai ir Sudanui; visos šios šalys turi daug gamtos išteklių 35 .<br />
33<br />
Fitoussi et al. 2009.<br />
34<br />
Žr. 1.1 lentelę 1 skyriuje.<br />
35<br />
EBPO 2008.<br />
46
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnų valstybių ypatybės<br />
Nėra jokios aiškios svarbiausiųjų makroekonominių kintamųjų struktūros. Kai kurios silpnos šalys turi labai mažas užsienio atsargas<br />
(jomis gali apmokėti tik mažiau kaip per 90 dienų importuojamas prekes ir paslaugas) 36 . 2009 m. balandžio mėn. Etiopija, Gvinėja<br />
ir Zimbabvė turėjo atsargas, kuriomis galėtų apmokėti per vieną mėnesĮ importuojamas prekes, tuo tarpu naftą eksportuojančios<br />
šalys turėjo atsargų pusei metų. Dėl savo mažų atsargų šios šalys yra labiau neapsaugotos nuo išorės sukrėtimų, ir ilgainiui joms<br />
pritrūksta išteklių, kad galėtų išplėsti gamybą ir įvairinti savo ekonomiką.<br />
Taip pat nėra bendros išorės skolos struktūros 37 . Gaudamos dideles pajamas, naftą eksportuojančios šalys suvaldė išorės skolą, ir<br />
skolos nemokumo rodikliai yra didžia dalimi kontroliuojami. Pavyzdžiui, nuo 2000 m. Angoloje ir Sudane iš esmės pagerėjo skolos<br />
santykis su BVP ir visa skola už prekių ir paslaugų eksportą 38 . Menkus išteklius turinčios silpnos šalys, kaip antai Liberija ir Bisau<br />
Gvinėja vis dar turi didelę įsiskolinimų naštą, sunkinančią jų būsimą vystymąsi.<br />
Makroekonomikos rodiklių lygis ir vystymasis gali būti naudojami norint apskaičiuoti šalies ekonominio pažeidžiamumo indeksą 39 .<br />
2.9 lentelė. Bendras pažeidžiamumo laipsnis<br />
Vertinimai<br />
Europos Komisijos vystymosi<br />
Šalis<br />
Naudé (2009)<br />
AfDB<br />
generalinis direktoratas<br />
Angola Aukštas Aukštas Žemas<br />
Burundis Aukštas Labai aukštas Vidutinis<br />
Kamerūnas Vidutinis Žemas Žemas<br />
Centrinės Afrikos Respublika Žemas Aukštas Aukštas<br />
Čadas Vidutinis Vidutinis Žemas<br />
Komorai Žemas nk. Vidutinis<br />
Kongo Demokratinė Respublika Aukštas Aukštas Aukštas<br />
Kongo Respublika Žemas nk. Žemas<br />
Dramblio Kaulo Krantas Aukštas Aukštas Vidutinis<br />
Džibutis nk. nk. Aukštas<br />
Pusiaujo Gvinėja Žemas Žemas Žemas<br />
Eritrėja Žemas Labai aukštas Vidutinis<br />
Etiopija Žemas Vidutinis Vidutinis<br />
Gambija Žemas Aukštas Aukštas<br />
Gvinėja Vidutinis nk. Vidutinis<br />
Bisau Gvinėja Vidutinis Vidutinis Vidutinis<br />
Kenija Vidutinis Aukštas Vidutinis<br />
Liberija Aukštas Aukštas Aukštas<br />
Mauritanija nk. nk. Aukštas<br />
Nigeris Žemas Labai aukštas Vidutinis<br />
Nigerija Aukštas Aukštas Žemas<br />
Ruanda Žemas Aukštas Vidutinis<br />
San Tomė ir Prinsipė Vidutinis Aukštas Aukštas<br />
Siera Leonė Žemas Aukštas Vidutinis<br />
Somalis nk. nk. nk.<br />
Togas Vidutinis Labai aukštas Vidutinis<br />
Uganda Žemas Žemas Vidutinis<br />
Zimbabvė nk. nk. Aukštas<br />
Pastabos: nk. reiškia „neklasifikuota“; pažeidžiamumo rodikliai Į sudėtinĮ matą sujungia išorinę ir fiskalinę šalies padėtĮ bei jos eksporto<br />
krepšelio įvairinimo laipsnį.<br />
Šaltinis: Naudé (2009) ir Europos Komisijos vystymosi generalinis direktoratas, asmeninis pranešimas.<br />
36<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių grupė turi atsargų vidutiniškai 5,2 mėnesio, stiprios šalys – 5,0 mėnesiams. Taigi nėra jokio reikšmingo skirtumo<br />
tarp dviejų grupių, nors yra skirtumų grupių viduje.<br />
37<br />
Vidutiniškai Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys turi oficialią skolą, prilygstančią 73,9 % bendrojo vidaus produkto, tuo tarpu stiprių šalių skola<br />
siekia 18,9 %, tai pat nėra skirtumų tarp dviejų grupių.<br />
38<br />
Reisen 2007.<br />
39<br />
Ekonominis pažeidžiamumas yra tik vienas šalies pažeidžiamumo aspektas, nes ekonominiai veiksniai yra tiktai vienas aspektas iš daugelio. Bet ekonominius<br />
veiksnius galima lengviau išmatuoti nei socialinius aspektus. Struktūrinis pažeidžiamumas, apimantis tokius elementus kaip politinis nepastovumas, blogai<br />
veikiančios institucijos ir konfliktai, yra aptariamas 5 skyriuje. Silpnose šalyse šie elementai vyrauja, bet dėl rimtų matavimo problemų juos sudėtinga įvertinti.<br />
2.9 lentelėje pateikiamos ekonominio pažeidžiamumo priemonės, taikomos tiktai silpnumu pasižyminčiose šalyse; pagalbinėje Allen ir Giovannetti, 2009,<br />
publikacijoje, įtrauktoje Į 1b tomą, pateikiamas visas sąrašas, apimantis visas Į pietus nuo Sacharos esančias Afrikos šalis, apie kurias yra pakankamai duomenų.<br />
Padėtis vertinimo skalėje nepateikiama tokioms šalims kaip Somalis, kur buvo nustatytas tik vienas ekonominio indekso komponentas.<br />
47<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šalys yra pažeidžiamos ekonomiškai, kai jos ypač jautrios išorės sukrėtimams. Taigi toliau įvertiname tikimybę, kad tam tikros šalys<br />
patirs sukrėtimus, ir jų gebėjimą reaguoti. Norime patikrinti, ar, remiantis tyrimo hipoteze, silpnos šalys yra labiau neapsaugotos nuo<br />
sukrėtimų negu kitos Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys. Laikydamiesi Naudé (2009) požiūrio, atsižvelgiame Į įvairinimą,<br />
išorės įsiskolinimą, ekonomikos atvirumą, tarpvalstybinius įsipareigojimus, kapitalo investicijas Į pagal riziką įvertintą turtą ir<br />
kreditų, išduotų privačiam sektoriui, didėjimo spartą 40 . Kalbant tiksliau, vertindami kiekvieną silpną šalį, apie kurią yra duomenų<br />
(taigi neįtraukdami Mauritanijos, Somalio, Sudano ir Zimbabvės), tiriame:<br />
• Atvirumą, matuojamą kaip eksporto dalĮ bendrajame vidaus produkte.<br />
• Eksporto koncentraciją, matuojamą pagal Herfindal-Hirschman indeksą – kuo įvairesnis eksporto krepšys, tuo mažiau pažeidžiama<br />
šalis.<br />
• išorės įsiskolinimą, matuojamą pagal išorės skolą kaip BVP dalį.<br />
• Reglamentuojamo kapitalo investicijas Į pagal riziką įvertintą turtą.<br />
• Tarpvalstybinius įsipareigojimus.<br />
• Kreditų, išduotų privačiam sektoriui, didėjimą.<br />
Šalių padėtĮ vertinimo skalėje apskaičiuojame kaip paprastą vidurkį, kad išvengtume iškraipymų. Vertiname visas Į pietus nuo<br />
Sacharos esančias Afrikos šalis – tiek silpnas, tiek stiprias – pagal kriterijų, kad žema padėtis reiškia menką pažeidžiamumą, o aukšta<br />
padėtis reiškia didelĮ pažeidžiamumą. Po to apytiksliai padalijame šalis Į tris grupes nuo žemos iki aukštos padėties (2.9 lentelė).<br />
Silpnumo padėtyje atsidūrusios šalys, pagal mūsų naudojamą apibrėžimą, yra tolygiai išsidėsčiusios trijose grupėse. 41<br />
3. APIBENDRINIMAS<br />
Šiame skyriuje išanalizuotos kai kurios bendros silpnų šalių savybės atspindi, kokĮ svarbų<br />
vaidmenĮ žmogaus raidai ir ekonomikos plėtrai atlieka valstybės funkcijos. Menki gebėjimai sutelkti<br />
vidaus išteklius ir skatinti ekonomikos įvairinimą bei kilimą vertės grandinėse, didelė priklausomybė<br />
nuo išorės finansinių išteklių bei žemas žmogiškojo kapitalo lygis ir neišsivystytos bei viduje nesusietos<br />
infrastruktūros yra valstybių silpnumo „simptomai“. Tačiau už šių bendrų bruožų taip pat yra daug<br />
skirtingumų dėl istorijos, nevienodų išteklių, geografijos, etninės ir religinės sanglaudos, ir silpnų šalių<br />
grupėje galima rasti labai skirtingoje padėtyje esančių šalių, vertinant pagal pažeidžiamumo laipsnĮ ir<br />
padarinius.<br />
Skirtingos trapumo ypatybės – tiek bendros, tiek skirtingos– sąveikauja skirtingai, be to, ilgainiui kinta. Todėl sudėtinga tirti ir<br />
klasifikuoti silpnas šalis, net Į pogrupius, nes tokiu atveju tenka atlikti gana subjektyvius vertinimus.<br />
40<br />
Guillaumont ir Guillaumont Jeanneney (2009) kalba apie struktūrinĮ pažeidžiamumą, naudodami ekonominio pažeidžiamumo indeksą, kuriame suderinama<br />
rizika patirti sukrėtimus – gyventojų skaičius, atstumas nuo pasaulio rinkos, prekių eksporto koncentracija ir santykinė žemės ūkyje, miškininkystėje, ir<br />
žuvininkystėje sukuriamos pridėtinės vertės dalis – ir paties sukrėtimo „mastas“. AfDB (2009) naudojami struktūriniai makroekonominiai veiksniai, kaip antai<br />
mažėjančios atsargos, didelė užsienio nuosavybės koncentracija bankų sistemoje, infliacijos tikėtinumas, vidaus produkto augimo sumažėjimas, vertinant<br />
pagal prekybą ir einamosios sąskaitos balansą. Europos Komisijos vystymosi generalinis direktoratas naudoja tris kintamųjų rinkinius: priklausomybę nuo<br />
eksporto pajamų; priklausomybę nuo išorės finansinių srautų ir gebėjimą reaguoti.<br />
41<br />
Taip pat Afrikos plėtros banko ir Europos Komisijos vystymosi generalinio direktorato vertinimuose nustatyti panašūs rezultatai. Silpnos šalys yra išsidėsčiusios<br />
skirtingose grupėse, nors šalių vertinimui pagal pažeidžiamumą naudoti kintamieji yra šiek tiek skirtingi.<br />
48
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
3 SKYRIUS<br />
ISTORINĖS VALSTYBIŲ <strong>SILPNUMO</strong> ŠAKNYS<br />
Šiame skyriuje nagrinėjama, ar šalių Afrikoje Į pietus nuo Sacharos silpnumo istorinė kilmė yra bendra,<br />
nes stilizuotas faktas pranoksta visas teorines diskusijas apie silpnumo apibrėžimą ir išmatavimą: 1 Į pietus<br />
nuo Sacharos esančios Afrikos šalys silpnų valstybių grupėje sudaro daugumą. Didžiulė regiono institucijų<br />
vystymosi įvairovė perša mintį, kad bendros istorinės valstybių silpnumo šaknys neveikia izoliuotai, tačiau<br />
yra artimai susipynusios su šaliai būdinga dinamika. Šiame skyriuje nepateikiamas išsamus vertinimas<br />
veiksnių, paverčiančių atskiras Afrikos šalis Į pietus nuo Sacharos silpnomis, taip pat tai nėra išsamios<br />
vietos konteksto analizės pakaitalas ar jos santrauka. Tačiau jame siūlomos tinkamos įžvalgos, taikytinos<br />
veiksmingiems išorės įsipareigojimams silpnumo situacijose.<br />
Grumtynės dėl Afrikos, pakurstytos Europos šalių 19-ojo šimtmečio pabaigoje, natūraliai kandidatuoja tapti istorine silpnumo,<br />
kamuojančio daug Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos šalių, kilme. Ši istorinė patirtis vienija didžiąją regiono dalį, ir akivaizdu, kad<br />
kolonijinis periodas turėjo ilgalaikių pasekmių institucijų vystymosi struktūrai kolonizacijos laikotarpiu 2 . Nors valstybės institucijos<br />
gali būti silpnos net tokiose šalyse, kaip Etiopija ir Liberija, nepaveiktose grumtynių dėl Afrikos, galbūt Europos kolonializmas<br />
sukliudė susiformuoti stipresnei valstybių struktūrai šiame regione.<br />
Nors kolonijinė patirtis buvo šio regiono istorijos takoskyra, ji truko tik neilgą laikotarpį. Taigi šiame skyriuje taip pat tyrinėjama<br />
galimybė, kad, remiantis Herbst (2000) nužymėtomis gairėmis, silpnumas yra susijęs su giliai įsišaknijusiomis regionų ypatybėmis,<br />
dėl kurių buvo – ir tebėra – sunku sekti institucijų vystymosi raidą, darančią poveikĮ įstatyminėms ir veiksmingoms valstybėms.<br />
Tai nesumenkina argumento dėl kolonijinės patirties reikšmės kalbant apie pokolonijinių valstybių institucijų vystymąsi. Vis dėlto<br />
tai suteikia šiam argumentui platesnę perspektyvą 3 . Grumtynės dėl Afrikos nevyko instituciniame vakuume. Kolonijinių valstybių<br />
formavimasis sąveikavo su anksčiau egzistavusiomis kolonizuotų šalių institucijų ypatybėmis – šalių, kurios anaiptol nebuvo statiškos<br />
ir nekintančios laikui bėgant, ir kurioms didelę įtaką darė kolonijinis periodas.<br />
1. SPECIFINIAI VEIKSNIAI IR BENDRI PAMATINIAI FAKTORIAI<br />
Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys turi tam tikrų bendrų skiriamųjų simptomų, bet „valstybės silpnumą<br />
iš esmės sudaro tik jos simptomai: skurdas, nesaugumas, polinkis Į konfliktus, korupcija 4 .“ Nors nereikėtų<br />
iš akių išleisti silpnumo regioninio matmens, valstybės silpnumą veikiausiai galima nustatyti pasitelkiant<br />
šaliai būdingus varančiuosius veiksnius, suteikiančius silpnų šalių grupei skirtumus, pavaizduotus<br />
2 skyriuje. Plataus pobūdžio išvadų siekiančiomis analizėmis vargu ar galima pasiekti nuodugnaus<br />
supratimo, kas traukė šalĮ spirale žemyn kartu su palaipsniui menkstančiu jų valstybinių institucijų<br />
pajėgumu ir teisėtumu.<br />
Tačiau geografinis silpnų valstybių susitelkimas leidžia numanyti esant tam tikrų bendrų regioninių veiksnių, kurie tikriausiai<br />
sąveikauja su šaliai būdingais veiksniais, lemiančiais valstybės institucijų silpnumą. Jei sugebėtume patikimai nustatyti bendrus<br />
veiksnius, prisidedančius prie silpnumo atsiradimo ir išliekamumo, jie galėtų būti pagrindas platesnei analitinei struktūrai, kuri<br />
prisidėtų sisteminant ir suvokiant lemiamą šaliai būdingų veiksnių vaidmenį.<br />
Didžioji dalis diskusijų apie valstybių silpnumą – tiek akademinėje bendruomenėje, tiek vystymosi bendrijoje – istorinių silpnumo<br />
šaknų nepaiso. Tačiau silpnumo istorinio matmens iškėlimas Į pirmą planą gali sutvirtinti ir padaryti patikimesnius Europos<br />
įsipareigojimus palaikyti valstybių stiprinimą. <strong>Europa</strong> negali tikėtis, kad jos įsipareigojimai bus suprantami kaip neutralūs ar vien<br />
techniniai, nes Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse plačiai paplitęs supratimas, jog dėl valstybės institucijų silpnumo yra kalta<br />
<strong>Europa</strong>. Bent jau kai kurie autoriai teigė, kad šis įsipareigojimas yra senosios mission civilisatrice, veikiausiai parėmusios Europos<br />
kolonizaciją grumtynių dėl Afrikos metu 5 , niuansas. Todėl nuodugni Europos šalių vaidmens analizė yra pirminė sąlyga <strong>Europa</strong>i<br />
veiksmingai palaikyti valstybių stiprinimą.<br />
1<br />
Bertoli ir Ticci 2009.<br />
2<br />
Pavyzdžiui, Acemoglu et al. 2001; Lange 2004; Angeles ir Neanidis 2009.<br />
3<br />
Kaip pastebi Robinson (2002), skirtingų istorinių veiksnių santykinių įtakų vertinimas vis dar tebėra neišspręsta empirinė problema.<br />
4<br />
Briscoe 2008, p. 7.<br />
5<br />
Paris 2002.<br />
49<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
3 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2. AR SILPNUMAS YRA KOLONIJINIS PALIKIMAS?<br />
Europos šalys, daug šimtmečių valdžiusios tvirtoves palei Afrikos kranto liniją, per kelis 19-ojo amžiaus<br />
pabaigos ir 20-ojo pradžios dešimtmečius įgijo Afrikos Į pietus nuo Sacharos didžiosios dalies politinę<br />
kontrolę. Kolonijinė patirtis paženklino Afrikos istoriją, nors nuo Berlyno konferencijos iki Portugalijos<br />
kolonijų nepriklausomybės 20-ojo amžiaus 8-ojo dešimtmečio viduryje praėjo mažiau kaip šimtmetis.<br />
Palaikyti argumentui, kad valstybių silpnumas užima svarbią vietą kalbant apie kolonijinės patirties Afrikoje palikimą, būtini bent<br />
trys elementai. Turime apibrėžti esmines kolonijinių valstybių ypatybes (taip pat ir jų susidarymo procesą), kurios primena, kokie yra<br />
skiriamieji silpnų valstybės institucijų bruožai. Nustatę panašumus, turime suprasti, kodėl politinė nepriklausomybė nuo ankstesnių<br />
kolonijinių valdžių nepašalino ar bent jau žymiai nepakeitė šių institucijų ypatybių. Po to turime apibūdinti veiksnius, prisidėjusius<br />
prie šių ypatybių išliekamumo pokolonijinėse valstybėse, nes praėjo jau daugiau nei pusė šimtmečio po to, kai 1957 m. Aukso<br />
Krantas tapo nepriklausomas nuo Didžiosios Britanijos ir paruošė dirvą Afrikos Į pietus nuo Sacharos dekolonizacijai.<br />
3. KOLONIJINĖS VALSTYBĖS <strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS<br />
Su valstybių silpnumu gali būti siejami keturi Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalių valstybės institucijų<br />
aspektai.<br />
• Pirmasis – tai jų dirbtinis pobūdis: kolonijinių valstybių sukūrimas įvedė elementų, nesusijusių su socialinėmis, institucinėmis ir<br />
kultūrinėmis kolonizuotų teritorijų savybėmis.<br />
• Antrasis – tai ekstrakcinis pobūdis: valstybės institucijų struktūra buvo sukurta taip, kad perkeltų išteklius kolonijinei valdžiai,<br />
o ne skatintų vietos vystymąsi.<br />
• Trečiasis – tai joms itin būdinga ekstraversija: valstybė sukuria glaudžius ekonominius ryšius su kolonijine valdžia politinės<br />
priklausomybės santykių fone.<br />
• Ketvirtasis yra susijęs su netiesioginiu valdymu: šią sistema pradėjo Britų imperijos kolonijinė administracija 6<br />
, tačiau ją savo<br />
kolonijose taip pat pritaikė Prancūzija ir Belgija 7 .<br />
Europos kolonijų valdžios perkėlė institucines struktūras, svetimas vietos kontekstui 8 . Valstybės institucijų vystymasis ikikolonijiniais<br />
laikais vyko kitomis kryptimis nei jų vystymasis Europoje 9 . Kolonijinės valstybės negimė iš daug laiko reikalaujančio proceso<br />
konsoliduojant neoficialias institucijas ir derinant prieštaringus visuomenės interesus. Vietoje to jos buvo iš išorės primestos<br />
triuškinančios Europos šalių karinės jėgos. „Valstybės didžiojoje Afrikos dalyje [yra] iš esmės dirbtinės, „nuleistos iš viršaus“<br />
visuomenei, kuri niekada nebūtų jų sukūrusi ir neturėjo tokio poreikio 10 .“<br />
Dirbtinis valstybės institucijų pobūdis prisidėjo prie jų atotrūkio nuo visuomenės 11 . Priklausomybė nuo netiesioginio valdymo šio<br />
argumento nesusilpnina, nes vietos gyventojai gali būti priskiriami tik žemiausiems kolonijinės administracijos sluoksniams. Nors<br />
dauguma jų buvo tradiciniai ar paprotiniai vadovai, kolonijinė valdžia suteikė kitas formas jų vaidmenims, o ypač jų santykiams su<br />
vietos bendruomenėmis 12 . Kaplan (2009) pateiktas argumentas taip pat atspindi mąstymo kryptį, iškeltą vystymosi ekonomikos<br />
literatūroje: Myrdal (1972) priskyrė valstybės struktūros silpnumą pokolonijiniam periodui būtent dėl egzogeninio valstybės<br />
institucijų įvedimo, kuris įdiegė gyventojams nuolatinĮ norą joms priešintis ir nenorą laikytis jų taisyklių.<br />
Dirbtinė kolonijinė valstybės struktūra buvo skirta ne palaikyti kolonizuotų teritorijų ekonomikos plėtrą, bet tenkinti kolonijinių<br />
valdžių ekonominius interesus. Šių interesų įgyvendinimas neįgavo „ventiliacijos angos“ mechanizmo formos. Vietoje to kolonijinė<br />
valdžia išgavo gamtos turtus ir mokesčių įplaukas iš savo kolonijų, kurios turėjo kęsti nepaprastai aukštus apmokestinimo lygius,<br />
o šis apmokestinimas vietos infrastruktūros vystymąsi skatino tik itin ribotu mastu.<br />
Ekstrakcinis kolonijinės valstybės pobūdis glaudžiai susipynęs su jos ekstraversija, orientuota Į kolonijinę valdžią 13 . Galingas<br />
šios orientacijos simbolis yra sostinių vietos pakrantėje. „Europiečiai bemaž metodiškai įkurdavo sostines, perkeldami galią prie<br />
vandenyno, toli nuo vidinių valdžios centrų, kuriuos lėtai kūrė afrikiečiai 14 .“ Pavyzdžiui, Aukso Kranto sostine tapo Akra, o ne šalies<br />
viduje esantis Kumasis, buvęs ašančių imperijos centras, o Bamakas pakeitė Timbuktu ir tapo politiniu Malio branduoliu. Ribota vidinė<br />
6<br />
Lugard 1922.<br />
7<br />
Lange 2004.<br />
8<br />
Kaplan 2009.<br />
9<br />
Herbst 2000.<br />
10<br />
Luling 1997, p. 288–289.<br />
11<br />
Kaplan 2009.<br />
12<br />
Ranger 1983, p. 211–262; UNECA 2007.<br />
13<br />
Clapham 1996.<br />
14<br />
Herbst 2000, p. 16.<br />
50
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Istorinės valstybių silpnumo šaknys<br />
kolonijinių valstybių orientacija taip pat atsispindi prastai išplėtotuose keliuose, būdingais kolonijiniam periodui. Infrastruktūros<br />
nebuvo paisoma, jei ji neduodavo tiesioginės finansinės grąžos. Pavyzdžiui, geležinkeliai buvo nutiesti pervežti žaliavas iš šalių<br />
vidaus Į uostus, bet retai sujungdavo vidaus teritorijas.<br />
Didelis mirtingumas, su kuriuo europiečiai susidurdavo Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse, taip pat apibrėžia kolonijinĮ valdymą,<br />
ribodamas platesnio masto tiesioginio įsikūrimo galimybes 15 . Kolonijinė valdžia, ypač Didžiosios Britanijos, o mažesniu mastu ir<br />
Prancūzijos bei Belgijos, kolonijas kūrė tik labai ribotai ir valdydavo jas netiesiogiai. Viršutinius kolonijinės administracijos sluoksnius<br />
sudarė kolonistai, tuo tarpu kolonijinė valdžia pasitikėjo tradicinėmis ir paprotinėmis institucijomis, siekdama išlaikyti tvarką už<br />
sostinės ribų 16 , nes kolonijinė administracija tiesiogiai tik labai ribotai aprėpdavo kaimo sritis.<br />
Netiesioginio valdymo sistema kurstė decentralizuotą despotizmą 17 , nes kolonijinė valdžia iškreipė santykĮ tarp paprotinių vadovų<br />
ir bendruomenių. Ikikolonijiniais laikais bendruomenės galėjo pašalinti vadovus iš valdžios, tačiau vėliau suteikti ar atimti tą valdžią<br />
galėjo tik kolonijinė administracija 18 . Ši sistema labai sumažino tradicinių ir paprotinių vadovų atskaitomybę jų bendruomenėms, nes<br />
jie galėjo naudotis savąja vietos valdžia asmeniniam turtui kaupti, taip padėdami pagrindą vėlesniam valstybės privatizavimui 19 .<br />
Šios keturios kolonijinių valstybių Afrikoje Į pietus nuo Sacharos ypatybės, tiksliau, visos būdamos glaudžiai susipynusios, primena kai<br />
kurias skiriamąsias valstybių silpnumo ypatybes. Dirbtinis jų suformavimo pobūdis atitraukia valstybės institucijas nuo visuomenės,<br />
trukdydamas politiniams procesams, galintiems sukurti gyventojų lūkesčių ir valstybės pajėgumų pusiausvyrą. Ribota silpnų<br />
valstybių vystymosi orientacija atsispindi ekstrakciniame kolonijinių valstybių pobūdyje, o jų nesugebėjimas mobilizuoti vidaus<br />
išteklius gali būti siejamas su valstybės institucijų, įkurtų per kolonijinę erą, ekstraversija. Į dvi dalis suskilusi valstybių struktūra,<br />
sustiprinta netiesioginio kolonijinio valdymo, galėjo padėti pagrindą kai kurių silpnų Afrikos Į pietus nuo Sacharos valstybių klanų<br />
sistemai 20 .<br />
4. DEKOLONIZACIJA<br />
Išskyrus Portugalijos kolonijas, ilgai ir žiauriai kovojusias dėl nepriklausomybės, ir Pietų Afrikos kolonijas,<br />
kitos Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys įgijo politinę nepriklausomybę nuo ankstesnių kolonijinių valdžių<br />
praėjus keleriems metams po 1957 m., kai Britų Aukso Krantas tapo nepriklausoma Gana. Taikus perėjimas<br />
nuo kolonijinio valdymo prie politinės autonomijos buvo puiki galimybė atsikratyti žalingų kolonijinių<br />
valstybių institucijų ypatybių. Tačiau politinis šių naujųjų šalių elitas retai nuveikdavo daugiau nei vien<br />
biurokratijos afrikietinimą, nesusietą su esminiais institucijų pokyčiais. Kodėl Afrikos Į pietus nuo Sacharos<br />
institucijų vystymasis nepriklausomybės laikais nepatyrė esminių pokyčių?<br />
Siekiant sumažinti dirbtinumą, reikėtų suteikti indigenatą valstybės institucijoms, o jos galėtų sumažinti oficialių ir neoficialių įstaigų<br />
neatitikimą. Tačiau tokiam vystymuisi trukdė keli skirtingi veiksniai. Pirma, kai kurių kolonijinių valstybių administracinė struktūra,<br />
taip pat ir valdžios aprėptis buvo gana silpni. Tai paskatino nacionalinius politinius vadovus būti atsargius darant didelius institucijų<br />
struktūros, kurią jie siekė konsoliduoti, pakeitimus. „Jie turėjo perimti veikiančius vyriausybės mechanizmus, o ne siekti sukurti<br />
vieną tokių mechanizmų iš paviršiaus pajudinant neįsivaizduojamą painiavą, atsiradusią iš tuo pat metu vykusių nepriklausomybės<br />
siekimo ir visos politinės struktūros perskirstymo 21 .“<br />
Tačiau pernelyg suvakarietintos teisinė, valdymo ir švietimo sistemos neleido vietos bendruomenėms gauti naudos iš joms<br />
priklausančių išteklių, pajėgumų ir socialinių tinklų ir sukūrė nereikalingą konfliktą tarp oficialių ir neoficialių institucijų. Itin<br />
centralizuotos valdančiosios struktūros šalyse, kur oficialūs valstybės organai yra neveiksmingi ir kur mažai alternatyvių pajamų<br />
šaltinių, verčia grupes konkuruoti dėl nepakankamų valstybės išteklių, šio proceso metu vykstant politinei fragmentacijai.<br />
Be to, daugelio neseniai susikūrusių valstybių lyderiai gavo išsilavinimą Vakarų šalyse: Julius Nyerere – Jungtinėje Karalystėje,<br />
Léopold Sédar Senghor – Prancūzijoje, Kwame Nkrumah – Jungtinėse Valstijose. Lyderiai, mokęsi Afrikos šalyse, kaip antai Milton<br />
Obote ar Félix Houphouët-Boigny, mokėsi akademinėse institucijose, visiškai palaikančiose Vakarų politines vertybes ir institucijas.<br />
15<br />
Acemoglu et al. 2001.<br />
16<br />
Lange 2004.<br />
17<br />
Lange 2004.<br />
18<br />
Lugard 1922.<br />
19<br />
Bayart 1999.<br />
20<br />
Mamdani 1996.<br />
21<br />
Clapham 1996, p. 35.<br />
51<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
3 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės institucijų indigenato suteikimą jie traktavo kaip grįžimą prie žalingos vystymuisi ikikolonijinės politinės struktūros 22 .<br />
Tradicinės institucijos prisidėjo prie kolonijinių valstybių, trukdžiusių pasitikėti jomis, funkcionavimo, ir nesumažino atskirties tarp<br />
valstybės struktūrų ir vietos kultūrinių ir politinių vertybių 23 .<br />
Valstybės institucijų ekstrakcinis pobūdis kolonijiniu periodu buvo aiškiai žalingas Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos vystymuisi,<br />
tačiau jis atitiko politinių lyderių savanaudiškus interesus. Acemoglu et al. (2001) teigia, kad „daugeliu atvejų, kur Europos valdantieji<br />
įkurdavo autoritarines institucijas, jie organizavo kasdienes lenktynes nuo valstybės iki mažo vidaus elito. Ši nedidelė grupė dažnai<br />
kontroliuodavo valstybę po nepriklausomybės ir pritarė ekstrakcinėms institucijoms 24 .“<br />
Valstybių ekstraversija nepriklausomybės laiku negalėjo būti pašalinta akimirksniu, nes priklausomybė nuo išorinių pajamų šaltinių<br />
atspindėjo giliai įsišaknijusias Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos ypatybes. Pavyzdžiui, kelių tinklas buvo skirtas susisiekti su<br />
užsienio šalimis, o ne skatinti vietos ekonomikos plėtrą. Be to, ekstraversija galėjo atitikti politinio elito interesus. Collier (2009a)<br />
mano, kad Mobutu Sese Seko, asmeninĮ turtą susikrovęs iš pajamų eksportuojant gamtos turtus iš Zairo, neturėjo jokio intereso<br />
mažinti priklausomybę nuo išorinių pajamų šaltinių 25 . Tai galėjo būti suderinama su susitelkimu kuriant valstybės išteklius. Didesnė<br />
priklausomybė nuo apmokestinimo būtų įsukusi ratą – dorybingą visuomenei, ydingą jam – didesnĮ atskaitomybės gyventojams<br />
poreikĮ ir laipsnišką valstybės institucijų stiprinimą.<br />
Politinio pasiryžimo didinti vidaus išteklių mobilizavimą stoką atitiko dideli pajėgumų apribojimai. Mokesčių didėjimas reikalauja<br />
daug jėgų iš prastai išvystytos valstybės struktūros, kuriai sunku skleisti savo galią už miestų zonos, tuo tarpu didžioji gyventojų<br />
dalis gyveno retai apgyventose kaimų srityse.<br />
Taigi Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos pasiekta politinė nepriklausomybė neatnešė esminių valstybės institucijų vystymosi pokyčių.<br />
Vadinasi, antrasis grandinės, reikalingos susieti dabartinĮ valstybių silpnumą su kolonijine patirtimi, žiedas yra tvirtas. Šis tvirtas<br />
pagrindas, Į kurĮ galima remtis pateisinant, kodėl Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos pasiekta politinė nepriklausomybė esmingai<br />
nepastūmėjo jų valstybės institucijų vystymosi.<br />
5. TARPTAUTINIS KONTEKSTAS IR TĘSTINUMAS<br />
Politinė nepriklausomybė neatitiko institucijų vystymosi. Tačiau nuo dekolonizacijos pabaigos praėjo<br />
daugiau nei trys dešimtmečiai, tad turime papildyti argumentus dėl institucijų, pasižyminčių veiksniais,<br />
paaiškinančiais kai kurių pagrindinių institucijų ypatybių išliekamumą, vystymosi esminio poslinkio<br />
nebuvimo. Nors Afrika Į pietus nuo Sacharos pati turi žinomų sėkmingo institucijų vystymosi patirčių, kaip<br />
antai Botsvana, jos veikiau yra išimtis, o ne taisyklė. Kodėl?<br />
Nepriklausomos valstybės Afrikoje Į pietus nuo Sacharos buvo suformuotos „tarptautinio rašiklio brūkštelėjimu“, nes jas nedelsiant<br />
pripažindavo Jungtinių Tautų Saugumo Taryba. 26 Kalbama apie tai, kaip „atsirado valstybės apatiniame milijarde“, nedaug dėmesio<br />
teskiriant jų ekonominiam ar politiniam gyvybingumui. Dėl jų ekonominio gyvybingumo Collier (2009a) pastebi, kad kelios neseniai<br />
susikūrusios valstybės buvo bokalo dydžio, nes neilgas kolonijinės patirties laikotarpis sutrukdė kolonijinių teritorijų gyventojams<br />
susivienyti remiantis bendru nacionaliniu tapatumu.<br />
Pietų Azijos nepriklausomybė nuo kolonijinės britų valdžios 1949 m. iš daugybės skirtingų ikikolonijinių politinių vienetų padėjo<br />
susikurti tik dviem nepriklausomoms šalims – Indijai ir Pakistanui. Tačiau Prancūzijos Vakarų Afrika suskilo Į kelias mažas šalis, kurių<br />
sienos buvo išvestos atsitiktinai. Šios šalys buvo per mažos būti valstybėmis, turint galvoje, kad ribotas jų dydis neleido joms suteikti<br />
saugumo ir atskaitomybė. 27 Atsitiktinis kolonijinių sienų parinkimas sukūrė „tautas, sudarytas iš skirtingo ir dažnai nesuderinamo<br />
tapatumo grupių“, sudarydamas pavojų politiniam pokolonijinių valstybių gyvybingumu. 28<br />
Nors skirtingas gentinis ir etninis tapatumas formavosi aiškiai anksčiau nei kolonijiniu periodu, kolonijinė administracija įvedė<br />
„tautų imobilizaciją, tautybių stiprinimą ir griežtesnĮ socialinĮ apibrėžtumą“, tuo tarpu ikikolonijinė Afrika Į pietus Sacharos buvo<br />
apibūdinama kaip „vienos ,genties‘ tapatumas, nes dauguma afrikiečių prisiimdavo ar atsisakydavo kurio nors iš daugialypių<br />
22<br />
Clapham 1996.<br />
23<br />
Pažymėtina, kad neoficialiųjų institucijų atsilikimo suvokimas tuojau po nepriklausomybės derėjo su politinio elito rėmimusi paprotiniais ir tradicinių vadovais<br />
kaip politinio palaikymo šaltiniu. Šis požiūris, nors ir nemažindamas oficialiųjų ir neoficialiųjų institucijų neatitikimo, prisidėjo prie kolonijinės sistemos<br />
netiesioginio valdymo ilgalaikio neigiamų šalutinių poveikių išliekamumo.<br />
24<br />
Acemoglu et al. 2001. Panašus argumentas plėtojamas Mamdani 1996.<br />
25<br />
Collier 2009a.<br />
26<br />
Collier 2009a.<br />
27<br />
Collier 2009a.<br />
28<br />
Kaplan 2009, p. 2.<br />
52
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Istorinės valstybių silpnumo šaknys<br />
tapatumų 29 .“ Ranger aiškiai nurodo „tradicijos kolonijinėje Afrikoje išradimą“, parodydamas, kad kai kurios skiriamosios pokolonijinių<br />
Afrikos visuomenių ypatybės, kaip antai etninės ar gentinės priklausomybės svarba, nėra ikikolonijinio periodo palikimas, bet veikiau<br />
iškilo – ar iš esmės sustiprėjo – kolonijinio valdymo metu.<br />
Pateikdamas iškalbingą šios dinamikos pavyzdį, Newbury (1998) primena, kad „Belgijos administracija Ruandoje [...] siekė suformuoti<br />
visuomeninę santvarką, racionalizuoti ir standartizuoti heterogeninius socialinius ryšius [...]. 1930-aisiais ji išleido asmens tapatybės<br />
korteles, kuriose buvo nurodoma asmens etninė priklausomybė. [...] Tokios priemonės nesukūrė tautybių – vietoje to jos pasitarnavo<br />
formuojant administracijos socialinę svarbą. Tokiu būdu kolonijinėje Ruandoje hutai buvo priskirti antrosios klasės gyventojams. Tai<br />
buvo ryškiai iliustruota paskirstant naujus kolonijinius socialinius ir ekonominius ištekliu 30 .“ Šis pavyzdys rodo, kad susiskirsčiusios<br />
grupės – pagal etninĮ ir gentinĮ tapatumą – dažnai buvo kolonijinio valdymo produktas, kaip ir pati valstybės struktūra.<br />
Taigi naujai susikūrusios Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys buvo kamuojamos dviejų struktūrinių problemų – politinio tapatumo<br />
susiskaidymo ir silpnų nacionalinių institucijų, o jos abi kartu neleido susidaryti jokiai tvirtai nacionalinei valdančiajai sistemai,<br />
smarkiai pakenkė valstybės teisėtumui ir leido kurtis itin nestabilioms ir sunkiai reformuojamoms politinėms santvarkoms. Politinis<br />
susiskaidymas ir silpni valdantieji organai maitino vieną kitą, kenkdami pastangoms sukurti įstatyminę ir veiksmingą valstybę. Etniniai<br />
susiskirstymai – ir dėl jų religiniai ir klanų susiskirstymai, taip pat geografinės ir socialinės bei ekonominės politinio susiskaidymo<br />
formos – trukdė formuotis „vienam iš svarbiausių reikalavimų priversti valstybes veikti [...] – apolitiškų biurokratinių struktūrų<br />
(valstybės tarnybos, teismų sistemos, policijos, kariuomenės) sukūrimui, palaikomų ideologijos, įteisinančios neutralių valstybės<br />
įgaliojimų vaidmenĮ išlaikant visuomeninę santvarką aprašytomis procedūromis ir teisine lygybe 31 .“<br />
Nors daug glaudžių grupių, turinčių ilgą bendrą istoriją, išplėtojo sudėtingas politines, ekonomines ir socialines sistemas, palaikančias<br />
stabilumą ir skatinančias ekonominę pažangą, susiskirsčiusios tautos tokių mechanizmų neturi. Suskaidytos visuomenės, derinant<br />
jas su silpna vyriausybių struktūra, yra linkusios grimzti Į „dusinančias užburto rato miazmas“, kuriose, kaip pastebi Putnam,<br />
„nusišalinimas, nepasitikėjimas, vengimas, eksploatacija, izoliacija, neramumai ir stagnacija stiprina vienas kitą 32 .“ Vos tik visuomenėje<br />
ima dominuoti tokia disfunkcinė, neproduktyvi elgesio struktūra, ji išliks, nes, kaip aiškina North, didelio laipsnio tam tikros<br />
institucinės struktūros priklausomybė nuo ankstesnės raidos sukuria „produktyvios veiklos stabdžius, [kurdama] organizacijas ir<br />
interesų grupes, suinteresuotas esančiais apribojimais“, kurie „yra svarbus veiksnys aiškinant išliekančius žemus augimo tempus<br />
besivystančiose šalyse 33 .“<br />
Nunn (2007) pateikia modelĮ su įvairiomis pusiausvyromis, parodydamas, kad iš išorės įvesta institucijų sistema su nesaugiomis<br />
nuosavybės teisėmis ir žemu gamybos lygiu, kai valstybė ima išteklius iš ekonominės sistemos, gali išsilaikyti net netekusios<br />
išorinio gavybos šaltinio. „Esant šiai neoptimaliai pusiausvyrai, visuomenė lieka įviliota Į spąstus netgi pasibaigus išorinės gavybos<br />
laikotarpiui“, todėl politinė nepriklausomybė nepašalina socialiai nepageidaujamos institucijų sistemos 34 .<br />
Nors dauguma Afrikos Į pietus nuo Sacharos pokolonijinių valstybių pirmiausia apribojo ekonominĮ ir politinĮ gyvybingumą,<br />
politinis regiono žemėlapis nuo dekolonizacijos pabaigos nepakito. „Nuo 1945 m. nė viena valstybė neišnyko dėl jos kaimynių karo<br />
veiksmų 35 .“ Šios šalys nebuvo priklausomos nuo išorinės karinės grėsmės, svarbios stiprinant Europos valstybes 36 .<br />
Pateikiame ilgesnę Collier (2009b) citatą: „dekolonizacija vyko po baisiausio tarptautinio karo istorijoje bei branduolinės konkurencijos<br />
kontekste. Nestebina, kad kilo jausmas, jog tai daugiau nėra priimtina vyriausybės elgesio dalis: tai buvo per brangu, o karai su<br />
kaimynais galėjo virsti pasauliniu karu. Dėl tarptautinio spaudimo, įskaitant Jungtinių Tautų ir regioninių grupių, kaip antai Afrikos<br />
vienybės organizacija, tarptautinĮ tarpininkavimą, radikaliai sumažėjo galimybės kilti tarptautiniam karui. […] Darvino procesas,<br />
kuriuo remdamosi stiprios valstybės absorbavo silpnas valstybes – tokiu būdu Vokietija 300 valstybių sutraukė Į vieną, visiškai<br />
pasibaigė 37 .“<br />
Dėl išorinės karinės grėsmės tapo reikalingas valstybės susitelkimas, turėjęs nukreipti mokesčius finansuoti karinĮ aparatą, būtiną<br />
susiduriant su šiomis išorinėmis grėsmėmis. Valstybės poreikis mobilizuoti vidaus išteklius paskatino gyventojus reikalauti, kad ji<br />
būtų laikoma atsakinga už jos fiskalinių išteklių naudojimą, taip suvaržant jos veiksmus. Be to, poreikis padidinti išteklius paskatino<br />
valstybes kurti Į vystymąsi orientuotas institucijas, kaip antai nuosavybės teisių apsaugos, nes vidaus išteklių mobilizavimas buvo<br />
esmingai susietas su ekonominės sistemos stiprumu. Išorinės grėsmės taip pat konsolidavo bendrą nacionalinĮ tapatumą ir sustiprino<br />
politinĮ procesą, tarpininkaujantĮ valstybės ir visuomenės interesams.<br />
29<br />
Ranger 1983, p. 248.<br />
30<br />
Newbury 1998, p. 11.<br />
31<br />
Easterly 2000, p.12.<br />
32<br />
Putnam 1993, 177.<br />
33<br />
North 1990, 99.<br />
34<br />
Nunn 2007, p. 173.<br />
35<br />
Collier 2009b, p. 4.<br />
36<br />
Tilly 1990.<br />
37<br />
Collier 2009b, p. 4.<br />
53<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
3 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Nors Afrikos Į pietus nuo Sacharos valstybėms negrėsė išorės grėsmės, jos buvo itin nesaugios, tačiau grėsmė kilo dėl vidaus sukilimo,<br />
o ne iš kaimyninių valstybių 38 . Sukilimo gyvybingumas siejosi su nedideliu naujųjų valstybių dydžiu, didindamas sukilėlių galimybes<br />
nugalėti kariuomenę ir užgrobti valdžią, nes „didelis yra saugus 39 ”. Apsauga nuo išorinės grėsmės, viešoji gėrybė, leidžia sutapti<br />
politinio elito ir visuomenės interesams. Tačiau to neleidžia apsauga nuo vidinės grėsmės. Vidaus grėsmės numalšinimas yra privati<br />
gėrybė, kurios visuomenės dalis nepalaikytų. Ji taip pat nė kiek nestiprina bendro nacionalinio tapatumo.<br />
Vidaus grėsmės nekelia didelio pavojaus vyriausybės stabilumui, nes laikoma, kad kilus vidaus sukilimui pavyksta tik vienas iš<br />
penkių bandymų nuversti vyriausybę. Todėl didžiausia grėsmė Afrikos Į pietus nuo Sacharos valdančiajam elitui buvo kariuomenė,<br />
nes perversmų sėkmės tikimybė buvo daug didesnė nei sukilimų 40 .<br />
Taigi valstybių silpnumas Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse pasitarnavo aiškiai apibrėžtiems vietos politinio elito interesams.<br />
Nuolatinis valstybės institucijų silpnumas pokolonijiniu periodu taip pat atitiko ankstesniųjų kolonijinių valdžių interesus 41 .<br />
Atsisakiusios politinės kontrolės, jos norėjo išsaugoti ekonominę kontrolę, siekdamos iš ankstesniųjų kolonijų ir toliau siurbti<br />
vertingus išteklius.<br />
Šalių donorių pagalba taip pat galėjo konsoliduoti pokolonijinių valstybių ekstraversiją, susilpnindama stimulus veiksmingiau<br />
mobilizuoti vidaus išteklius. Pagalbos selektyvumo kriterijus Monterėjaus (Monterrey) konsensuse buvo apdovanoti šalis gavėjas,<br />
suteikiančias savo vidaus aplinkai galimybių ir gyvybingumo mobilizuoti vidaus išteklius ir veiksmingai naudoti tarptautines<br />
investicijas ir paramą 42 . Tačiau jau plačiai susirūpinta, kad pagalba gali turėti nepalankių padarinių šiam itin svarbiam valstybės<br />
institucijų stiprinimo aspektui.<br />
6. INSTITUCIJŲ PRIKLAUSOMYBĖ NUO ANKSTESNĖS RAIDOS: ATOTRŪKIS<br />
IR EKSTRAVERSIJA<br />
Kolonijinio gyventojų įsikūrimo struktūra padarė stiprią ir ilgalaikę įtaką dabartinių institucijų kokybės<br />
matams 43 . Teorinis argumentas, paremiantis empirinę analizę – neapsiribojant vien Afrika Į pietus nuo<br />
Sacharos, – yra tas, kad mirtingumas, su kuriuo susidurdavo Europos kolonizuotojai, turėjo didelės įtakos<br />
jų gyventojų įsikūrimo struktūrai. Buvo tik nedidelė tikimybė, kad kolonijos, kuriose būtent dėl didelio<br />
mirtingumo įsikūrė nedaug europiečių, priims teisinę ir institucinę kolonijinės valdžios struktūrą. Tokia<br />
struktūra buvo perkelta Į kolonijas, kuriose jos reikalavo naujakuriai europiečiai, nes jie buvo tiesiogiai<br />
suinteresuoti nukopijuoti Į vystymąsi orientuotą institucijų struktūrą, būdingą Europos šalims. Tačiau<br />
labiausiai tikėtina, kad ten, kur galimybės įsikurti buvo ribotos, kaip antai Afrikos Į pietus nuo Sacharos<br />
didžiojoje dalyje, išskyrus keletą Portugalijos kolonijų, kolonijinių valstybių institucijų struktūra bus<br />
ekstrakcinio pobūdžio 44 .<br />
Nesvarbu, koks yra tiesioginio įsikūrimo kolonijose mastas – čia reikšminga pati kolonijinio valdymo sistema 45 . 30 Britanijos kolonijų,<br />
iš kurių pusė yra Afrikoje Į pietus nuo Sacharos, studijoje tiriama hipotezė, kad netiesioginis kolonijų valdymas buvo žalingas<br />
institucijų vystymuisi po nepriklausomybės paskelbimo. Netiesioginio valdymo mastas, apibrėžiamas kaip „kolonijose pripažintų<br />
paprotinių teismo bylų skaičius iš bendro teismo bylų skaičiaus 1955 m.“, turi reikšmingos įtakos keliems institucijų kokybės matams,<br />
kaip antai biurokratijos veiksmingumui, valstybės reguliavimo naštai, teisinei lygybei ir vyriausybės korupcijos nebuvimui 46 . Šis<br />
įrodymas, nors ir apsiriboja buvusiomis britų kolonijomis, atitinka argumentus, pateiktus dėl netiesioginio Afrikos Į pietus nuo<br />
Sacharos valdymo neigiamo palikimo.<br />
Ligi šiol mes parėmėme mintį, kad kolonijinis periodas atliko vaidmenĮ formuojant Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos valstybės<br />
institucijų silpnumo pagrindą. Galima tvirtinti, kad šie argumentai sustiprina konkrečią Afrikos valstybių silpnumo interpretaciją –<br />
šio regiono valstybės žlugo anksčiau nei susiformavo 47 . Iš tiesų „nepaneigiamas įrodymas, kad dauguma žlugusių Afrikos valstybių<br />
pokolonijinėje eroje nė iš tolo nepriminė idealios šiuolaikinės Vakarų valstybės valdymo formos 48 .“ Todėl terminas valstybė,<br />
38<br />
Collier 2009b.<br />
39<br />
Collier 2009b.<br />
40<br />
Collier 2009b.<br />
41<br />
Wallerstein 1975.<br />
42<br />
Dollar and Levin 2006.<br />
43<br />
Acemoglu et al. 2001.<br />
44<br />
Ilgalaikius kolonijinio gyventojų įsikūrimo struktūros padarinius neseniai patvirtino Angeles ir Neanidis (2009), parodę, kad jie daro įtaką dabartinei valdžioje<br />
esančio elito vystymosi orientacijai ir – šiuo kanalu – užsienio pagalbos efektyvumui.<br />
45<br />
Lange 2004; Acemoglu et al. 2001.<br />
46<br />
Lange 2004.<br />
47<br />
Anderson 2004, cituojamas Englebert ir Tull 2008.<br />
48<br />
Englebert ir Tull 2008, p. 111.<br />
54
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Istorinės valstybių silpnumo šaknys<br />
nepajėgianti atlikti savo funkcijų, dažnai pakeičiantis terminą silpna valstybė, aiškiai nepaaiškinant pagrindinės reikšmės, gali labai<br />
klaidinti 49 . Valstybių silpnumas dabar jau kamuoja šalis, ilgai laikytas sėkmės pavyzdžiais kalbant apie regionų, kaip antai Dramblio<br />
Kaulo Krantas ir Zimbabvė, ekonominĮ ir institucijų vystymąsi. Tačiau negalima paneigti, jog valstybių silpnumas, išliekantis ilgą<br />
laiką, akivaizdžiai pasireiškia daugiausia šalyse, niekada neturėjusių naudos iš veiksmingų valstybės institucijų.<br />
Vis dėlto reikia pasakyti, kad šis pastebėjimas sustiprina galvosūkį, susijusĮ su ribotu Europos kolonijinio valdymo laikotarpiu.<br />
Nereikėtų nuvertinti pokolonijinių valstybių institucijų vystymosi kolonijinio palikimo – svarbu išanalizuoti, ar – ir pagaliau kaip –<br />
kolonijinis valdymas sąveikavo su kai kuriais anksčiau egzistavusiais ir giliau įsišaknijusiais veiksniais.<br />
Herbst (2000) įtikinamai teigia, kad kolonijinės valdžios Afrikoje Į pietus nuo Sacharos pasiekiamumas daug dešimtmečių išliko šiek<br />
tiek daugiau nei teorinis. Berlyno konferencija „suteikė galimybes europiečiams užkariauti Afriką, kartu nuveikdama kiek galima<br />
mažiau tam kontroliuoti 50 .“ „1939 m. vidutinis Britų srities komisaras kartu su savo darbuotojais afrikiečiais buvo atsakingi už maždaug<br />
Velso dydžio teritoriją. Apie 43 milijonus Britanijos atogrąžų Afrikos gyventojų 1939 m. valdė iš viso 1 223 administratorių ir<br />
938 policininkų. Taip pat 3 660 pareigūnų valdė 15 milijonų afrikiečių Prancūzijos Vakarų Afrikoje, 887 pareigūnų valdė 3,2 milijonus<br />
Prancūzijos Pusiaujo Afrikoje, o 2 384 pareigūnai – 9,4 milijonus Belgijos Konge 1938 m. 51 “<br />
Šie skaičiai iškalbingai rodo ribotą kolonijinių valstybių gebėjimą skleisti savo administracinę valdžią didelėse teritorijose, kurias<br />
jos, kaip buvo laikoma, kontroliavo, o šios teritorijos kolonijiniu periodu buvo silpnos dar ir dėl blogai išplėtotų kelių, nekalbant jau<br />
apie visiškai mažą administracijos darbuotojų skaičių.<br />
Kodėl kolonijinė valdžia nekonsolidavo savo kontrolės Afrikoje Į pietus nuo Sacharos? Labiausiai įtikinantis atsakymas susijęs veikiau su<br />
pajėgumu, o ne su pasirengimu. Iššūkis, kurĮ Afrika Į pietus nuo Sacharos pateikė Europos šalims, nesiskyrė nuo to, su kuriuo susidūrė<br />
„ikikolonijiniai vadovai Afrikoje, [turėję] šimtmečiais kovoti, kad išplėstų savo valdžią 52 .“ Autorius teigia, kad „esminė problema, su<br />
kuria susidurdavo valstybių stiprintojai Afrikoje – ar jie būtų ikikolonijiniai karaliai, kolonijiniai gubernatoriai ar nepriklausomybės<br />
eros prezidentai, – buvo plėsti valdžią nesvetingose teritorijose, kuriose žmonių tankumas palyginti mažas 53 .”<br />
Šis argumentas rodo, jog sunkiai tikėtina, kad Europos šalims gali pasisekti, bent jau per kelis dešimtmečius – konsoliduoti valstybės<br />
institucijas, nes ikikolonijiniams valdytojams tai didžia dalimi nepavyko arba jie net nebandė to daryti. Kai kurios kolonijinių valstybių<br />
ypatybės gali būti siejamos ne tik su valstybėmis po nepriklausomybės, tačiau ir su ikikolonijinių laikų politinių vienetų savybėmis,<br />
įžvelgiant netgi stipresnę institucijų priklausomybę nuo ankstesnio vystymosi ir vystymosi išliekamumą regione. Atotrūkis tarp<br />
vadovų ir visuomenės atsispindi reiškinyje, kurĮ Herbst (2000) pavadino „pasitraukimo pirmenybe“, jei valdančiųjų ir kai kurių<br />
socialinių grupių interesų suderinti negalima. Pasitraukimas įgavo mobilumo formą, nes „migracija bėgant nuo socialinių ar politinių<br />
problemų buvo [...] paplitusi tarp jorubų, Edo gyventojų, fonų ir daugelio kitų 54 .” Mobilumas buvo vadovų nusilpimo priežastis,<br />
kaip kalbėdamas apie Pietų Sudano gentis pastebi Barfield (1993): „Dinkų vadovo galia buvo menka [...], nes užuot paklususios jo<br />
valdžiai, disidentų grupės galėjo persikelti Į naują teritoriją, jei buvo nepatenkintos 55 .“<br />
Pasitraukimo perspektyva migruojant žymiai sumažino vadovų galimybes padidinti išteklius iš valdomos bendruomenės, nes<br />
„tikėtina, kad išsiskirstę ir judūs žmonės nesukurs nei išteklių, kuriais remiasi pastovios nuolatinės vyriausybės institucijos, nei<br />
joms palaikyti reikalingos socialinės struktūros ir vertybių 56 .“ Šis neatskiriamas sunkumas lėmė net ir ikikolonijinių institucijų,<br />
kaupusių išteklius iš išorės per tolimą prekybą, ekstraversiją. Ikikolonijinė ekstraversija įgavo savičiausią savo formą – prekybą<br />
vergais. Parduodami vergai buvo gaunami arba iš pačių bendruomenių, kuriose žmonės galėjo būti nuteisiami tariamų kaltinimų,<br />
pasirinktinai iškeltų teismo institucijų, pagrindu 57 , arba nuo iš reidų prieš kaimynines bendruomenes, taip žlugdant pasitikėjimą<br />
ir socialinĮ kapitalą.<br />
Ši tragiška ikikolonijinės ekstraversijos forma sukūrė ilgalaikes pasekmes institucijoms Afrikos šalyse Į pietus nuo Sacharos – šalyse,<br />
kurias juo labiau galima sieti su esamu jų valstybės institucijų silpnumu. Nunn (2008) parodo, kad prekyba vergais kliudė Afrikos<br />
šalių Į pietus nuo Sacharos ekonomikos plėtrai, ir šie padariniai tęsė savo žalingą poveikĮ valstybės institucijoms. Prekyba vergais<br />
prisidėjo prie nepasitikėjimo valstybės institucijomis ir itin lokalizuotų etninių tapatybių konsolidacija, trukdančių sklandžiai<br />
funkcionuoti valstybės ir visuomenės santykiui, jei valstybė yra silpna 58 .<br />
49<br />
Cammack et al. 2006.<br />
50<br />
Herbst 2000, p. 72.<br />
51<br />
Herbst 2000, p. 78.<br />
52<br />
Herbst 2000, p. 35.<br />
53<br />
Herbst 2000, p. 11.<br />
54<br />
Herbst 2000, p. 39.<br />
55<br />
Barfield 1993, p. 38.<br />
56<br />
Clapham 1996, p. 28.<br />
57<br />
Nunn 2008.<br />
58<br />
Collier 2009b; Kaplan 2009.<br />
55<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
The Historical Roots of State Fragility<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Nesenas Nunn ir Wantchekon (2009) įnašas taip pat rodo, kad prekyba vergais padarė ilgalaikĮ žalingą poveikĮ socialiniam kapitalui,<br />
nes „asmenų pasitikėjimas savo giminaičiais, kaimynais ir vietos valdžia yra mažesnis, jei jų protėviams itin grėsė prekyba vergais 59 ,“<br />
o šis pasitikėjimas gali veikti kaip valstybės silpnumo neigiamų padarinių didinamasis stiklas. Nunn ir Puga (2009) parodo, kad prekyba<br />
vergais pavertė vietos atšiaurumą užmaskuotu palaiminimu Afrikos šalims Į pietus nuo Sacharos: nors jos tiesioginis poveikis trukdė<br />
ekonomikos plėtrai, jos netiesioginiai – ir kur kas svarbesni – padariniai apsaugojo gyventojus nuo vergų prekeivių reidų.<br />
Nors Afrikos Į pietus nuo Sacharos valstybėms negrėsė išorės grėsmės, jos buvo itin nesaugios, tačiau grėsmė kilo dėl vidaus sukilimo,<br />
o ne iš kaimyninių valstybių 60 . Sukilimo gyvybingumas siejosi su nedideliu naujųjų valstybių dydžiu, didindamas sukilėlių galimybes<br />
nugalėti kariuomenę ir užgrobti valdžią, nes „didelis yra saugus 61 .“ Apsauga nuo išorinės grėsmės, viešoji gėrybė, leidžia sutapti<br />
politinio elito ir visuomenės interesams. Tačiau to neleidžia apsauga nuo vidinės grėsmės. Vidaus grėsmės numalšinimas yra privati<br />
gėrybė, kurios visuomenės dalis nepalaikytų. Ji taip pat nė kiek nestiprina bendro nacionalinio tapatumo.<br />
Vidaus grėsmės nekelia didelio pavojaus vyriausybės stabilumui, nes laikoma, kad kilus vidaus sukilimui pavyksta tik vienas iš<br />
penkių bandymų nuversti vyriausybę. Todėl didžiausia grėsmė Afrikos Į pietus nuo Sacharos valdančiajam elitui buvo kariuomenė,<br />
nes perversmų sėkmės tikimybė buvo daug didesnė nei sukilimų 62 . Pagrindiniam Europos valstybinių institucijų konsolidavimo<br />
mechanizmui funkcionuoti taip pat trukdė kariuomenės stiprinimas. Mobutu Sese Seko sąmoningai susilpnino ir suskirstė Zairo<br />
kariuomenę Į kelias linijas, kad sumažintų perversmo pavojų. Tai baigėsi paradoksaliu rezultatu, kai mažytė Ruanda 1990-aisiais<br />
įsiveržė Į kaimyninĮ Zairą 63 .<br />
7. IŠVADOS<br />
Geografinis silpnų valstybių susitelkimas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos leidžia numanyti esant tam tikrų<br />
bendrų pagrindinių silpnumo priežasčių, sąveikaujančių su šaliai būdingais varančiaisiais veiksniais.<br />
Šiame skyriuje apžvelgti argumentai paremia istorinių faktorių, padėjusių pagrindą valstybės institucijų<br />
silpnumui, egzistavimą. Kolonijinių valstybių susidarymas grumtynių dėl Afrikos metu įvedė kai kuriuos<br />
institucijų bruožus, vis dar pasirodančius dabar vyraujančioje valstybių struktūroje. Nei pasiekta politinė<br />
nepriklausomybė, nei nuo to laiko praėję dešimtmečiai žymiai nepakeitė labai priklausomos nuo<br />
ankstesnio vystymosi Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos raidos.<br />
Kolonijinis periodas, nors veikiausiai suvaidinęs lemiamą vaidmenį, pats vienas nesudaro visų istorinių veiksnių, padariusių įtaką<br />
valstybės institucijų silpnumui Afrikoje Į pietus nuo Sacharos, nes ikikolonijinė era taip pat paveikė būsimąjĮ regiono institucijų<br />
vystymąsi. Ir ikikolonijinis, ir kolonijinis periodai sukūrė ilgalaikius padarinius ne tik oficialiajai valstybės institucijų struktūrai,<br />
bet ir kitiems socialiniams veiksniams, lemiantiems valstybinės santvarkos silpnumą ar tvirtumą. Tautybės sampratą ypač aiškiai<br />
suformulavo tiek prekyba vergais ikikolonijinėje eroje, tiek kolonijinės administracijos susiaurintas tautybės apibrėžimas ir socialinės<br />
jos svarbos išryškinimas.<br />
Kalbant apie istorinius silpnumo aspektus, šiame skyriuje pateikta analizė nėra deterministinė Afrikos Į pietus nuo Sacharos ir<br />
paplitusio dabartinio valstybių silpnumo istorijos santrauka. Šalims būdingo valstybės institucijų vystymosi įvairovė rodo, kad<br />
veiksmingos valstybės gali iškilti net tokiame kontekste, kai jų šansus gali sumažinti istoriniai ar geografiniai veiksniai, ir vis dėlto<br />
nereikėtų Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalių sieti su pernelyg optimistiniais lūkesčiais.<br />
59<br />
Nunn ir Wantchekon 2009, p. 43.<br />
60<br />
Collier 2009b.<br />
61<br />
Collier 2009b.<br />
62<br />
Collier 2009b.<br />
63<br />
Collier 2009a.<br />
56
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
4 SKYRIUS<br />
EKONOMINIAI VEIKSNIAI GALI PADIDINTI SILPNUMĄ<br />
Valstybės silpnumo raida nėra paprasta priežasčių ir padarinių grandinė ar vieno veiksnio sukeltas<br />
rezultatas. Silpnumui įtakos daro įvairių pavojų ir spaudimo sąveika ir bendri rezultatai, jungtiniai teigiamų<br />
rezultatų sekos mechanizmai ir esamos galimybės, paveikiančios valstybės mechanizmų funkcionavimą ir<br />
teisėtumą. Dabartinės valstybės institucijos istoriškai kilo iš valstybių susiformavimo ir sąveikos su kitomis<br />
sąlygomis, kaip antai geografinėmis ypatybėmis ir etninėmis bei religinėmis gyventojų grupėmis.<br />
Jų ilgalaikis vystymasis savo ruožtu siejasi su iš vidaus ir iš išorės kilusiais ekonominiais veiksniais, kurie, įsitraukdami Į institucijų<br />
sistemą, gali padidinti valstybės silpnumą. Tai gali priversti valstybės institucijas judėti spirale žemyn, kai jų pajėgumams kyla vis<br />
didesnė grėsmė. Arba šie veiksniai gali sustiprinti valstybę, jei bus skatinamas politinis stabilumas, teisėtumas ir atsakingumas.<br />
Reformos, vystymosi politika, išoriniai ekonominiai sukrėtimai ir jėgos – priklausomai nuo istorinio palikimo ir nacionalinių vyriausybių<br />
bei tarptautinių institucijų įsipareigojimų – gali didinti silpnumą, bet taip pat ir padėti jĮ įveikti 1 .<br />
1. EKONOMINIAI FAKTORIAI YRA SVARBŪS VALSTYBĖS SILPNUMUI,<br />
O SILPNUMAS YRA SVARBUS EKONOMIKAI<br />
Ekonomikos vystymosi kelias ir lygis gali paveikti valstybės silpnumą, bet tuo pačiu metu gali kilti iš šio<br />
silpnumo 2 . Ekonominiai ryšiai atskiria interesus ir paskatas bendradarbiauti ar konkuruoti, suskirstydami<br />
visuomenę Į skirtingas socialines grupes. Be to, išteklių kaupimą valstybės stiprinimui ir vidiniam<br />
socialiniam paskirstymui paveikia ekonomikos vystymosi modelis. Pavyzdžiui, daug pokolonijinių<br />
valstybių, siekdamos išsilaisvinti nuo savo ankstesnių kolonizuotojų, pirkusių jų gaminius (ir užtikrinusių<br />
eksporto rinkas), įgyvendino Į vidų nukreiptą importo pakeitimo politiką, dažnai didindamos valstybės<br />
vaidmenĮ neoptimaliu būdu.<br />
Šiame skyriuje analizuojami silpnoms valstybėms būdingi ekonominiai procesai, susiję su valstybės silpnumo simptomais – nuo<br />
silpno valdymo ir korupcijos iki grobuoniško elgesio ir konflikto. Jame taip pat tiriama, kaip šie veiksniai gali sąveikauti, dar labiau<br />
susilpnindami valstybes – ar sukurdami greitesnio augimo teigiamų rezultatų sekos ciklus ir stipresnes institucijas. Siekiama pabrėžti<br />
laiko nustatymą ir laiko pastovumą sprendžiant įvairius silpnumo aspektus. Tiksliau:<br />
• Prekybos atvirumas sąveikauja su silpnumu tokiu būdu: galima nauda iš prekybos gali padėti šalims pereiti nuo silpnumo prie<br />
atsparumo, bet silpnumą didina ginčai dėl vertingų išteklių, su ginčais susijusios sąnaudos ir sąmokslų tarp privačių veikėjų ir<br />
valstybės tarnautojų galimybės.<br />
• Tiesioginės užsienio investicijos (TUI) gali padidinti konkurenciją vietos ekonomikoje, pagerindamos veiksmingumą paskirstant<br />
vidaus išteklius ir mažindamos trūkumus bei neigiamus šalutinius poveikius viešajam valdymui. Šiuo atveju TUI teigiamai paveikia<br />
augimą, o šio poveikio mastas priklauso nuo sektoriaus ir nuo mobilizuotų vietinių darbuotojų. Tačiau jei nebus taikomos tinkamos<br />
skatinamosios priemonės ir reguliavimas, užsienio investuotojai gali prisidėti prie blogo valdymo ir korupcijos arba tiesiogiai ar<br />
netiesiogiai dalyvauti „karo ekonomikoje“ ir finansuoti kariuomenių vadus ir pilietinius konfliktus.<br />
• Gamtos išteklių turtas gali padėti valstybės institucijoms vykdyti savo funkcijas; mokesčiai už išteklių gavybą sudaro didžiausią<br />
vyriausybių pajamų dalĮ silpnose valstybėse (2 skyrius). Bet taip pat tikėtina, kad silpnos valstybės gali patekti Į užburtą ratą,<br />
sujungiantĮ išteklių vadybą su silpstančiais valstybės pajėgumais – tokiu būdu ištekliai tampa šalies nelaime. Išteklių gausa turi<br />
teigiamą poveikĮ šalių su geromis institucijomis augimui ir neigiamą poveikĮ šalims su prastomis institucijomis 3 . Taigi, kadangi<br />
silpnoms valstybėms yra būdingos prastos institucijos, labiau tikėtina, kad gamtos ištekliai joms taps nelaime labiau negu<br />
kitoms Afrikos šalims, kur gamtos ištekliai gali padidinti eksporto skatinamą augimą. Šioje situacijoje labai tinka tarplaikiniai<br />
1<br />
Fosu 2009.<br />
2<br />
Robinson (2009) teigia, kad Botsvana yra įdomus pavyzdys, kaip gali atsirasti sąveika tarp ekonomikos plėtros ir valstybės stiprinimo. Pasiekusi nepriklausomybę<br />
1966 m., Botsvana turėjo panašias pradines sąlygas, kaip ir kitos Į pietus nuo Sacharos esančios šalys, ne taip sėkmingai ir taikiai formavusios valstybę ir vysčiusios<br />
ekonomiką. Botsvana, kaip ir kitos šalys, pasižymėjo dideliu skurdu, plačiai paplitusiu neraštingumu, bloga infrastruktūra, kolonijiniu palikimu ir įvairiomis<br />
etninėmis grupėmis. Šalyje buvo nemažai galvijų kaip Sudane ir Somalyje, taip pat deimantų kaip Angoloje ir Siera Leonėje. Pasak Robinson, šiuolaikinės<br />
valstybės, paremtos „ilgu valstybės ir institucijų formavimo procesu, paveldėtu iš Tsvanos (Tswana) valstybių“, formavimas paaiškina, kodėl Botsvanos valstybė<br />
yra sėkminga, ir kartu parodo, kad valstybės institucijos atlieka lemiamą vaidmenį, užtikrindamos ekonomikos plėtrą ir ekonomikos politikos bei paradigmų<br />
veiksmingumą.<br />
3<br />
Mehlum et al. 2006.<br />
57<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
kompromisai. Gamtos ištekliai leidžia gauti pajamas „dabar“, bet dėl to dažnai tenka gauti mažiau pajamų ateityje. Todėl norint<br />
juos veiksmingai tvarkyti, reikia ilgalaikės perspektyvos, o tai gali būti nelengva vyriausybėms, kurios gali būti neteisėtos arba<br />
joms gali grėsti nuvertimo pavojus.<br />
• Esminiai prieigos prie žemės ir vandens pokyčiai yra reikšmingi aplinkos tvarumui, apsirūpinimo maistu užtikrinimui ir valdžios<br />
santykiams. Būdami glaudžiai susiję su prekyba ir TUI, šie veiksniai gali suformuoti socialinĮ stabilumą, valstybės silpnumą ir<br />
ekonominĮ augimą.<br />
• Apsirūpinimo maistu užtikrinimas yra pagrindinė vyriausybės funkcija, taigi silpnumas sukelia pasekmes apsirūpinimo maistu<br />
užtikrinimui. Suvokimas, kad valstybė nepajėgia ar nenori spręsti ilgalaikės apsirūpinimo maistu užtikrinimo problemos ar<br />
apsaugoti savo gyventojus nuo maisto tiekimo sukrėtimų, gali sumažinti pasitikėjimą viešosiomis institucijomis ir taip susilpninti<br />
vyriausybės teisėtumą.<br />
2. PREKYBOS ATVIRUMAS GALI PADIDINTI AR SUMAŽINTI VALSTYBĖS SILPNUMĄ<br />
Nors valstybės silpnumas gali daryti įtaką prekybos atvirumo veiksmingumui ir pakenkti ekonominiams<br />
rezultatams, tarptautinė prekyba gali paveikti silpnumą. Pirmasis prekybos atvirumo padarinys yra prekių<br />
ir paslaugų, naudojamų prekyboje su likusia pasaulio dalimi, santykinių kainų struktūros pokytis.<br />
Esant netobulam valdymui ir teisėsaugai, prekybos atvirumas, sąveikaudamas su silpnumu, sukelia skirstomąsias pasekmes,<br />
skatina ekonominĮ augimą ir paveikia ginčytinų išteklių vertę, galimybes korupcijai, konflikto galimybių sąnaudas, pasirinkimus<br />
tarp produktyvios ir grobuoniškos veiklos ir ribas rentų siekimui.<br />
Esant gerai apibrėžtai institucijų sistemai, kai valstybė užtikrina saugumą, nuosavybės teisę ir sutartinių įsipareigojimų vykdymą,<br />
prekybos atvirumas dažniausiai sukuria visuotinę naudą. Bet esant silpnoms institucijoms, tai nebegalioja. Ir net kai yra potenciali<br />
bendra nauda iš prekybos, jų atliekamas paskirstymas gali skatinti konfliktą ir destabilizuoti padėtį, ypač kai šalyje nėra konfl i k t ų<br />
valdymo institucijų ar jos buvo panaikintos. Be to, šĮ matmenĮ gali paveikti santykinio šalies pranašumo struktūra. Iš tikrųjų kai<br />
kurių grėsmę keliančių grupių atskyrimas nuo valstybės išteklių dalijimo yra labiau tikėtinas, kai šalis daugiausia pajamų gauna iš<br />
„sutelkto šaltinio“ gamtos išteklių (kuro, mineralų ir augalų kaip antai cukranendrių ar medvilnės plantacijų), o ne iš žemės ūkio<br />
eksporto produktų gamybos ir platinimo (gyvulių ir žemės ūkio produktų, gaminamų mažuose šeimos ūkiuose, kaip antai ryžių<br />
ir kviečių) 4 . Pavyzdžių yra gausu, kaip antai Biafros karas Nigerijoje 20-ojo amžiaus septintojo dešimtmečio pabaigoje ir pilietiniai<br />
karai Angoloje bei Kongo Demokratinėje Respublikoje. Priešingai, kai gamyba ir pelnas yra plačiai paskirstomi geografinėms sritims,<br />
etninėms grupėms ar miestų centrams, pilietinio smurto galimybės būna daug menkesnės.<br />
Atvirumas taip pat gali padėti palaikyti grįžtamąjĮ ryšĮ vertikaliuose valstybės ir visuomenės santykiuose. Pavyzdžiui, prekybos<br />
atvirumas gali būtų susijęs su valstybės institucijų pobūdžiu ir elito pasirinktos perskirstymo politikos tipu. Bet jis taip pat gali<br />
susilpninti glaudžius vietinius ekonominius ryšius tarp elito grupių ir kitų socialinių grupių. Tai savo ruožtu gali sukurti neigiamas<br />
paskatas elitui neinvestuoti kapitalo Į vietines viešąsias prekes ar pritarti neveiksmingai rentų siekimo politikai 5 .<br />
Daugelyje tyrimų buvo ištirti empiriniai įrodymai dėl glaudžių ryšių tarp prekybos integracijos ir vidaus konfliktų bei pilietinių karų<br />
kilimo. Chauvet et al. (2007) analizuoja prekybą kaip pilietinių karų motyvaciją ar priemonę finansuoti sukilimą. Iš tikrųjų yra jėgų,<br />
veikiančių priešingomis kryptimis: kai kurios sumažina karo pavojų dėl daugelio galimybių praradimo konflikto metu, bet kai kurios<br />
jĮ didina, nes prekyba suteikia alternatyvius vartojimo ir pajamų vidaus gamybai šaltinius, kurie gali būti sunaikinti karo metu.<br />
Neseniai atliktuose kiekybiniuose kelių šalių tyrimuose parodyta, kad atviros šalys yra stabilesnės nei autarkinės, ir yra mažiau<br />
tikėtina, kad jos patirs pilietinius karus, nors yra nustatyta svarbių išlygų. Martin et al. (2008) nustatė, kad prekybos integracija<br />
gali užkirsti kelią karams, jei iš prekybos gaunamam pelnui kils pavojus pilietinio karo metu. Bet atvirumas taip pat gali veikti kaip<br />
draudimo mechanizmas ir sumažinti galimybių praradimus dėl karų. Kalbant tiksliau, prekybos atvirumo poveikiai pilietinių karų<br />
tikimybei yra kontrastuojantys: prekybos atvirumas gali neleisti kilti patiems didžiausiems karams (sunaikinantiems didžiausią<br />
prekybos dalį), bet gali padidinti mažesnio masto konfliktų pavojų.<br />
4<br />
Isham et al. 2005.<br />
5<br />
PavyzdĮ pateikia Segura-Cayuela (2006). Kai politinis elitas nenori prisidėti prie viešųjų prekių tiekimo ir neturi valstybės galių pakelti mokesčius, jie paprastai<br />
siekia pasisavinti išteklius iškraipydami kainas. Bet šios pasisavinimo politikos mastą riboja tai, kad paties elito verslo rentos gali tam tikru laipsniu papildyti<br />
tai, ką gamina neelitinės socialinės grupės. Tokiomis aplinkybėmis prekybos atvirumas mažina pasisavinimo kainų politikos galimybių sąnaudas. Iš tikrųjų,<br />
vykdant prekybos integraciją, tikėtina, kad gaminių kainos bus nustatytos už vidaus ekonomikos ribų, ir tai tam tikra prasme atskirs elito gaunamą naudą<br />
nuo iškraipymų, kuriuos jie nustato vietos ekonomikai. Tai savo ruožtu skatina juos intensyviau manipuliuoti santykinėmis vidaus kainomis, kad gautų rentas<br />
iš ne elito. Remiantis šiuo samprotavimu galima teigti, kad prekybos integracija gali sukelti žalingas pasekmes šalyse, kurioms būdingas menkas politinis<br />
dalyvavimas ir silpnas elito jautrumas likusios visuomenės dalies poreikiams.<br />
58
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
Susitelkdami ties Afrika Į pietus nuo Sacharos ir analizuodami prekybos atvirumo ir liberalizacijos poveikius vidaus karų protrūkiui<br />
37 šalyse 1980–2000 m., Bussman et al. (2005) palaiko požiūrį, kad ekonomikos atvirumas turi teigiamą poveikĮ taikai ir stabilumui,<br />
kai jau būna baigtas ekonomikos pertvarkymas. Tačiau trumpalaikėje perspektyvoje prekybos liberalizacija gali padidinti pilietinio<br />
karo ir konflikto pavojų, kai įgyvendinamos reformų priemonės.<br />
Aukščiau pateiktas aptarimas leidžia daryti išvadą, kad reikia taikyti politinius kompromisus tarp trumpalaikių prekybos reformos<br />
pavojų ir ilgalaikės atvirumo teikiamos naudos – ir tarp didelių konfliktų prevencijos ir nuolatinių mažesnio masto įtampų pavojų.<br />
Vienas galimas tokių kompromisų sprendimas gali būti kompensacijų išmokėjimas tiems, kas patyrė tiesioginę žalą, siekiant<br />
sumažinti trumpalaikius politinio nepastovumo pavojus ir suteikti pakankamai laiko, kad ekonomika pasiektų ilgalaikę padėtį, kai<br />
pakankamai didelis skaičius asmenų turi naudos iš reformos.<br />
3. ABIPUSIAI RYŠIAI TARP TIESIOGINIŲ UŽSIENIO INVESTICIJŲ IR <strong>SILPNUMO</strong><br />
Nors mokslinėje literatūroje pripažįstama, kad blogas vidaus valdymas ir korupcija atlieka neigiamą<br />
poveikĮ TUI srautams, neseniai atliktuose darbuose pateikiami kai kurie empiriniai atvirkštinio TUI poveikio<br />
šalies gavėjo valdymo struktūrai ir galutinėms valstybės silpnumo apraiškoms požymiai: konfliktai ir<br />
pilietiniai karai. Neseniai atlikti tyrimai nepateikė galutinio empirinio įrodymo dėl ryšio tarp tiesioginių<br />
užsienio investicijų ir konfliktų. Polachek et al. (2005) 6 nustatė, kad TUI mažina tarptautinių konfliktų<br />
tikimybę, o prekyba ir TUI papildo vienas kitą mažindami konfliktus, tuo tarpu Gissinger ir Gleditsch<br />
(1999) 7 mano, kad skurdžiausiose šalyse TUI atlieka teigiamą poveikĮ ekonominei gerovei, bet neigiamą<br />
poveikĮ paskirstymui ir politiniams neramumams. Tačiau Barbieri ir Reuveny (2005) 8 nustatė, kad TUI<br />
mažiausiai išsivysčiusiose šalyse mažina pilietinių karų trukmę, bet ne jų kilimo tikimybę.<br />
Empirinėje literatūroje iki galo nepalaikoma hipotezė dėl teigiamo ryšio tarp TUI ir kito valstybės silpnumo matmens, kaip antai<br />
korupcijos. Neseniai atliktame Larrain ir Tavares (2007) daugelio šalių tyrime teigiama, kad TUI žymiai mažina korupciją šalyje<br />
gavėjoje, ir jų gauti rezultatai yra pakankamai tvirti, kad būtų galima įtraukti kelis lemiamus atvirumo veiksnius, papildant prekybos<br />
intensyvumą ir vidutinĮ tarifą, įskaitant priklausomybę nuo gamtos išteklių, etninio susiskaidymo ir ekonomikos dydžio ir vyriausybės<br />
išlaidų 9 . Tačiau santykis tarp TUI ir korupcijos gali priklausyti nuo šalies gavėjos išsivystymo ir demokratijos lygmens. Pavyzdžiui, Zhu<br />
(2007) 10 pateikia empirinius įrodymus, pagrindžiančius nuomonę, kad TUI srautai dažniausiai sumažina korupciją labiau išvysčiusiose<br />
demokratinėse valstybėse ir padidina korupciją mažiau išvysčiusiose nedemokratinėse šalyse.<br />
Nors šie rezultatai nėra galutiniai, jie išryškina TUI politikos iššūkius. Pirma, norint gauti TUI teikiamą ekonominę naudą, gali būti<br />
būtina įveikti valstybės silpnumą ir sukurti stiprias demokratines institucijas. Antra, nors atvirumas TUI esant silpnumui gali sumažinti<br />
valstybės vidaus konfliktų pavojus, tam taip pat reikia tam tikros reguliavimo formos, skirtos investicijų kokybei, o ne jų kiekybei<br />
skatinti. Neabejotinai svarbus veiksnys, norint kad TUI prisidėtų prie vietos ekonomikos, yra teisinė ir apskaitos struktūra, skatinanti<br />
skaidrumą ir atsakingumą investuotojų veiklos šalyse.<br />
Įžvalgos apie ryšĮ tarp TUI ir valstybių silpnumo galima susidaryti atidžiau pažvelgus Į svarbiausius TUI srautų gavėjus Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos. Tiktai 13-oje iš 29 SSA silpnų šalių TUI įplaukų dalis BVP yra virš SSA vidurkio (kuris ir taip yra žemas, 3,2 %,<br />
palyginti su 4,8 % Pietryčių Azijai). Dauguma jų yra turtingos nafta ir gamtos ištekliais (Angola, Čadas, Kongo Respublika, Pusiaujo<br />
Gvinėja, Nigerija, San Tomė ir Prinsipė, Siera Leonė ir Sudanas) 11 . Taigi, norint suprasti TUI poveikĮ valstybės silpnumui, reikia iš<br />
pradžių suprasti apsirūpinimą gamtos ištekliais.<br />
Taigi, nors TUI potencialiai gali turėti teigiamą poveikĮ augimui ir skurdo mažinimui, esant žemai institucijų kokybei vyrauja neigiami<br />
išorės poveikiai, ir taip didinama konflikto ir blogos vadybos tikimybė. Susidaręs ydingas ratas didina TUI poveikĮ silpnumui.<br />
Norėdamos paversti šĮ ydingą ratą Į teigiamų rezultatų sekos ratą, vyriausybės (jei jos teisėtos) turi teisingai paskirstyti rentas,<br />
surišdamos jų rankas. Bet dėl žemo pasitikėjimo vyriausybėmis silpnose šalyse teigiamų rezultatų sekos ratas tampa mažai tikėtinas,<br />
nebent jei išorės veikėjai (pavyzdžiui, tarptautinės organizacijos) skatins ir užtikrins įsipareigojimus.<br />
6<br />
Polachek et al. 2005.<br />
7<br />
Gissinger ir Gleditsch 1999.<br />
8<br />
Barbieri ir Reuveny 2005.<br />
9<br />
Žr. Larrain ir Tavares 2007.<br />
10<br />
Zhu 2007.<br />
11<br />
TUI dalis šių šalių bendrajame vidaus produkte yra nuo 5 % Angoloje iki 27 % Pusiaujo Gvinėjoje.<br />
59<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
4. APSIRŪPINIMAS GAMTOS IŠTEKLIAIS GALI PABLOGINTI VALDYMĄ<br />
Gamtos išteklių gausa suteikia svarbią galimybę ekonomikos plėtrai ir valstybės stiprinimui. Turtinga<br />
ištekliais valstybė turi lėšų, kurias gali panaudoti stiprindama gebėjimus savo funkcijoms vykdyti, ypač<br />
siekdama finansuoti viešąsias išlaidas ekonomikos plėtrai ir skurdo mažinimui. Bet iškreipti mechanizmai<br />
gali kelti grėsmę šiam procesui: priklausomybė nuo išteklių gali sukurti ekonominĮ nestabilumą,<br />
galintĮ virsti politiniu nestabilumu. Gamtos išteklių gausa iš tikrųjų gali trukdyti valdymo kokybei,<br />
pagrindiniam valstybės funkcionavimo komponentui, ir todėl padidinti valstybės silpnumo pavojų.<br />
Bet norint, kad išteklių gausa virstų gera bendra ekonomine veikla ir aukštesniu gyvenimo lygiu, geras<br />
valdymas šiuo atveju yra galbūt svarbesnis nei menkus išteklius turinčioje ekonomikoje. Ši sąveika tarp<br />
apsirūpinimo ištekliais ir blogo valdymo gali pastūmėti valstybės silpnumą neteisingu keliu.<br />
Taigi gamtos ištekliai turtingoms ištekliais šalims gali būti arba palaiminimas, arba prakeiksmas 12 . Empiriniai tyrimai patvirtina, kad<br />
sutelkto šaltinio ištekliai ir išteklių renta didina korupciją ir trukdo ekonomikos ir institucijų plėtrai. Kadangi kai kurios silpnos šalys<br />
turi gausius gamtos išteklius ir žemą valdymo lygį, turime atkreipti dėmesĮ Į tai, kaip gausūs gamtos ištekliai gali padidinti valstybės<br />
silpnumą (arba ką galima padaryti, kad būtų pasirinktos išteklių teikiamos galimybės ir ekonomika būtų paversta orientuota<br />
Į eksportą ekonomika).<br />
Turimų gamtos išteklių vystymas – nuo žvalgymo iki išgavimo ir pajamų vadybos – yra susijęs su vyriausybės atsakingumu. Išteklių<br />
gausa didina galimybes atimti išteklius iš einančios pareigas vyriausybės (žr. 2 skyrių). Rentų siekimas gali įgauti skirtingas formas:<br />
nuo korupcijos iki vagystės ir konflikto. Išteklių renta gali iš tikrųjų sąlygoti vyriausybės nuvertimą kilus sukilimui regioniniu ar<br />
nacionaliniu lygmeniu. Kadangi prekių kainų pasikeitimai paveikia pilietinių karų dažnumą ir trukmę, naujausiose diskusijose<br />
susikoncentruota ties pagrindinių prekių kanalais, siekiant paveikti konflikto pavojų 13 .<br />
• Pirma, pagrindinių prekių eksportas gali finansuoti sukilimo išplėtimą ir palaikymą.<br />
• Antra, sukilimą gali motyvuoti noras gauti rentas, kurias gauti lengviau neteisėtame kontekste, sukurtame konflikto.<br />
• Trečia, gamtos ištekliai didina separatistinių karų tikimybę.<br />
Išteklių gausa taip pat gali pakeisti einančios pareigas vyriausybės interesus ir elgesį. Valdymas gali blogėti keliais<br />
būdais:<br />
• išteklių rentos gali sumažinti rinkiminę atskaitomybę demokratinėje sistemoje, jei vyriausybė naudoja dalĮ pinigų tam, kad<br />
išlaikytų valdžią dėl protekcijų. Balsų pirkimas yra labiau tiesioginė forma, atskirianti rinkimus nuo atskaitomybės. Taigi išteklių<br />
rentos gali pakenkti rinkimų vaidmeniui, ir vyriausybėms gali būti lengviau po rinkimų išsaugoti valdžią.<br />
• Esant autokratijai, išteklių rentos gali sumažinti atskaitingumo veiksmingumą, apribojant rinkimų rezultatų teisingumo tikrinimą<br />
ir tokiu būdu mažinant spaudimą vyriausybei, kad ji patenkintų gyventojų norus.<br />
• Išteklių rentos gali pakeisti tikimybę, kad po autokratijos įsitvirtins demokratija.<br />
• Jos taip pat gali sulaikyti esmines prastai veikiančios politikos permainas.<br />
Tai, kad išteklių gausa dažnai užtikrina rentas, ypač silpnose valstybėse, kur nėra visiškai įgyvendinta lygybė įstatymų atžvilgiu,<br />
gali sukurti aplinką, kurioje sunku pasiekti stabilios ekonominės pažangos – aplinką, kuri yra labiau neapsaugota nuo socialinių<br />
ir politinių neramumų. Šiuolaikinėje mokslinėje literatūroje yra pakankamai įrodyta, kad priklausomybė nuo išteklių lemia<br />
ekonominĮ nepastovumą ir nesugebėjimą vystyti profesines strategijas, kurios nebūtų glaudžiai susietos su gamtos ištekliais 14 .<br />
Jei valstybė negali įvesti teisinės tyrinėjimo ir gamybos licencijų struktūros išteklių vystymui ir gavybai, tada yra tikėtina, kad atsiras<br />
neteisingas paskirstymas, rentų siekimas ir neveiksmingumas. Neteisingas paskirstymas atsiranda dėl erdvinio gamtos išteklių<br />
padalijimo, rentų siekimas atsiranda dėl to, kad nuosavybė yra suteikiama perduodant fizinę teritorijos kontrolę, o neveiksmingumas<br />
atsiranda dėl abejonių dėl kontrolės išlaikymo. Jei numatoma, kad gauta kontrolė yra laikina, privatus savininkas sieks skubiai<br />
išnaudoti esamus išteklius, net jei dėl to susidarys didesnės socialinės sąnaudos.<br />
12<br />
Žr. pagalbines Collier (2009) ir Collier ir Venables (2009) publikacijas, kuriose išsamiai analizuojama ši problema.<br />
13<br />
Žr. pagalbinę Reynal-Querol (2009) publikaciją.<br />
14<br />
Daugumoje literatūros šaltinių susitelkiama ties priklausomybės nuo išteklių, o ne vien ties jų turėjimo sąvoka, ir taip atskiriamos šalys, turinčios įvairesnę<br />
ekonomiką ir taip smarkiai nepriklausančios nuo gamtos išteklių.<br />
60
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
Tolesnė pasekmė yra ta, kad teisės Į nuosavybę nebuvimas – tai dažnai pasitaiko silpnose šalyse – sąveikauja su informacijos trūkumu.<br />
Kaip ir išradimų atveju, paskatos atlikti paieškas yra labai menkos, jei atradimai nėra apsaugomi15. Veiksmingiau laukti, kol kiti ras<br />
gamtos turtus, ir paskui juos užvaldyti, net jei tam gali tekti panaudoti smurtą. Todėl daug išteklių lieka neatrasti.<br />
4.1 langelis. Elgesio kodeksai ir Gamtos išteklių chartija<br />
Tarptautiniai įsipareigojimai, prisiimami per praktikos kodeksus ar sutarčių prievoles, gali būti svarbūs. Kaip pavyzdžius<br />
galima pateikti Kasybos pramonės skaidrumo iniciatyvą (EITI), Kimberli (Kimberly) procesą (pagal kurĮ reikalaujama, kad<br />
būtų patvirtinta, jog parduodami deimantai nėra kilę iš konflikto sričių) ir naujesnę Gamtos išteklių chartiją. Chartiją sudaro<br />
principų vyriausybėms ir visuomenėms rinkinys, siekiant, kad jos veiksmingai naudotųsi gamtos išteklių teikiamomis<br />
galimybėmis. Jos tikslas – padėti šalių, turinčių gausius neatsinaujinančius išteklius, vyriausybėms ir visuomenėms valdyti<br />
tuos išteklius taip, kad jie kurtų ekonominĮ augimą, skatintų gyventojų gerovę ir būtų tvarūs ekologijos požiūriu. Ja taip<br />
pat siekiama užtikrinti, kad nebūtų praleistos naujų atradimų ir prekių gausos suteiktos galimybės.<br />
Gamtos išteklių chartija yra unikali tuo, kad ji kuriama taikant dalyvavimo procesą pagal akademinių tyrimų rezultatus.<br />
„Chartiją sudaro dvylika nurodymų, apimančių pasirinkimus ir siūlomas strategijas, kurias vyriausybės galėtų<br />
vykdyti, siekdamos padidinti tvarios ekonomikos plėtros iš gamtos išteklių panaudojimo perspektyvas 16 :<br />
• Gamtos išteklių vystymas turi būti atliekamas taip, kad teiktų didžiausią naudą išteklius tiekiančios šalies<br />
gyventojams.<br />
• Išgaunami ištekliai yra visuomenės turtas, ir sprendimai dėl panaudojimo turi būti skaidrūs, o juos turi prižiūrėti tinkamai<br />
informuota visuomenė.<br />
• Konkurencija yra nepaprastai svarbi, norint išlaikyti vertę ir užtikrinti sąžiningumą.<br />
• Fiskaliniai terminai turi būti atsparūs besikeičiančioms aplinkybėms ir užtikrinti, kad šalis gautų visą vertę iš savo<br />
išteklių.<br />
• Nacionalinių išteklių bendrovės turi būti konkurencingos ir neturi būti atsakingos už reguliavimo funkcijas ar kitus<br />
veiksmus.<br />
• Išteklių projektai gali sukelti rimtus aplinkos ir socialinius padarinius, Į kuriuos reikia atsižvelgti ir juos sušvelninti visose<br />
projekto ciklo stadijose.<br />
• Pajamos iš išteklių turi būti pirmiausiai panaudotos tvariam įtraukiajam augimui skatinti, įgalinant ir palaikant aukštus<br />
vidaus investicijų lygius.<br />
• Siekiant veiksmingai panaudoti pajamas iš išteklių, reikia palaipsniui formuoti vidaus išlaidas ir išlyginti kintamus pajamų<br />
srautus.<br />
• Vyriausybė turi panaudoti išteklių turtą, kad padidintų išlaidų visuomenės reikmėms efektyvumą ir veiksmingumą.<br />
• Vyriausybės turi investuoti kapitalą tokiu būdu, kad privatus sektorius galėtų tinkamai atsakyti Į struktūrinius ekonomikos<br />
pokyčius.<br />
• Gavybos bendrovių kilmės šalių vyriausybės ir tarptautiniai kapitalo centrai turi reikalauti ir priversti laikytis geriausios<br />
praktikos.<br />
• Visos gavybos bendrovės turi laikytis tarptautinės geriausios praktikos dėl sutarčių sudarymo, operacijų ir mokėjimų“.<br />
Kelios silpnos valstybės Afrikoje Į pietus nuo Sacharos priėmė EITI, siekdamos pagerinti valdymą tikrinant ir visiškai paskelbiant<br />
bendrovių mokėjimus ir vyriausybės pajamas iš naftos, dujų ir iškasenų. Naftos, dujų ir iškasenų bendrovės sutiko palaikyti<br />
iniciatyvą. Prisijungimas prie EITI yra stiprus signalas apie vyriausybės įsipareigojimą veikti skaidriai.<br />
15<br />
Problema panaši Į tą, kurią analizavo Dixit (1989) dėl TUI. Nesenas pavyzdys yra sėkmingi naftos išžvalgymai Ganoje, atlikti pagerinus nuosavybės teisių<br />
reglamentavimą.<br />
16<br />
Paimta iš: http://www.naturalresourcecharter.org/index.php/en/the-precepts, apsilankyta 2009 m. spalio 5 d.<br />
61<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šalies viduje galima sukurti įsipareigojimų mechanizmus, sudarant ilgalaikes sutartis ir kuriant reputaciją. Taip pat gali būti<br />
įmanoma suprojektuoti biudžeto sandarą, pagal kurią pajamų dalis yra atidedama ilgalaikiam naudojimui.<br />
Nigeris ir Liberija kreipėsi Į savo pagalbos partnerius, kad jie suteiktų techninę teisinę pagalbą dėl sutarčių pasirašymo.<br />
Mozambike analitinis darbas skatina dialogą apie viešųjų išlaidų vadybą ir finansinę atskaitomybę, šioje šalyje didėjant<br />
pajamoms iš mineralų gavybos. Kai kurios šalys prašo pagalbos rengiant licencijų pardavimus iš varžytynių, derantis dėl<br />
sutarčių su pagrindiniais investuotojais, tvarkant kintamas su prekėmis susijusias pajamas ir gerinant viešųjų investicijų<br />
sudėtĮ ir kokybę.<br />
5. VALDYMAS PAVEIKIA SANTYKĮ TARP ŽEMĖS IR <strong>SILPNUMO</strong><br />
Dramatiškus prieigos prie žemės pokyčius paprastai paveikia vyriausybės veiksmai. Žemės valdų reformų<br />
ir žemės politikos apimtis yra didelė – žemės apmokestinimas, nuosavybės teisių suteikimas ir registracija,<br />
žemės sutarčių ir rinkų reguliavimas – siekiant sumažinti skurdą, padidinti žemės ūkio produktyvumą ir<br />
išsaugoti aplinką. Bet žemės politika nėra neutrali, ir ji gali sukelti socialinę įtampą. Konfliktai Afrikoje rodo,<br />
kad blogai parengtos žemės valdų reformos buvo pagrindinis ar sunkinantis konfliktą veiksnys. Apribojus<br />
prieigą prie žemės didelėms visuomenės grupėms, tai gali sukelti nuoskaudas, nusivylimą, apsirūpinimo<br />
maistu neužtikrinimą ir politinės galios disbalansą 17 .<br />
Zimbabvėje žemės reforma buvo pradėta 1980 m., ir vėliau „greitas perkėlimas“ smarkiai paveikė žemės ūkį, sukeldamas masinius<br />
darbo vietų praradimus, apsirūpinimo maistu neužtikrinimą ir smurtines reakcijas 18 . Žemė taip pat yra problema kitose šalyse,<br />
patiriančiose užsitęsusią krizę, kaip antai Kongo Demokratinėje Respublikoje, Somalyje ir Sudane 19 . Nubos kalnuose Sudane<br />
Neregistruotos žemės įstatymo paskelbimas 1970 m., pagal kurĮ buvo panaikintos įprastinės žemėtvarkos teisės ir suteiktas teisinis<br />
pagrindas, kad būtų galima įsigyti žemę stambiems mechanizuotiems žemės ūkio projektams, tapo daugelio smulkių ūkininkų ir<br />
klajojančių ganytojų teisių atėmimo priežastimi: maždaug pusė bendro lygumų ploto (geriausios žemės regione) buvo užimtos<br />
šiems projektams 20 .<br />
Vėliau Afrikoje Į pietus nuo Sacharos pasirodė naujas reiškinys su galimai svarbiais padariniais žemėtvarkai ir prieigai prie žemės.<br />
Po maisto ir naftos krizės ir nepaisant ekonomikos ir finansų krizės, užsienio ir vidaus investuotojai ėmė masiškai pirkti žemės<br />
ūkio paskirties žemę ir sukėlė karštas diskusijas. Atrodo, kad Kinijos, Jungtinių Arabų Emyratų, Indijos, Pietų Korėjos ir Europos<br />
Sąjungos valstybių vyriausybės ir privačios firmos yra svarbiausi investuotojai Į Afrikos žemę. Bet tarptautinė spauda pranešė<br />
apie stambius žemės pardavimo sandorius su kitomis investuotojų šalimis, kaip antai Jungtinėmis Valstijomis, Libija ir Egiptu.<br />
Pagal preliminarius duomenis 21 galima teigti, kad TUI Į žemėje Afrikoje dažniausiai atliekamos nedidelėje šalių grupėje (Sudane,<br />
Mozambike, Madagaskare, Etiopijoje). Bet tendencija plinta Į kitas žemyno sritis. Neseniai buvo užregistruotos didelės investicijos<br />
Į žemės ūkio paskirties žemę Angoloje, Ganoje, Kongo Demokratinėje Respublikoje, Liberijoje, Nigerijoje ir Tanzanijoje.<br />
Pasekmės Afrikos žemės ūkiui ir Afrikos žmonėms gali būti svarbios, ilgalaikės ir nelengvai pakeičiamos. Apie investicijų mastą vis<br />
dar didžia dalimi nežinoma dėl ribotos kokybinės ir kiekybinės informacijos, ir ne itin patikimi ar skaidrūs, bet esami įrodymai leidžia<br />
teigti, kad šis reiškinys nėra menko masto. Vien penkiose Afrikos šalyse (Etiopijoje, Madagaskare, Malyje, Mozambike ir Sudane)<br />
nuo 2004 m. pritarta stambiems žemės įsigijimo sandoriams, apimantiems 2,5 milijono hektarų 22 , o dar nepatvirtinti sandoriai dar<br />
labiau padidintų šiuos skaičius 23 . Ši kylanti banga, nors ji dar tik pradinėje stadijoje, gali būti pavojinga silpnos šalies vystymuisi.<br />
Todėl svarbu stebėti ir neleisti kilti bet kokiems galimiems neigiamiems šios „ypatingos“ TUI Į žemės ūkĮ formos padariniams<br />
socialiniam stabilumui ir valstybės silpnumui.<br />
Žinios apie didelius tinkamos naudoti žemės ūkio paskirties žemės plotus ir ne iki galo panaudotus vandens išteklius Afrikoje<br />
susilaukė susidomėjimo, o neseniai pastebėtos maisto ir naftos kainų tendencijos bei protekcionistinės kai kurių pagrindinių maisto<br />
eksportuotojų reakcijos paskatino imtis veiksmų. Didesnė maisto, kuriam pagaminti reikia didelių žemės plotų (kaip antai mėsos ir<br />
pieno produktų) paklausa, auganti energijos alternatyvų iškastiniam kurui paklausa, didėjantis gamybai naudojamo vandens stygius<br />
17<br />
Vlassenroot et al. 2006.<br />
18<br />
Sachikonye 2003; Pons-Vignon ir Solignac Lecomte 2004.<br />
19<br />
Alinovi ir Russo 2009.<br />
20<br />
Pantuliano 2008.<br />
21<br />
Šitie įrodymai remiasi Cotula et al. 2009; von Braun ir Meinzen-Dick 2009; GRAIN 2008.<br />
22<br />
Daugiau nei 1 000 hektarų.<br />
23<br />
Cotula et al. 2009.<br />
62
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
ir lėtas ūkio produktyvumo vystymasis – ir kai kuriose srityse žemės ūkio gamybos sumažėjimas – visa tai verčia plėsti žemės ūkį.<br />
Maisto importuotojai norėtų mažiau patikėti savo apsirūpinimo maistu užtikrinimą tarptautinei rinkai, ir maisto gamybos paslaugų<br />
pirkimas iš kitų šalių tapo labiau pagrįsta nacionaline strategija.<br />
RyšĮ tarp TUI ir užsienio politikos bei nacionalinių interesų sustiprino vis platesnis valstybei priklausančių įmonių ir nepriklausomų<br />
turto fondų dalyvavimas tarptautinėje rinkoje. Nors daugumą žemės įsigijimo sandorių atlieka privatūs investuotojai ir užsienio<br />
investuotojai, ir kai kuriose šalyse nacionaliniai investuotojai vis labiau domisi žemės ūkio paskirties žemės įsigijimu, investicijas dažnai<br />
palaiko vyriausybės, ir tiek įsigyjančios, tiek žemę tiekiančios šalies vyriausybės skatina ir palaiko stambias investicijas Į žemę 24 .<br />
Daug Afrikos šalių dabar bando pasinaudoti kylančia žemės ir vandens verte. Todėl žemės įsigijimo sandoriuose paprastai iš<br />
investuotojo reikalaujama įsipareigoti dėl investicijų, infrastruktūros ar darbo vietų. Pagrindinė mintis yra skatinti šalies ekonomikos<br />
plėtrą ir mažinti skurdą, keičiant gausius išteklius Į tuos, kurių nepakanka: žemę Į kapitalą, infrastruktūrą, technologijas ir įgūdžius.<br />
Daugelyje Afrikos šalių, ir ypač silpnose šalyse dauguma žmonių gyvena kaimo vietovėse. Žemės ūkio plėtra gali paskatinti skurdo<br />
mažėjimą ir ekonomikos augimą, o investicijos Į infrastruktūrą, praktines žinias ir technologijas gali turėti reikšmingų teigiamų<br />
šalutinių poveikių.<br />
4.2 langelis. Stambūs žemės įsigijimai Afrikoje – žemės įsigijimo sandorių analizė<br />
Parengė Lorenzo Cotula, Vyresnysis tyrėjas – Teisė ir tvari plėtra, Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas<br />
Žemės įsigijimo sandoriai įforminami viena ar keliomis sutartimis. Juos reikia ištirti kartu su kitų teisės tekstais, apibrėžiančiais<br />
jų platesnĮ teisinĮ kontekstą, įskaitant nacionalinę ir tarptautinę teisę. Sutartys yra sudėtingos ir nepaprastai skiriasi pagal<br />
šalis ir net projektus. Reikia atlikti daugiau darbo, siekiant nustatyti tendencijas sutarčių praktikoje ir palyginti sutartinius<br />
pasirinkimus. Bet nedidelio skaičiaus sutarčių iš Afrikos analizė išryškina kai kuriuos svarbius klausimus.<br />
ŠALYS IR BENDRA STRUKTŪRA<br />
Pagal savo pagrindinę formą žemės įsigijimo sandoriai apima bent dvi šalis. Vienoje pusėje yra įgijėjas, paprastai privati<br />
ar vyriausybei priklausanti bendrovė. Bet tai taip pat gali būti užsienio vyriausybė, tiesiogiai įsigyjanti žemės, pavyzdžiui,<br />
pagal „YpatingąjĮ žemės ūkio investicijų susitarimą“, kurĮ 2002 m. pasirašė Sirija ir Sudanas. Kita sandorio šalis yra žemės<br />
tiekėjas – vyriausybė ar, rečiau, privatus žemvaldys.<br />
Šis regimasis paprastumas slepia sudėtingumą. Kiekvieną „sandorį“ gali sudaryti kelios sutartys ir teisinės priemonės –<br />
pradedant nuo pagrindų susitarimo, apibrėžiančio pagrindines bendro sandorio ypatybes, pagal kurĮ žemę suteikianti<br />
vyriausybė įsipareigoja pateikti žemę investuotojui, ir baigiant konkretesnėmis priemonėmis (sutartinėmis ar kitokiomis),<br />
pagal kurias iš tikrųjų perleidžiama žemė ar jos dalys. Mastas, iki kurio deramasi dėl žemės įsigijimo sandorių ar jie<br />
standartizuojami, skiriasi priklausomai nuo šalies ir derybų etapų, taikant priemones, leidžiančias labiau standartizuotai<br />
paskirstyti žemės apdirbimą (tai daroma Malio „Office du Niger“ nuomos sutartyse).<br />
Kiekviename sandoryje paprastai dalyvauja daug šalių, kai atliekami įvairūs parengiamieji, derybų, sutarties sudarymo<br />
ir projekto aktyvinimo etapai. Pirma, dalyvauja įvairios žemę teikiančios šalies vyriausybės agentūros. Net šalyse, kur yra<br />
kontaktų centras (vieno langelio parduotuvė) numatomiems investuotojams, paprastai investicijų skatinimo agentūra viena<br />
nespręs visų žemės įsigijimo sandorio aspektų.<br />
Privatūs investuotojai turi pranašumą, nes gali veikti kaip vienas juridinis asmuo, laikydamasis vieningų vertybių. Bet net ir<br />
čia vaizdas gali turėti daugiau niuansų. Remiantis galimais scenarijais, vyriausybių pasirašytų sandorių įgyvendinimą gali<br />
vykdyti privatūs operatoriai tiek nuo pradžios, tiek prisidėdami prie tolesnių pastangų, siekiant atgauti pagreitį. Pavyzdžiui,<br />
Sirijos ir Sudano sandoris leidžia Sirijai patikėti įgyvendinimą privačiam sektoriui, jei tai patvirtins Sudano vyriausybė.<br />
PERDUODAMOS ŽEMĖS TEISĖS, VIETOS INTERESŲ APSAUGA<br />
Afrikoje žemė daugiausia nuomojama, o ne perkama, o nuomos trukmė būna nuo trumpalaikės iki 99 metų. Žemę teikiančių<br />
šalių vyriausybės dažniausiai atlieka svarbiausią vaidmenĮ paskirstant nuomojamą žemę, iš esmės todėl, kad jos formaliai<br />
valdo visą ar didžiąją žemės dalį. Taigi labai svarbu, kokiu mastu vyriausybės atsižvelgia Į vietos žmonių interesus dėl žemės,<br />
vandens ir kitų gamtos išteklių.<br />
Bet žemę teikiančių šalių vyriausybės gali pagal sutartĮ įsipareigoti suteikti žemės, prieš tai nepasitarusios su vietos žemės<br />
naudotojais. Be to, trūkstant skaidrumo, tikrinimų ir balansų per derybas dėl sutarties, skatinama korupcija ir naudos<br />
24<br />
Cotula et al. 2009.<br />
63<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
elitui siekimas. Mozambike ir kitose šalyse pagal nacionalinius įstatymus reikalaujama, kad investuotojai tartųsi su vietos<br />
gyventojais prieš atliekant žemės paskirstymą. Ganoje yra paplitę sandoriai su vietos lyderiais. Bet net ir šiais atvejais dažnai<br />
pasitaiko trūkumų dėl teisinių reikalavimų įgyvendinimo ir vietos lyderių atskaitomybės.<br />
Taip pat labai svarbi vietos žemės teisių apsauga. Nacionaliniai įstatymai yra nevienodi, bet kai kurios neretai pasitaikančios<br />
jų ypatybės kenkia vietos gyventojų padėčiai. Iš tokių trūkumų galima paminėti neapsaugotas valstybei priklausančios žemės<br />
naudojimo teises, neprieinamas registracijos procedūras, kompensavimą vien tik už pagerinimų praradimą, kaip antai javų,<br />
o ne žemės praradimą, ir pasenusius kompensavimo tarifus. Todėl vietos gyventojai gali pralaimėti, ir net investuotojai,<br />
siekiantys laikytis geros praktikos, nukenčia dėl aiškių vyriausybės procedūrų ir nurodymų trūkumo.<br />
EKONOMINĖ ŽEMĖS ĮSIGIJIMO SANDORIŲ PUSIAUSVYRA<br />
Žemės mokesčių ir kitų piniginių pervedimų apskritai nebūna arba jie būna maži, nes norima pritraukti investicijų,<br />
suvokiama, kad galimybės sąnaudos yra mažos, ir trūksta gerai veikiančių žemės rinkų. Tai savaime nereiškia, kad sandoris<br />
nesubalansuotas: žemę teikiančios šalys gali gauti naudos, pavyzdžiui, investuotojų įsipareigojimus dėl investicijų ir<br />
infrastruktūros, kaip antai drėkinimo sistemos vystymo.<br />
Atsižvelgiant Į įsipareigojimų dėl investicijų reikšmę ekonominiam žemės įsigijimo sandorių balansui, įvykdomumas yra ypač<br />
svarbus. Vyriausybės žemės paskyrimai paprastai atliekami priklausomai nuo to, ar investuotojas laikosi investicijų planų<br />
per kelis pirmuosius projekto metus, po kurių paskyrimas yra patvirtinamas. Bet Afrikos vyriausybės retai naudodavo šią<br />
priemonę, kad priverstų investuotojus atsiskaityti, o sutarčių formuluotės nėra pakankamai detalios, kad tai būtų įvykdoma.<br />
Vienkartiniai vertinimai ankstyvoje įgyvendinimo stadijoje neleidžia atlikti tęstinio investicijų vykdymo kontroliavimo ir<br />
sankcionavimo per visą projekto vykdymo laikotarpį.<br />
Nors žemės įsigijimo sandorių struktūra yra nepaprastai skirtinga, sprendžiant pagal nedidelĮ sutarčių skaičių, galima teigti,<br />
kad dar galima daug daugiau nuveikti griežtinant nuostatas pagrindinėse srityse, paveikiančiose ekonominę pusiausvyrą,<br />
ypač palyginus šias sutartis su sutarčių sudarymo praktika kituose sektoriuose, kaip antai naftos ir dujų sektoriuose. Šioms<br />
sutartims, nors jos labai nevienodos, dažnai trūksta tvirtų mechanizmų, leidžiančių kontroliuoti ar priversti investuotojus<br />
vykdyti savo įsipareigojimus, užtikrinti naudą vietos gyventojams, skatinti smulkius ūkininkus dalyvauti gamybos veikloje<br />
(pavyzdžiui, taikant ūkininkavimo rangą, bendrąsias įmones su vietos žemės valdytojais ar kitas bendros gamybos formas),<br />
maksimaliai padidinti vyriausybės pajamas ir subalansuoti apsirūpinimo maistu užtikrinimo problemas žemę tiekiančioje<br />
ir žemę įsigyjančioje šalyje.<br />
Žemės ūkio modernizavimas galėtų padėti Afrikos šalims pakilti vertės grandine. Gerinant žemės ūkĮ galima pasiekti gyvenimo<br />
šaltinių įvairinimo, sukurti darbo vietų ir pakelti žemės ūkio produktyvumą (naudojant pagerintas sėklų rūšis, praktines žinias ir<br />
technologijas). Investuotojai Į žemę ir žemės ūkiu užsiimančios įmonės galėtų skatinti ar tiesiogiai investuoti kapitalą Į infrastruktūrą,<br />
technologijas ir intervencijas, siekiant pagerinti prieigą prie rinkų, o žemės mokesčiai ir koncesijos galėtų teikti biudžeto pajamų.<br />
Tačiau pavojai kelia susirūpinimą. Prieigos prie žemės ir vandens išteklių, išteklių vadybos ir gamybos metodų pasikeitimai gali<br />
paveikti aplinkos tvarumą, apsirūpinimo maistu užtikrinimą, valdžios santykius ir socialinĮ stabilumą, ypač kai sandoriai sudaromi<br />
nesubalansuotomis derybomis. Kyla pavojus, kad žemę nustos valdyti didelė visuomenės dalis ir kils neigiami padariniai apsirūpinimo<br />
maistu užtikrinimui, socialiniam stabilumui ir vietos darbui bei galimybėms gauti pajamas. Žemę valdant užsienio investuotojams,<br />
gali kilti ydingos paskatos naudoti netvarius gamybos metodus, o žemės įsigijimo sandoriai ir derėjimasis gali sukurti galimybes<br />
korupcijai ir privataus pelno pasisavinimui nacionalinių ilgalaikių interesų sąskaita.<br />
Tikėtina, kad kai kuriose šalyse Į pietus nuo Sacharos žemės įsigijimo sandoriai sukurs trintĮ tarp partnerių (4.3 langelis) 25 .<br />
Įsigijimai dažniau būna pelningesni srityse su drėkinimo sistema, prieiga prie vandens ir infrastruktūros bei esančiose netoli rinkų.<br />
O produktyviausia žemė ir vandens šaltiniai, Į kuriuos siekiama investuoti, nėra „nenaudojami“ ištekliai. Net jei jie klasifikuojami<br />
kaip „nenaudojami“, tikėtina, Į juos savo teises pareikš ankstesni naudotojai. Šis reiškinys buvo užfiksuotas Etiopijoje, Tanzanijoje ir<br />
Mozambike 26 . Tai gali paaiškinti faktas, kad Afrikoje išteklių naudojimas veikiausiai yra nepakankamai apskaičiuojamas, nes didžioji<br />
vietos išteklių naudotojų dauguma, ypač kaimo vietovėse, neturi oficialių nuosavybės teisių. Yra plačiai paplitę gamybos būdai,<br />
nereikalaujantys nuolat naudoti žemę (ganomi gyvūnai, auginimo ciklai ilgam paliekant pūdymus). Todėl daug žmonių gyvena<br />
naudodamiesi bendros ir laisvos prieigos ištekliais.<br />
25<br />
Cotula et al. 2009 ir GRAIN 2008.<br />
26<br />
Sulle 2009; Nhantumbo ir Salomao 2009.<br />
64
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
Tarptautinės vystymosi agentūros ir tyrėjų bendruomenė dirba, siekdamos suteikti rekomendacijas ir pagalbą suinteresuotoms<br />
šalims (investuotojams, vyriausybėms, vietos gyventojams ir pilietinei visuomenei), kad jos suprastų galimą naudą dėl atsinaujinusio<br />
susidomėjimo investavimu Į žemės ūkį. Bet tikėtina, kad šios pastangos kainuos daug, o rezultatai bus abejotini.<br />
Užtikrinti, kad vidaus ir užsienio investicijos Į Afrikos žemės ūkio paskirties žemę sukeltų skurdą mažinančius padarinius, yra labai<br />
sudėtinga, ypač silpnose šalyse (4.1 lentelė). Tokios šalys turi menkus derėjimosi gebėjimus ir ne itin pajėgia spręsti konfliktus dėl<br />
išteklių.<br />
4.3 langelis. Tarptautinės investicijos Sudane: arabų šalių regiono „duonos krepšelis“ 27<br />
Parengė Aysen Tanyeri-Abur a ir Nasredin Elamin b<br />
a<br />
Šiaurės rytų universitetas, Bostonas (angl. Northeastern University, Boston);<br />
b<br />
Maisto ir žemės ūkio organizacija (angl. Food and Agriculture Organization) (FAO), Regioninis biuras<br />
Artimiesiems Rytams ir Šiaurės Afrikai (angl. Regional Office for the Near East and North Africa).<br />
Sudanas ilgai buvo laikomas arabų šalių regiono „duonos krepšeliu“ ir svarbia investicijų Į žemės ūkį, ypač iš arabų šalių,<br />
valstybe. Apimanti 2,5 milijono kvadratinių kilometrų, tai didžiausia šalis Afrikoje ir viena iš kelių šalių regione, vis dar<br />
turinčių nepanaudotą žemės ir vandens potencialą. Besiribodama su devyniomis Afrikos šalimis ir suteikdama joms prieigą<br />
prie jūros, ji užima strateginę padėtį. Taip pat joje gyvena daug jaunų gyventojų dėl spartaus gyventojų daugėjimo per<br />
pastaruosius 30 metų. Bet Sudano išteklių turtą nustelbia plačiai paplitęs apsirūpinimo maistu neužtikrinimas ir skurdas<br />
(2003–2005 m. 21 % sudaniečių mityba buvo nepakankama; FAO, 2008).<br />
Tam tikros neseniai pastebėtos investicijų Į žemės ūkĮ arabų šalyse tendencijos paveikia kapitalo srautų Į Sudaną<br />
dydĮ ir pobūdį.<br />
• Žemės ūkis ir vanduo tampa naujomis turto rūšimis investicijoms dėl radikalių politinių pasikeitimų Saudo Arabijoje<br />
ir Persijos įlankos šalių susirūpinimo dėl aukštų maisto kainų ir eksporto draudimų 2007 m. bei dėl naftos kainų<br />
sumažėjimo.<br />
• Dauguma investicijų kyla dėl privataus sektoriaus iniciatyvų, nors valstybė taip pat plačiai dalyvauja teikdama palaikymą<br />
ir palengvinimą.<br />
• Sudanas, kuriame vyrauja vienas iš aukščiausių apsirūpinimo maistu neužtikrinimo lygių arabų regione, taip pat yra<br />
vieta, Į kurią nukreipiama dauguma šitų investicijų. Daugiau kaip 50 % investavimo Į žemę sandorių regione sudaroma<br />
Sudane.<br />
• Neseniai atliktos investicijos ir susijungimai gali padidinti investicijas Į regioną bei paskatinti plėsti prekybą tarp arabų<br />
šalių regione. O nauji prekybos maistu ir nafta blokai, kaip antai Persijos įlankos bendradarbiavimo taryba (GCC) ir<br />
Pietryčių Azijos valstybių asociacija (ASEAN) 28 gali atverti galimybes kitiems prekybos susitarimams, palengvinsiantiems<br />
tolesnes investicijas Į maistą ir žemės ūkį.<br />
Šie įvykiai turi politinę reikšmę. Reikia skirti ypatingą dėmesĮ tvaraus investavimo pasirinkimams ir ilgalaikei perspektyvai.<br />
Regione, kur trūksta vandens ir suvokiama, kad vietos ištekliai yra visiškai nepakankami, prioritetu turi būti mokymasis iš<br />
ankstesnių politinių sprendimų.<br />
Sudanas yra palyginti turtingas žemės ir vandens ištekliais, bet manoma, kad Nilo upės baseinas iki 2025 m. taps vandens<br />
stokojančiu regionu (Revenga et al., 2000). Saudo Arabija turėjo neigiamos patirties taikydama savo savarankiško maisto<br />
apsirūpinimo politiką, dėl kurios buvo smarkiai išeikvoti ištekliai (Elhadj, 2008). Nors padidėjusios investicijos Į žemės ūkĮ ir<br />
maisto gamybą yra labai svarbios sprendžiant apsirūpinimo maistu užtikrinimo problemas Sudane, netvarios investicijos<br />
turės neigiamą poveikĮ tiek investuotojams, tiek šalims gavėjoms, tiek visoms suinteresuotoms šalims.<br />
Naujausių išsamių duomenų trūkumas neleidžia išsamiai ištirti tiesioginių užsienio investicijų (TUI) Į Sudano žemės<br />
ūkĮ struktūros ir veiksmingumo.<br />
27<br />
Šiame langelyje neišreiškiamos atitinkamų autorių organizacijų nuomonės, ir už turinĮ yra atsakingi vien autoriai.<br />
28<br />
2009 m. birželio 30 d. GCC ir ASEAN paskelbė, kad ketina kurti naują prekybos maistu ir nafta bloką, skirtą prekybai ryžiais iš ASEAN šalių ir energija bei naftos<br />
cheminėmis medžiagomis iš Persijos įlankos šalių (Reuters, 2009).<br />
65<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Verta atkreipti dėmesĮ Į kelis pastebėjimus dėl FDI srautų Į žemės ūkĮ Sudane:<br />
• TUI Į žemės ūkĮ iki šiol buvo nedidelės, vidutiniškai sudarė mažiau kaip 1 % visų TUI.<br />
• Dauguma TUI Į žemės ūkĮ Sudane yra skirtos išteklių paieškai (4.1 langelio lentelė).<br />
Investicijas Į Sudaną galima apibendrinti šitaip:<br />
4.1 langelio lentelė. Žemės ūkio paskirties žemės paskyrimai 2000–2008 m.<br />
(suteikiama daugiau nei 1 000 hektarų) 29<br />
Iš viso investicijų<br />
(hektarai)<br />
Bendrų įmonių dalyvavimas<br />
(hektarai)<br />
Užsienio investuotojai 713 010 706 640<br />
Saudo Arabija 365 190 48 300<br />
Jungtiniai Arabų Emyratai 71 820 32 340<br />
Pietų Korėja 84 000 500 000<br />
Egiptas 5 500 126 000<br />
Kiti 186 500<br />
Vietos investuotojai 2 363 000<br />
Iš viso investicijų 3 782 650<br />
Šaltinis: Autoriaus apskaičiavimai, pagrįsti informacija, gauta bendraujant su Sudano investicijų ministerija<br />
• Nors dalis, lyginant su visomis TUI, yra maža, per praėjusĮ dešimtmetĮ TUI Į žemės ūkĮ didėjo ir toliau. Sudano TUI Į žemės<br />
ūkĮ augo vidutiniškai 23 % nuo 2000 iki 2008 m., nors jų dalis, lyginant su visomis TUI, yra maža – apie 2 % (Nur, 2009).<br />
2009 m. TUI iš viso pasiekė 17 %, ir manoma, kad 2010 m. jos padidės iki 50 % (Reuters, 2008).<br />
• TUI tarp arabų šalių sudaro daugumą TUI Sudane – apytiksliai 93 % visų investicijų, 38 % iš Saudo Arabijos.<br />
• Arabų šalių TUI Į žemės ūkĮ prasidėjo 20-ojo amžiaus aštuntajame dešimtmetyje, kai buvo pradėti pagrindiniai projektai<br />
pagal Arabų šalių institucijos žemės ūkio investicijoms ir plėtrai bei kitas viešojo ir privataus sektoriaus iniciatyvas. Toks<br />
pavyzdys yra Kenanos cukraus bendrovė. 30 Šių investicijų poveikiai buvo nevienalyčiai.<br />
• Sudane beveik visos TUI susikoncentravo trijuose labiausiai išvystytose šalies srityse – Chartume, Nilo upės srityje ir<br />
Geziroje vykdoma 86 % visų investicinių projektų, ir daugiausia investuota Į pirminĮ žemės ūkĮ (Nur, 2009). Reikalinga<br />
politika, padėsianti spręsti regionų skirtumus pagal investicijas.<br />
• Kalbant apie TUI kapitalo panaudojimo intensyvumą Sudane, ypač aukštu kapitalo panaudojimo intensyvumu pasižymi<br />
investicijos iš arabų šalių. Rezultatai taip pat rodo, kad nors 37 % visų TUI projektų ir 41 % viso TUI kapitalo yra skirta<br />
mišriajam žemės ūkui, šiame subsektoriuje sukuriama tiktai 25 % visų TUI darbo vietų dėl to, kad taikomi gamybos<br />
metodai, kuriems reikia labai daug kapitalo (Nur, 2009).<br />
Institucijų ir politikos priemonių struktūra yra labai svarbi siekiant nuolatinio investicijų srauto, suteikiant teisingas<br />
paskatas investicijų paskyrimui bei sprendžiant nacionalines apsirūpinimo maistu užtikrinimo problemas. Siekdamas<br />
įveikti išteklių stygių žemės ūkyje, Sudanas susitelkė ties užsienio investicijų pritraukimu, o mažiau dėmesio skyrė tam, kad<br />
kuo labiau padidintų šitų investicijų teigiamą poveikĮ ir įtaką vidaus problemų sprendimui gerinant apsirūpinimo maistu<br />
užtikrinimą.<br />
Staigus investicijų Į žemės ūkĮ antplūdis paskatino imtis naujos politikos. Buvo paskelbti nuomos mokesčiai ir kitas žemėtvarkos<br />
reglamentavimas, taikomas specialiai išteklių siekiančioms investicijoms, kaip antai naujiems žemės įsigijimams. Dauguma<br />
žemės Sudane nuomojama už metinĮ 2,7–35 JAV dolerių mokestĮ už hektarą, ir dažniau pasitaiko mažesni mokesčiai.<br />
Susitarimai dėl nuomos priklauso nuo atskirų atvejų. Sudano vyriausybė nustatė kelias apsaugos priemones, siekdama<br />
užtikrinti, kad žemės naudojimas atitiktų socialinius ir ekonominius gyventojų interesus. Pavyzdžiui, nuomos sutartys iš<br />
pradžių sudaromos trejiems metams ir paskui pratęsiamos kas septynerius metus iki 99 metų. Taip pat yra keli pagrindiniai<br />
reikalavimai investuotojams, pagal kuriuos reikalaujama nutiesti šalutinius kelius, atvesti elektrą ir skirti 10–20 % žemės,<br />
Į kurią investuojama, vietos bendruomenei naudoti (tai turi būti suderinta su vietos gyventojais). 31<br />
29<br />
Yra įgyvendinti ne daugiau kaip 10 % žemės įsigijimo sandorų (užsienio investuotojų). Buvo pradėti procesai, siekiant panaikinti apytiksliai 10–15 % sandorių<br />
su užsienio investuotojais.<br />
30<br />
Kenanos cukraus bendrovė Sudane buvo įsteigta arabų šalims 20-ojo amžiaus aštuntajame dešimtmetyje skyrus bendrą viešojo ir privataus sektoriaus<br />
finansavimą. Ši iniciatyva labai padidino gamybos pajėgumus šalyje ir išplėtė cukraus gamybą, aprūpindama Sudaną cukrumi ir net leisdama dalĮ cukraus<br />
eksportuoti. Bet kiti socialiniai ir ekonominiai poveikiai regione buvo nevienareikšmiški.<br />
31<br />
Asmeninis pranešimas, Sudano investicijų ministerija.<br />
66
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
Sudanas ir toliau laikomas arabų šalių regiono „duonos krepšeliu“, ir dauguma neseniai atliktų investicijų Į žemę buvo<br />
nukreiptos Į šią šalį. Tačiau lieka klausimas: kokios pagrindinės maisto prekės gali būti pelningai gaminamos Sudane,<br />
ypač ilgalaikėje perspektyvoje? Siekdami patenkinti savo maisto poreikius, arabų šalių investuotojai pirmiausia investuoja<br />
Į pagrindinių maisto produktų, ypač kviečių, gamybą. Atsižvelgiant Į klimato sąlygas šalyje, dar reikia ištirti kviečių auginimo<br />
galimybes ir našumą Sudane. Be to, Sudanas turi daug ariamos žemės, bet esamas vandens kiekis gali būti nepakankamas,<br />
kad patenkintų būsimus plėtros poreikius, atitinkančius neseniai užsienio investuotojams išnuomotos žemės dydį, jau<br />
nekalbant apie šalutinius šių investicijų poveikius kaimo vietovių gyventojams ir gyventojų mieste gausėjimui.<br />
4.1 lentelė. Užtikrinimas, kad naujos investicijos Į žemės ūkio paskirties žemę sukeltų skurdą<br />
mažinančius padarinius<br />
Sąlygos tvariems<br />
skurdą mažinantiems<br />
stambių investicijų<br />
Į žemę padariniams<br />
Aiškus anksčiau buvusių<br />
išteklių naudojimo<br />
teisių nustatymas ir<br />
pripažinimas.<br />
Sutarčių rengimas,<br />
siekiant suderinti<br />
investuotojų, vyriausybių<br />
ir vietos gyventojų<br />
prioritetus, perspektyvas<br />
ir paskatas.<br />
Investuotojų ir<br />
žemę suteikiančių<br />
šalių vyriausybių<br />
įsipareigojimų<br />
patikimumas ir<br />
įvykdomumas. Neigiamai<br />
paveiktų žmonių<br />
teisių nustatymas ir<br />
kompensavimas.<br />
Geresnių ir gausesnių<br />
darbo galimybių<br />
sukūrimas.<br />
Žemės ūkio projektai turi<br />
padidinti produktyvumą<br />
ir būti tvarūs ekologijos<br />
požiūriu.<br />
Veiksmai, galintys padėti atitikti<br />
sąlygas<br />
Išteklių žemės nuosavybės teisių<br />
suteikimas; bendruomenės išteklių<br />
ir neoficialaus išteklių naudojimo<br />
registravimas; vietos gyventojų<br />
dalyvavimas sprendimų priėmimo<br />
procese.<br />
Skaidraus ir dalyvavimu pagrįsto<br />
sprendimų priėmimo proceso<br />
įgyvendinimas. Techninė pagalba,<br />
siekiant gerinti gebėjimus sutarčių<br />
rengimui, priežiūrai ir vadybai.<br />
Pradiniai aplinkos, socialinių ir<br />
ekonominių sąlygų vertinimai.<br />
Valstybinių institucijų ar tarptautinių<br />
tarpininkų atliekamas sutarties<br />
kontroliavimas.<br />
Veiksmai, užtikrinantys skaidrumą ir<br />
informacijos platinimą.<br />
Žr. aukščiau pateiktus veiksmus<br />
apie sutarties vykdymą ir rengimą.<br />
Sustiprinti profesinių sąjungų ir<br />
darbuotojų atstovų dalyvavimą.<br />
Žr. aukščiau pateiktus veiksmus.<br />
Įsteigti ir stiprinti institucijas<br />
(taisykles, agentūras ir struktūras)<br />
aplinkos apsaugos reguliavimui ir<br />
priežiūrai. Techninė pagalba naujiems<br />
investuotojams ir mechanizmai,<br />
leidžiantys pritaikyti vietos žinias apie<br />
žemės ūkio darbo būdus.<br />
Pastebėjimai<br />
Dauguma Afrikos žmonių neturi gamtos išteklių,<br />
prie kurių jie turi prieigą, oficialių naudojimo ar<br />
nuosavybės teisių. Žemės nuosavybės teisių suteikimui<br />
reikia laiko ir daug išteklių naudojančių procesų.<br />
Tarptautinė patirtis rodo, kad blogai parengtos žemės<br />
valdų reformos ir žemės nuosavybės teisių suteikimo<br />
programos gali pašalinti pažeidžiamesnes grupes<br />
ir gali sukurti destabilizuojančias jėgas. Skaidrus ir<br />
informuotas vietos suinteresuotų šalių dalyvavimas<br />
yra ypač sudėtingas šalyse, kur yra žemas išsilavinimo<br />
lygis ir silpnos visuomenės sutartys tarp gyventojų ir<br />
valstybės institucijų.<br />
Žr. aukščiau pateiktus pastebėjimus.<br />
Viena iš svarbiausių kliūčių šiai sąlygai yra derėjimosi<br />
galios ir pajėgumų disbalansas tarp investuotojų,<br />
vyriausybių ir vietos bendruomenės bei ūkininkų.<br />
Vietos gyventojai paprastai stokoja finansinių ir<br />
žmogiškųjų išteklių, kad atitiktų šias sąlygas.<br />
Tikėtina, kad vyriausybės gavėjos stokos būtinų<br />
gebėjimų ir fiskalinių išteklių ar pasiruošimo palaikyti<br />
veiksmingą struktūrą ir nustatyti realias bausmes už<br />
nesilaikymą. Asimetrinės informacijos problemos gali<br />
trukdyti nustatyti, įvertinti ir stebėti laikymąsi.<br />
Ekonominis ir finansinis projektų tvarumas galėtų<br />
suteikti naujiems investuotojams motyvaciją<br />
netiesiogiai ar aiškiai atsižadėti savo įsipareigojimų dėl<br />
darbo standartų ir daug darbo reikalaujančių metodų<br />
įgyvendinimo. Darbuotojų jungimasis Į profesines<br />
sąjungas gali prieštarauti nacionalinio elito interesams.<br />
Žr. aukščiau pateiktus pastebėjimus.<br />
Daugelyje Afrikos dalių žemė yra menkai atspari<br />
žemės ūkio intensyvinimui. Išorės investuotojai gali<br />
stokoti tinkamų žinių apie vietos ekosistemas ir tvarios<br />
gamybos praktiką.<br />
Žemės ūkio rangos sutartys, bendros įmonės, ir<br />
sutarčių plėtojimo sistemos gali pagerinti vietos<br />
žinių pritaikymą ir padėti investuotojams ir vietos<br />
gyventojams dalytis informacija. Bet šių rezultatų gali<br />
nepavykti pasiekti dėl asimetriškų partnerių padėčių<br />
ekonominiu ir galios požiūriu.<br />
67<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
4 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
<strong>Europa</strong> gali palaikyti tarptautines iniciatyvas dėl Elgesio kodekso, bet ji, stiprindama savo veiksmus dėl ilgalaikių programų žemės<br />
ūkio plėtrai ir pagalbai smulkiems ūkininkams teikti, taip pat gali padėti Afrikos ūkininkams ir gyventojams tiesiogiai gauti naudos<br />
iš padidėjusios Afrikos ūkio žemės vertės dabartinėje pasaulinėje rinkoje. Ji gali panaudoti savo kaip politinio ir ekonominio<br />
veikėjo vaidmenĮ tarptautinėse derybose, diplomatiniuose santykiuose ir pasaulinėse maisto rinkose. Ji gali pabandyti suvaržyti<br />
mechanizmus, skatinančius žemės paklausą, pavyzdžiui, svarbiausių maisto eksportuotojų eksporto kontrolės priemones ir<br />
energetikos politiką, skatinančią biokuro gamybą, o ne energijos vartojimo veiksmingumą.<br />
Nėra lengva įvertinti tiesioginių užsienio investicijų indėlĮ apsirūpinimo maistu užtikrinimui. Sudėtinga ne vien tik numatyti būsimą<br />
bet kokios investicijos raidą, taip pat sunku spręsti įvairių suinteresuotųjų šalių interesus (investuotojų ir teikiančių žemę šalių<br />
privataus sektoriaus bei vyriausybių interesus). Be to, apsirūpinimo maistu užtikrinimo interesai yra skirtingi, taip pat yra skirtumų<br />
įvairiose šalyse, kalbant apie jų išteklius ir pajamas. Siekiant apsaugoti įvairių šalių interesus, gali būti naudinga sukurti struktūrą,<br />
išryškinančią tam tikrus investicijų aspektus, kuriuos reikia įvertinti, kad būtų galima sumažinti būsimus neigiamus poveikius ir<br />
kad šios investicijos taptų tvaresnės. Taip pat svarbu atsižvelgti Į ankstesnes tokio pat pobūdžio investicijas ir nustatyti, ko iš jų<br />
galima pasimokyti.<br />
6. ALKANI GYVENTOJAI IR SILPNOS INSTITUCIJOS<br />
Apsirūpinimo maistu neužtikrinimas, susijęs su valstybės silpnumu, aiškiai yra viena iš svarbiausių grėsmių<br />
Afrikos šalims 32 . Čia svarbiausia tai, kaip institucijų silpnumas didina rimtą apsirūpinimo maistu užtikrinimo<br />
pavojų, ir ką galima padaryti, kad pasiektume pirmąjĮ Tūkstantmečio vystymosi tikslą (iki 2015 m. perpus<br />
sumažinti kenčiančių nuo alkio žmonių skaičių).<br />
Neseniai ištikusi maisto krizė išryškino ypatingą Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių apsirūpinimo maistu užtikrinimo<br />
pažeidžiamumą dėl išorės sukrėtimų, daugiausia dėl mažo (ir inertiško) Afrikos žemės ūkio produktyvumo per praėjusius du<br />
dešimtmečius.<br />
Šis inertiškas produktyvumas veikė kartu su didėjančia paklausa, iš dalies dėl tarptautinių veiksnių (didinančios paklausos Kinijoje<br />
ir Indijoje), bet iš dalies ir dėl gyventojų pagausėjimo, pavertusio silpniausias Afrikos šalis maisto importuotojomis ir iš esmės<br />
padidinusio pažeidžiamumą, todėl maisto krizė tapo labiau tikėtina 33 . Žemės ūkio veiklos diskriminavimas skatino persikelti Į miestus<br />
ir padidino kaimo ir miesto gyventojų nelygybę. Tai padidino smurtą ir politinĮ nesaugumą miestuose, o tai savo ruožtu padidino<br />
išteklius, skiriamus tam, kad būtų išspręstos saugumo problemos miestuose kaimo finansavimo sąskaita – taip susidarė ydingas<br />
ratas. O didelė migracija Į miestus kartu su menkomis investicijomis Į kaimo vietoves lėmė tai, kad sumažėjo žemės ūkio gamyba,<br />
padidėjo maisto importas, kuris dar labiau pakenkė žemės ūkio pajėgumams gaminti produktus.<br />
Maisto krizė gali padidinti valstybės silpnumą dėl jos sumažėjusio teisėtumo, kaip parodė maisto riaušės, kilusios dėl neseniai labai<br />
išaugusių tarptautinių maisto kainų. Bet ši situacija gali pasikeisti, jei maisto pirkėjai taps maisto pardavėjais (kaip įvyko Pietų ir Rytų<br />
Azijoje per žaliąją revoliuciją). Maisto pardavėjai padidintų savo pajamas ir nuleistų maisto kainas, ištraukdami iš skurdo žmones tiek<br />
silpnose, tiek ir kitose šalyse dėl padidėjusios paklausos 34 . Bet norint, kad daugiklis pradėtų veikti, turi tinkamai veikti rinkos. Vis dėlto<br />
silpnose šalyse yra daug kliūčių, trukdančių veikti rinkos mechanizmams, nes ūkininkai susiduria su ribotomis galimybėmis gauti<br />
kreditus ir didelėmis sąnaudomis informacijai gauti bei sutartims vykdyti. Esant prastai prieigai prie oficialių finansų, prekybininkai<br />
keičiasi nedideliais kiekiais, prekiauja su geografiškai artimomis sritimis ir taip didina kintamų kainų tikimybę.<br />
Silpnoms šalims, kuriose vyksta konfliktai, kyla didžiausias pavojus dėl apsirūpinimo maistu neužtikrinimo. PriežastinĮ santykĮ nustatyti<br />
nėra paprasta, bet politinis nestabilumas dažnai kyla šalyse, kur neužtikrinamas apsirūpinimas maistu. Konfliktai ir ekonominis<br />
žlugimas laikomi priežastimis, kodėl kilo daugiau kaip trečdalis maisto krizių nuo 1995 iki 2003 m., o pilietinė kova ir pabėgėliai ar<br />
šalies viduje perkelti asmenys buvo nurodyti kaip pagrindinė priežastis, dėl kurios kilo daugiau kaip pusė maisto krizių Afrikoje 35 .<br />
Konfliktai paprastai mažina žemės ūkio gamybą ir pajamas iš prekinių javų ir galvijų. Pasak FAO, Afrika per paskutinĮ 20-ojo amžiaus<br />
trečdalĮ dėl konfliktų prarado daugiau kaip 120 milijardų JAV dolerių vertės žemės ūkio gaminių. Maisto gamyba smuko 13-oje iš<br />
18-os konfliktų paveiktų tirtų šalių 36 .<br />
32<br />
JTPPK (2009) apskaičiavimais 300 milijonų afrikiečių kenčia nuo ilgalaikio alkio.<br />
33<br />
Be to, Afrikos šalys importuoja pagrindines prekes, kaip antai kviečius ir ryžius (JTPPK 2009).<br />
34<br />
Ši tendencija pastebėta Kinijoje pastaraisiais metais iki 2008 m. lapkričio mėn., kai dėl ekonomikos ir finansų krizės „naujiems“ miesto darbuotojams kilo<br />
grėsmė, kad jie bus vėl grąžinti Į Kinijos kaimo vietoves.<br />
35<br />
Flores 2004.<br />
36<br />
Stewart et al. 2001.<br />
68
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ekonominiai veiksniai gali padidinti silpnumą<br />
Taip pat gali būti sunkios ilgalaikės pasekmės žemės ūkio veiklai, o netiesioginiai padariniai ir neigiami išorės poveikiai gali kelti<br />
grėsmę apsirūpinimo maistu užtikrinimui kaimyninėse šalyse. Tarp konflikto ir karo poveikio bei žemės ūkio plėtros egzistuoja<br />
interaktyvus ir galbūt daugialypis santykis. Mozambikas per 20 metų pilietinĮ karą prarado 40 % savo žemės ūkio, infrastruktūros<br />
ir ryšių vertės 37 .<br />
Maisto gamybos problemos socialinio sutrikimo ar konflikto paveiktose šalyse gali padidinti maisto importo poreikĮ ir pakelti maisto<br />
kainas kaimyninėse šalyse. Ugandoje neseniai padidėjusi maisto paklausa iš regioninių prekybos partnerių, kaip antai Kenijos ir<br />
pietų Sudano, privertė padidinti maisto kainas 38 . Taip pat ir bloga pokonfliktinės situacijos vadyba gali trukdyti šalies žemės ūkio<br />
ir ekonomikos plėtrai. Pavyzdžiui, žemės ūkio bendruomenių sugrįžimas Į savo pradines žemės valdas ne visada duoda norimų<br />
rezultatų. Siera Leonėje priemonės, skirtos leisti gyventojams grįžti prie savo apdirbamos žemės ir gyvenimo būdo, dažnai leisdavo<br />
elitui perimti valdžią 39 .<br />
Ir atvirkščiai, apsirūpinimo maistu neužtikrinimas gali padidinti silpnumą. Dėl nepakankamo investavimo Į žemės ūkĮ didėja konflikto<br />
galimybės tokĮ pat poveikĮ daro konkurencija dėl maisto ar maisto prieigos teisių trūkumas 40 . Sukilimai ir vyriausybių žlugimai bei<br />
konfliktai Etiopijoje, Ruandoje ir Sudane kilo dėl maisto krizių, kurias sukėlė gamtos veiksniai (pavyzdžiui, sausros) ir blogas paramos<br />
žemės ūkiui ir jo plėtrai valdymas 41 .<br />
Apsirūpinimo maistu užtikrinimas taip pat glaudžiai siejasi su prieiga prie vandens. Silpnose šalyse vandens stygius paveikia žmones ir<br />
galvijus, o drėkinimas gali tapti problema. Taip pat menkai naudojamos trąšos, kurios daugiausia importuojamos ir yra brangios.<br />
7. IŠVADA<br />
Šalis galėjo atsidurti konflikte ar išlikti taikoje – arba patirti maisto krizę ar jos nepatirti, arba būti maisto<br />
eksportuotoja ar nebūti, arba būti mineralų eksportuotoja ar nebūti – priklausomai nuo atitinkamų<br />
kintamųjų per tam tikrą laikotarpĮ ir šaliai būdingos skirtingų veiksnių, paveikiančių silpnumą, sąveikos.<br />
„Istorija yra svarbi“, ir dėl tokio išliekamumo silpnumas tampa dar didesniu iššūkiu.<br />
Skirtingų ekonominių veiksnių, paveikiančių silpnumą, sąveika gali sukelti netiesinius padarinius. Tiesioginės užsienio investicijos<br />
ir prekyba, konfliktai ir apsirūpinimo maistu neužtikrinimas, konfliktai ir gamtos ištekliai gali sukurti teigiamų rezultatų sekos ratą,<br />
pritraukiant daugiau TUI, ir skatinti augimą, bet taip pat gali sukurti ydingą silpnų institucijų ir korupcijos ratą.<br />
Išliekamumas nėra vienintelė problema. Laikas taip pat svarbus: tikėtina, kad dėl trumpalaikės vyriausybės sprendimų priėmimo<br />
perspektyvos paplis besaikis išlaidavimas ir oportunistinis elgesys. Silpnos šalys, nuolat reaguodamos Į nepaprastąsias situacijas,<br />
turi daug trumpesnę laiko perspektyvą negu kitos šalys. Trumpą perspektyvą pablogina nesugebėjimas prisiimti atsakomybės, taigi<br />
net tolimos perspektyvos besilaikanti vyriausybė gali patirti, kad jos sprendimus paveikia nesugebėjimas prisiimti atsakomybės.<br />
Šiame aptarime pabrėžiama laiko ir išliekamumo svarba, nes tikimybė, kad laikinas sukrėtimas gali sukelti nuolatinĮ šalies silpnumą,<br />
yra labai didelė. Taip pat pabrėžiama, kaip svarbu atsižvelgti Į sąveiką tarp skirtingų ekonominių veiksnių – ir Į kai kuriuos laiko<br />
nuoseklumo klausimus, ypač svarbius silpnoms šalims 42 .<br />
37<br />
Collier et al. 2003.<br />
38<br />
Benson 2008.<br />
39<br />
Maconachie 2008.<br />
40<br />
DFID 2001.<br />
41<br />
Messer ir Cohen 2006; Messer et al. 1998.<br />
42<br />
Pavyzdžiui, jei vyriausybės turi pritraukti mineralų gavybos bendroves, kad jos investuotų kapitalą Į kasyklos ar naftos telkinio žvalgymą ar vystymą, bendrovės<br />
susiduria su reikalavimu sumokėti. Kai tik investicija yra atlikta ir nepriklausomai nuo pažadų, investuotojai yra praradę savo derėjimosi galią: vyriausybės siekia<br />
pasisavinti išteklių rentas. Įsipareigojimo problema yra būdinga visoms investicijoms, bet ji būna daug rimtesnė tada, kai išgaunami gamtos ištekliai ir ypač<br />
silpnose šalyse. Norint išgauti išteklius, paprastai reikia įdėti daugiau kapitalo negu kuriai nors kitai veiklai, todėl rizikuojama didesnėmis lėšomis, o investicija<br />
paprastai yra vienkartinė ir negali būti perkelta. Kadangi investuojama silpnose šalyse, vyriausybės yra mažiau atskaitingos.<br />
69<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
ANTROJI DALIS<br />
NUO <strong>SILPNUMO</strong> IKI ATSPARUMO
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
5 SKYRIUS<br />
SILPNUMAS IR ATSPARUMAS<br />
Socialinės ir ekonominės sistemos atsparumas priklauso nuo jos lygmenų – namų ūkių, bendruomenių<br />
ir šalies – gebėjimo prisitaikyti prie vidinių ir išorinių sukrėtimų. Šio vystymosi aspekto nebegalima<br />
ignoruoti. Atsparumo stiprinimas ir palaikymas didina žmonių gerovę. Statiškame pasaulyje tai, kiek<br />
socialinės sistemos arba grupės nariai valdo savo likimą, priklauso nuo narystės teikiamų teisių, tapatumo,<br />
sprendimų galios ir problemų sprendimo mechanizmų. Atskirų narių gebėjimas siekti savo tikslų ir<br />
troškimų, priklauso nuo to, kaip grupė:<br />
• Kuria savo narių vienybę ir užtikrina minimalius išteklius, paslaugas ir teises.<br />
• Leidžia savo nariams veikti normatyvinės sistemos rėmuose.<br />
• Turi institucinius mechanizmus šių narių problemoms spręsti.<br />
• Suteikia savo nariams įtakos grupės valdyme 1<br />
.<br />
Kintančiame pasaulyje socialinės ir ekonominės sistemos keičiasi ir gali būti veikiamos sukrėtimų. Taigi pajėgumas palaikyti ir<br />
pertvarkyti šias sąlygas suteikia jų nariams galimybę laikui bėgant panaudoti savo gebėjimus. Kitaip sakant, jei socialinės sistemos<br />
pajėgumas skatina jos narių gerovę, jos atsparumas sustiprins šios funkcijos ilgaamžiškumą.<br />
Kaip atskirose visuomenėse stiprinamas atsparumas ir kuriais komponentais bei mechanizmais jis pagrįstas? Yra du argumentai:<br />
1. Tinkamai funkcionuojanti valstybė remia socialinės ir ekonominės sistemos atsparumą, nes jis stiprina žmonių galimybes<br />
stabilumo ir ypač sunkmečio laikotarpiais.<br />
2. Socialinėje ir ekonominėje sistemoje adaptacijos prie vykstančių pokyčių procesus valdo ne vien valstybės institucijos. Visose<br />
visuomenėse nevalstybiniai veikėjai plėtoja nuosavas saviorganizacijos, prisitaikymo ir mokymosi gebėjimus bei sistemas.<br />
Pilietinių visuomenių atsparumo šaltiniai apima socialinę sanglaudą ir tinklus, socialinę atmintį 2 , abipusio pasitikėjimo ryšius,<br />
nuobaudų už įstatymų pažeidimus ryšius, ekonominę veiklą reguliuojančias neoficialias ir privačias institucijas, teises naudoti<br />
išteklius ir ginčų sprendimo būdus.<br />
Silpnos valstybinės institucijos gal egzistuoti greta atsparių visuomenių, bet rezultatas greičiausiai neatneš didelės socialinės<br />
naudos ir stabilumo. Atvirkščiai, silpna valstybė yra linkusi ardyti pilietinės visuomenės sistemų ir visos socialinės ir ekonominės<br />
sistemos atsparumą. Tuo tarpu atsparūs namų ūkiai, bendruomenės ir pilietinės visuomenės gali padėti apsaugoti gyventojus nuo<br />
valstybės silpnumo pasekmių.<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos pilietinės visuomenės kūrybiškai prisitaikė prie pasikartojančių krizės laikotarpių ir sukūrė<br />
sudėtingus ir giliai įsišaknijusius išgyvenimo, problemų sprendimo ir prisitaikymo mechanizmus pradedant šeimyninėmis bei<br />
bendruomeninėmis draudimo sistemomis ir baigiant tradiciniu kaimo žemės valdymu.<br />
Nepaisant šių atsparumo mechanizmų ir nevalstybinių veikėjų bandymų iš dalies papildyti arba pakeisti valstybės paslaugas ir<br />
funkcijas, pilietinėms visuomenėms nepavyksta visiškai sušvelninti politinių, ekonominių ir klimato sukrėtimų pasekmių arba<br />
valstybės silpnumo padarinių žmonėms ir plėtrai.<br />
1<br />
Stinchcombe 1975.<br />
2<br />
Folke 2006.<br />
71<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
5 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1. ATSPARUMO STIPRINIMAS<br />
Atsparumas, kurio samprata iš pradžių buvo plėtojama gamtos mokslų srityje, – tai sistemos gebėjimas<br />
prisitaikyti prie pokyčių ir išsaugoti nepakitusias savo pagrindines funkcijas 3 . Todėl sistemos atsparumas<br />
turi būti vertinamas atsižvelgiant Į jos funkcijas. Taikant atsparumo sąvoką ekonominei sistemai, jis<br />
nusako rinkos ir pagalbinių jos institucijų pajėgumą „veiksmingai skirstyti išteklius arba teikti būtiniausias<br />
paslaugas“ (Perrings 2006, 418 p.). Taikant atsparumo sąvoką socialinei ir ekonominei sistemai, jis nusako<br />
sistemos pajėgumą suteikti visuomenės nariams galimybę siekti savo gerovės ir tenkinti savo poreikius bei<br />
norus, kurių jie negalėtų tenkinti nebūdami sistemos nariais.<br />
Sistemos atsparumą, kuris yra iš prigimties dinaminė sąvoka, galima įvertinti pagal jos pajėgumą reaguoti Į pokyčius ir sukrėtimus<br />
suaktyvinant atitinkamus prisitaikymo mechanizmus (5.1 langelis).<br />
5.1 langelis. Atsparumo ir pažeidžiamumo apibrėžimas<br />
Atsparumo ir pažeidžiamumo sampratos naudojamos įvairiose disciplinose, pradedant ekonomika ir ekologija ir baigiant<br />
psichologija ir saugumu. Kaip ir kitos sistemos savybės, šie terminai gali būti netikslūs, painūs ir skirtingai interpretuojami.<br />
Šioje ataskaitoje naudojami šie apibrėžimai:<br />
Atsparumas – tai „sistemos pajėgumas priimti trikdžius ir keistis, išsaugant iš esmės tas pačias funkcijas, struktūrą,<br />
tapatumą ir grįžtamąjĮ ryšį“. ŠĮ apibrėžimą suformulavo Atsparumo aljansas, tarpdisciplininis mokslinių tyrimų tinklas,<br />
nagrinėjantis šią temą nuo 1999 m.<br />
Pažeidžiamumas – tai asmens, grupės arba sistemos jautrumas sukrėtimo daromai žalai. Pažeidžiamumas yra sukrėtimų<br />
ir įtampos masto bei dažnumo, sukrėtimų tikimybės ir gebėjimo reaguoti Į sukrėtimus, t. y. atsparumo, rezultatas.<br />
Struktūrinis pažeidžiamumas – tai pažeidžiamumas veiksniams, kurie ilgalaikėje perspektyvoje nepriklauso nuo sistemos<br />
pajėgumo reaguoti Į pokyčius ir sukrėtimus. Todėl struktūrinis pažeidžiamumas priklauso nuo sukrėtimų ir įtampos dydžio<br />
ir dažnumo, taip pat nuo sukrėtimų tikimybės.<br />
Atsparumas taip pat yra svarbus tvarumo komponentas. Siekiant laikui bėgant palaikyti žmonių gerovę, reikia mažinti socialinių,<br />
ekonominių ir ekologinių sistemų patiriamą įtampą. Atsparumas reiškia gebėjimą prisitaikyti prie pokyčių ir naujos įtampos.<br />
Atsparumo reikšmė tvarumui esminė, nes sukrėtimai, trikdžiai ir kintančios sąlygos yra neišvengiamos ir dažnai nenuspėjamos,<br />
tuo tarpu tvarumui būtinas poreikis mažinti jėgų spaudimą socialinėms ir ekonominėms sistemos, nes šios jėgos gali pakenkti<br />
atsparumui.<br />
2. KĄ REIŠKIA ATSPARUMU GRINDŽIAMAS POŽIŪRIS?<br />
Atsparumu grindžiamas požiūrio reikšmė vystymosi diskurse yra daugiaaspektė (ir greičiausiai turi jam<br />
rimtų padarinių). Jis įtakoja vystymosi darbotvarkės prioritetus, pagalbos politikos formavimą ir atitinkamą<br />
analitinę sistemą. Priimant atsparumo perspektyvą pripažįstama, kad stacionarine mąstysena grindžiama<br />
politika yra ribota. 4 Be to, taikant šĮ požiūrĮ gali rastis naujų tikslų ir kompromisų.<br />
2.1 ILGALAIKĖS IR TRUMPALAIKĖS PERSPEKTYVOS KOMPROMISAI IR PAPILDOMUMAS<br />
Galima dabartinės praktikos įtampa kyla iš poreikio greitai reaguoti Į nenumatytus kritinius atvejus, kurie gali kelti pavojų ilgalaikei<br />
plėtrai. Pavyzdžiui, tarptautinių ir nevyriausybinių organizacijų humanitarinės maisto intervencijos ir paslaugos gelbėja žmones<br />
esant kraštutiniam pavojui, bet socialinėse ir ekonominėse sistemose, pernelyg priklausomose nuo pagalbos maistu, žemės ūkio<br />
plėtra greičiausiai bus silpna 5 . Taip pat kyla pavojus, kad išorinių veikėjų valdomos atskiros struktūros apeis valstybės institucijas<br />
ir silpnins konsolidaciją 6 . Tačiau trūkumų nereikia pervertinti. Skubios intervencijos automatiškai negriauna ilgalaikių<br />
3<br />
Holling (1973) apibrėžia atsparumo sąvoką kaip trikdžių mastą, kurĮ sistema gali priimti iš esmės nesikeisdama.<br />
4<br />
Folke 2006.<br />
5<br />
Alinovi ir Russo 2009.<br />
6<br />
Manor 2007.<br />
72
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnumas ir atsparumas<br />
strategijų. Kadangi pasikartojantys sukrėtimai gali griauti atsparumą, trumpalaikes priemones galima suderinti su atsparumu<br />
grindžiamu požiūriu 7 . Silpnumo spąstų galima išvengti mokantis iš intervencijų, kurios jau daug metų atliekamos sudėtingų<br />
humanitarinių krizių metu, geriausios praktikos.<br />
2.2 ATSPARUMO IR VEIKSMINGUMO KOMPROMISAI<br />
Ekonomikos efektyvumas ir augimas būtini siekiant mažinti skurdą, bet vien jų negana. Atsparumu grindžiamas požiūris verčia<br />
persvarstyti plėtros politiką, pagal kurią didinant žmonių gerovę esminiais veiksniais laikomas našumas ir ekonomikos augimas. Tuo<br />
tarpu didžiausio augimo politika kai kuriais atvejais gali pakenkti sistemos atsparumui ir sukelti grėsmę jos tvarumui. Pavyzdžiui,<br />
Į eksportą orientuota politika, skatinanti našumą ir stiprinanti šalies augimo galimybes, gali taip pat sumažinti jos atsparumą.<br />
Kaip? Darydama spaudimą specializuotis svarbiausiuose sektoriuose, priklausomuose nuo didelių kainų svyravimų tarptautinėse<br />
rinkose. Perrings (2006) teigia, kad sutelkus išteklius veiklos srityse, duodančiose aukščiausią trumpalaikĮ pelną, beveik neabejotinai<br />
sumažės bendras sistemos atsparumas 8 .<br />
2.3 NAUJI ANALIZĖS ELEMENTAI FORMULUOJANT PLĖTROS STRATEGIJAS<br />
Taikant atsparumu grindžiamą požiūrĮ dažniausiai išplečiami efektyvios plėtros politikos tikslai ir reikalavimai. Politikos kūrimas turi<br />
būti grindžiamas ne tik statiškomis analizėmis ir padarinių stebėsena, bet ir „atsparumo vertimu“. Atliekant socialinės ir ekonominės<br />
sistemos atsparumo šaltinių analizę reikia geriau suprasti prisitaikymo mechanizmus, gebėjimą mokytis, saviorganizaciją, sprendimų<br />
priėmimo procesus ir kolektyvinius veiksmus. Šie analizės elementai galėtų papildyti socialinio kapitalo ir socialinės sanglaudos,<br />
namų ūkių turto, pavojų ir sukrėtimų rizikos, taip pat piliečių ir namų ūkių galimybių atlaikyti sukrėtimus tyrimą.<br />
3. VALSTYBĖS SILPNUMAS MAŽINA SOCIALINĮ IR EKONOMINĮ ATSPARUMĄ<br />
Procesai, padedantys žmonėms didinti savo gerovę priklauso nuo skirtingų lygmenų socialinių struktūrų,<br />
kaip antai namų ūkių, vietos, valstybės ir pasaulinės bendruomenės, sąveikos, taip pat įvairių tipų<br />
institucijų, kaip antai rinkų, politinių, kultūrinių ir teisinių sistemų, socialinio kapitalo, oficialių ir neoficialių<br />
sistemų, teisių naudoti išteklius reguliavimo, ginčų bei konfliktų sprendimo institucijų, sąveikos.<br />
5.2 langelis. Ekonomikos augimas, plėtra ir gerovė silpnose šalyse<br />
J. Allister McGregor, Sasekso universiteto Plėtros tyrimų institutas<br />
Prieš kurĮ laiką W. Arthuras Lewisas pareiškė, kad ekonomikos augimas nėra plėtros paskirtis, o būdas suteikti žmonėms<br />
daugiau pasirinkimo. Ši idėja buvo plačiai pripažinta, ją rutuliojo daug žinomų plėtros mąstytojų. Tačiau ji ne visada nuosekliai<br />
taikoma politikoje ir praktikoje.<br />
Pastaruoju metu kilusios pasaulio ekonomikos, pasaulio valdymo ir pasaulio aplinkos krizės suteikė akstiną persvarstyti,<br />
kaip mes suprantame plėtrą ir kaip organizuojame tarptautinę plėtros politiką bei praktiką. Dažnai girdimi raginimai kurti<br />
žmogiškesnĮ požiūrĮ Į plėtros teoriją (žr. 2009 m. Sarkozy Komisijos ataskaitą), tvirtai pagrįstą pripažinimu, kad plėtros<br />
politikos paskirtis yra sudaryti žmonėms socialines sąlygas siekti gerovės ir šalinti sąlygas, dėl kurių kyla žmonių kančios.<br />
Kuriant socialines sąlygas žmonių gerovei siekti, silpnose besivystančiose šalyse susiduriama su dideliais iššūkiais. Daugelyje<br />
šių šalių žmonės ir bendruomenės, siekdamos išgyventi ir klestėti, kuria savo socialines sąlygas. Žmonės buriasi Į vietos<br />
bendrijas. Jie moka privačioms karinėms grupuotėms už fizinio saugumo užtikrinimą. Kartais jų rinkos galimybės priklauso<br />
nuo vietos verslo vadovų. O kartais, norėdami užtikrinti bent elementarų įstatymų ir tvarkos laikymąsi, jie grįžta prie<br />
tradicinių teisingumo sistemų. Šios bendrijos suteikia minimalias išgyvenimo sąlygas, bet taip pat jose dažniausiai pasireiškia<br />
kompromisai, neteikiantys naudos žmonių vystymuisi ir gerovei. Patenkinami kai kurie pagrindiniai poreikiai, bet aukojamos<br />
laisvės, be to, didelis nestabilumas bei nesaugumas mažina bendrą gyvenimo kokybę.<br />
7<br />
Guillaumont ir Guillaumont Jeanneney 2009.<br />
8<br />
Perrings 2006.<br />
73<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
5 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šiuo aspektu skatinant plėtrą tokiomis silpnumo aplinkybėmis pirmiausiai reikėtų išanalizuoti, kas jau sudaro sąlygas<br />
gerovei, ir pragmatiškai tęsti darbą su šiais veiksniais ir remtis jais. Tam beveik neabejotinai teks bendradarbiauti su įvairiais<br />
nevalstybiniais veikėjais, kaip antai saviauklos asociacijomis, vietos pilietinės visuomenės organizacijomis, karinėmis<br />
grupuotėmis ir vietos verslo tinklais. Tokio bendradarbiavimo plėtros paskirtis yra stiprinti gerovės socialinių sąlygų teigiamus<br />
aspektus ir kreipti minėtas organizacijas ir institucijas nuo žalingos praktikos ir procedūrų.<br />
Taikant šią gerovės sistemą neatidėliotinas prioritetas silpnose ir žlugusiose šalyse yra nustatyti, kurios grupės dėl valstybės<br />
žlugimo yra pažeidžiamiausios ir labiausiai jaučia gerovės trūkumą. Šia Į gerovę orientuoto bendradarbiavimo darbotvarke<br />
galima paremti pirmuosius žingsnius pertvarkant pagrindinĮ socialinĮ kontraktą ir veiksmingo valdymo pamatus.<br />
Socialinės ir ekonominės sistemos – suprantamos kaip sudėtinė funkciškai tarpusavyje susijusių valstybinių ir nevalstybinių<br />
veikėjų visuma – atsparumą formuoja visų jos sudėtinių dalių atsparumas atliekant savo funkcijas, jų abipusė įtaka ir jų gebėjimas<br />
konstruktyviai sąveikauti siekiant valdyti visą sistemą ir jos trajektoriją. Atsparumo samprata gali būti naudingai taikoma visuose<br />
socialinės ir ekonominės sistemos lygmenyse, pradedant namų ūkiais ir vietos bendruomenėmis, ir baigiant valstybinėmis<br />
institucijomis 9 .<br />
Valstybinės institucijos yra esminė šios sudėtinės sistemos dalis. Socialinės ir ekonominės sistemos atsparumas gali būti užtikrinamas<br />
arba stiprinamas skirtinguose jos lygmenyse taikant įveikimo ir prisitaikymo strategijas 10 . Tuo pačiu metu valstybė formuoja kitų<br />
socialinių struktūrų atsparumą, nes ji visuomenėje nustato valdymo mechanizmus, tiekia visuomenines prekes, teikia pagrindines<br />
paslaugas ir užtikrina piliečių saugumą bei apsaugą – visi šie elementai būtini didinant žmonių galimybes (žr. 5.1 pav.)<br />
5.1 paveikslas. Valstybės silpnumo ir socialinio-ekonominio atsparumo sąveika<br />
Išoriniai sukrėtimai<br />
Poveikis valstybei (visuomeninės<br />
prekės, valstybės biudžetas,<br />
finansinis balansas)<br />
Poveikis nevalstybinėms<br />
institucijoms ir veikėjams: namų<br />
ūkiams, pilietinei visuomenei,<br />
ekonominėms institucijoms<br />
Išoriniai<br />
sukrėtimai<br />
Politinis atsakas<br />
Socialinių ir ekonominių sistemų<br />
atsparumas<br />
Prisitaikymo ir įveikimo<br />
strategijos<br />
Žmonių ir socialinė gerovė<br />
Tuo tarpu valstybės silpnumas gali sumažinti socialinių ir ekonominių sistemų atsparumą. Ekonomikos ir žmonių vystymasis,<br />
atsparumas ir valstybės institucijų stiprinimas yra glaudžiai susiję. Ekonomikos plėtra gali sustiprinti valstybės pajėgumą ir sukurti<br />
„valstybės“ poreikį, o veikiančių ir teisėtų valstybės subjektų formavimosi procesai ir elementai gali padėti žmonėms užsiimti<br />
ekonomine veikla ir siekti savo gerovės net vykstant pokyčiams.<br />
Valstybės institucijų pajėgumo ir raidos negalima analizuoti atskirai nuo kitų veiksnių. Jei, pavyzdžiui, namų ūkiai arba bendruomenės,<br />
susidūrusios su išoriniais sukrėtimais, geriau taiko veiksmingas įveikimo strategijas, dėl to sumažėja jų išreiškiamų politinių<br />
reikalavimų apimtis ir skubumas. Socialinis atsparumas gali daryti poveikĮ ir tarpininkauti valstybės silpnumui 11 . Todėl valstybė<br />
gali būti veiksmingai kuriama visuose socialinės ir ekonominės sistemos lygmenyse, o ne tik valstybės institucijose.<br />
9<br />
Apie atsparumo analizės taikymą namų ūkių lygmenyje žr. Alinovi et al. (2009).<br />
10<br />
Engberg-Pedersen et al. 2008.<br />
11<br />
Engberg-Pedersen et al. 2008.<br />
74
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Silpnumas ir atsparumas<br />
Tarp valstybės ir kitų socialinių organizacijų (šeimų, klanų, politinių partijų, tarptautinių ir vidaus įmonių) vykstančios kovos ir jų<br />
sudaromos sąjungos apibrėžia, kaip visuomenė ir valstybė kuria ir palaiko taisykles, reguliuojančias kolektyvinius veiksmus, valdžią<br />
ir naudos bei sąnaudų paskirstymą 12 . Abipusiškai stiprinantis procesas gali kilti iš, Migdalo (1988) žodžiais 13 , stiprių valstybių ir stiprių<br />
visuomenių sąveikos: „stipri pilietinė visuomenė sudaro teisėtumo ir gebėjimo vykdyti veiklą pagrindą, kuriuo remiantis gali būti<br />
kuriama valstybė, bet pilietinei visuomenei taip pat reikia valstybės, kad ši teiktų tam tikras paslaugas 14 .“<br />
Kitame skyriuje pateikiama daugiau informacijos apie valstybės silpnumo ir socialinės-ekonominės sistemos atsparumo ryšĮ aptariant<br />
pasaulinio nuosmukio poveikĮ ir perdavimo kanalus Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims, taip pat galimą<br />
jų makroekonominių sistemų pajėgumą įveikti krizę. Pripažįstant, kad makroekonominis atsparumas tėra viena iš socialinio ir<br />
ekonominio atsparumo dalių, ši analizė gali padėti suprasti valstybės silpnumo svarbą Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių<br />
pajėgumui įveikti ir prisitaikyti prie didelių sukrėtimų.<br />
12<br />
Migdal 1988.<br />
13<br />
Migdal 1988.<br />
14<br />
Spalding 1996, 66 p.<br />
75<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6 SKYRIUS<br />
SKAUDŪS PASAULIO FINANSŲ KRIZĖS PADARINIAI SILPNOMS<br />
AFRIKOS VALSTYBĖMS<br />
2007 m. vasarą prasidėjus dabartinei ekonomikos krizei, buvo visuotinai manoma, kad Afrika Į pietus nuo<br />
Sacharos, įskaitant silpnas šalis, nepatirs viso jos poveikio 1 . Iš pradžių atrodė, kad menka neišsivysčiusių<br />
finansinių sistemų integracija su JAV ir Europos kapitalo rinkomis apsaugos jas nuo blogiausių padarinių.<br />
Tačiau laikui bėgant šis įsitikinimas pasirodė besąs klaidingas. Nors krizės poveikis turtui ne toks išreikštas<br />
kaip kitose besivystančiose šalyse, paaiškėjo, kad Afrika Į pietus nuo Sacharos, ypač silpnosios šalys, yra itin<br />
pažeidžiamos per prekybos ryšius ir prekybos finansų sukrėtimus 2 .<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių priklausomybė nuo tarptautinės prekybos ir iš to išplaukianti rizika patirti užsienio<br />
sukrėtimų padarinius per pastaruosius 10 metų išaugo. Padidėjo Afrikos ekonomikų jautrumas mažėjančiai tarptautinei paklausai,<br />
ypač vykstant beprecedentei ekonominių ciklų sinchronizacijai, kuri mažina skirtingų prekybos partnerių teikiamus privalumus. Be<br />
to, kadangi oficialiai plėtros pagalbai skirtos lėšos dažniausiai atitinka šalių donorių ekonominius ciklus, nepaisant įsipareigojimų<br />
palaikyti ar net didinti pagalbą, ji Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims trumpalaikėje arba vidutinėje perspektyvoje<br />
greičiausiai sumažės. Nepaisant tarptautiniuose susitikimuose nuolat kartojamų raginimų laikytis pagalbos įsipareigojimų, ir net<br />
jei donorai laikysis savo pažadų ir nemažins pagalbai skirtos BVP dalies, pagalba gali žymiai sumažėti dėl šalių donorių ekonomikos<br />
sulėtėjimo ir greičiausiai dėl nepalankių valiutų kursų svyravimų (kaip antai dėl pastaruoju metu įvykusio svaro nuvertėjimo dolerio<br />
atžvilgiu). Po ilgo stabilaus augimo laikotarpio tikriausiai sumažės ir emigrantų perlaidos.<br />
1. BAUGINANTYS KRIZĖS IŠŠŪKIAI: PERTRAUKA PO DAUGELIO AUGIMO METŲ<br />
2008–2009 m. krizė užbaigė ilgą pasaulio ekonomikos augimo ir globalizacijos laikotarpį, kai pasaulio<br />
prekyba augo dvigubai greičiau nei pasaulio BVP. BVP augimas ėmė mažėti 2008 m. ir šis susitraukimas<br />
išplito Į visus regionus. Šio sulėtėjimo, kokio nebuvo jau kelis dešimtmečius, pobūdis panašus Į 1929–<br />
1930 m. žlugimą. Dabartinė krizė pakirto pastarojo globalizacijos tarpsnio varomąsias jėgas: atvirąsias<br />
rinkas, pasauliniu mastu integruotas gamybos grandines ir daug nevaržomų tarptautinių kompanijų.<br />
Pasaulio prekyba sulėtėjo dar labiau nei BVP – labiau nei per Didžiąją depresiją 3 . Šis efektas veikiausiai kilo dėl skirtingų šalių ciklų<br />
sinchronizacijos. Jo priežasčių galima ieškoti ir didesniame tarpinių prekių svoryje prekyboje, kurĮ savo ruožtu lėmė gamybos<br />
susiskaldymas, pastaruosius 10 metų skatinęs spartų augimą, o dabar padidinęs nuosmukį.<br />
Ekonomikos ir finansų krizė ištiko itin dideliu svyravimu pasižyminčių plataus vartojimo prekių kainų ir valiutų kursų piko metu – tai<br />
padidino nežinomybę ir sustiprino prekybos srautų ir investicijų smukimo užburtą ratą. Ji ištiko, kai Afrika Į pietus nuo Sacharos<br />
buvo įgijusi stabilų augimo pagreitį 4 . Iki 2008 m. liepos Afrika Į pietus nuo Sacharos sparčiai augo, ir silpnos šalys (nepriklausomai<br />
nuo apibrėžimo) nebuvo išimtis. Yra pavojus, kad dėl dabartinės krizės ši teigiama tendencija nutrūks, nors regionas ir geriau<br />
pasirengęs įveikti sukrėtimą, nei per ankstesnius nuosmukius 5 .<br />
Pastaruoju augimo laikotarpiu Afrika Į pietus nuo Sacharos labiau integravosi Į likusĮ pasaulĮ – tai rodo auganti (bet vis dar menka)<br />
pasaulinio eksporto ir BVP dalis (žr. 6.1 pav.) 6 Panaši tendencija buvo ir silpnose šalyse, kurių vidutinė integracija mažesnė nei kitų<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių. Auganti tarptautinė integracija labai padidino Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos<br />
šalių riziką patirti prekybos sutrikimų ir kitų sukrėtimų padarinius. Ji taip pat turėjo reikšmingą poveikĮ mokesčių pajamoms (kai<br />
kuriose šalyse ir mokesčių politikai), nes sumažėjo prekybos mokesčių įplaukos. Pastaroji krizė, mažinanti mokesčių bazę, sustiprino<br />
išteklių mobilizaciją įtakojančius globalizacijos iššūkius.<br />
1<br />
Žr. PTI 2008 ir TVF 2008.<br />
2<br />
Berman ir Martin 2009.<br />
3<br />
Eichengreen ir O‘Rourke 2009. Skaičiuojamasis pasaulio prekybos ir pasaulio BVP elastingumas yra maždaug 2. Nuo jo priklausė globalizacija, o dabar galima<br />
tikėtis atvirkštinio rezultato.<br />
4<br />
Arbache ir Page 2008.<br />
5<br />
Fosu ir Naudé 2009.<br />
6<br />
Kai kurių šalių, ypač naftos eksportuotojų Centrinėje Afrikoje, eksporto ir BVP santykĮ greičiausiai išpūtė aukštos žaliavų kainos.<br />
76
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
6.1 paveikslas. Eksporto augimas, išreikštas BVP dalimi<br />
50<br />
45<br />
40<br />
35<br />
procentai<br />
30<br />
25<br />
20<br />
15<br />
10<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios stiprios<br />
Afrikos šalys<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos<br />
Afrikos šalys<br />
5<br />
0<br />
1980<br />
1982<br />
1984<br />
1986<br />
1988<br />
1990<br />
1992<br />
1994<br />
1996<br />
1998<br />
2000<br />
2002<br />
2004<br />
2006<br />
Šaltinis: Pasaulio bankas (2009c), 2009 m. pasaulio plėtros rodikliai.<br />
2. MAISTAS, KURAS, FINANSAI IR SILPNUMAS<br />
Maisto ir kuro kainų smailės 2008 m. viduryje sukėlė didelę įtampą maistą ir naftą importuojančiose<br />
Į pietus nuo Sacharos esančiose silpnose Afrikos šalyse. Tuo tarpu naftą eksportuojančių šalių pajamos<br />
išaugo ir kai kurioms jų pavyko padidinti savo užsienio atsargas. Tačiau bumas ir nuosmukis lėmė gamybos<br />
apimties svyravimą – tai atgrasė nuo investicijų Į ilgalaikĮ gamybos pajėgumą.<br />
Kaip pabrėžė TVF (2009a), daugelis Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos beveik iš eilės patyrė sukrėtimus kuro, maisto ir finansų<br />
srityse. Pagal naujausius skaičiavimus Afrikos Į pietus nuo Sacharos realus BVP augimas 2009 m. bus maždaug 1,5 %, palyginus su<br />
5,5 %, prognozuotų 2008 m. spalį. Dėl tokių rodiklių 2009-ieji taps pirmaisiais dešimtmečio metais, kuomet daugumoje Į pietus<br />
nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių bus užregistruotas neigiamas realaus BVP vienam gyventojui augimas, keliantis grėsmę<br />
pažangai įgyvendinant tūkstantmečio vystymosi tikslus (TVT) ir kenkiantis politiniam stabilumui 7 . Lėtesnis augimas ne visuomet<br />
neigiamai veikia žmogaus raidą, tačiau dėl jo atsiranda stabdžių, sukeliančių rimtas ilgalaikes pasekmes, ypač kai mažinamos<br />
išlaidos švietimui bei sveikatos priežiūrai.<br />
3. KETURI KRIZĖS POVEIKIO PERDAVIMO Į SILPNAS ŠALIS KANALAI<br />
Turint omenyje lėtą regiono finansų sektoriaus plėtrą ir menkus silpnų šalių ryšius su pasauline finansų<br />
sistema, pagrindiniai krizės poveikio kanalai yra realūs ekonomikos sektoriai. Silpnų Afrikos Į pietus nuo<br />
Sacharos šalių vietinės bankų sistemos yra nedidelės, o akcijų rinkos – mažos arba visai neegzistuoja. Be to,<br />
užsienio investuotojai ir nepriklausomi turto fondai investuoja tik keliose naftą eksportuojančiose šalyse.<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys krizę labiausiai patiria per prekybą: pajamų iš eksporto mažėjimą lydi neigiamų prekybos<br />
sąlygų padariniai, kuriuos dar padidina ypač didelė Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių priklausomybė nuo prekių<br />
eksporto ir šių šalių eksporto poliarizacija 8 . Šioms šalims poveikĮ daro ir mažesnės emigrantų perlaidos, smukusios tiesioginių<br />
užsienio investicijų įplaukos bei galimai sumažėjusios užsienio pagalbos įplaukos.<br />
Tiesioginiai finansiniai krizės poveikio kanalai veikė tik tokiose šalyse kaip Kenija ir Nigerija (ir dviejose svarbiose stipriose šalyse<br />
– Pietų Afrikoje ir Ganoje), kur finansų rinkos labiau išplėtotos ir integruotos (žr. 6.1 langelį). Pavyzdžiui, Nigerijos akcijų rinkos<br />
nuosmukis buvo panašus ar net didesnis nei išsivysčiusiose šalyse 9 . Nuo 2008 m. liepos iki 2009 m. vasario jos NSE-20 indeksas<br />
sumažėjo 55 %, palyginus su 45 % nuosmukiu ankstesniais metais 10 . Šis mažėjimas ir atitinkama pasitikėjimo stoka apsunkino<br />
skolinimąsi iš kapitalo rinkų. Krizės atgarsiai kai kuriose svarbiose rinkose, sulaukiančiose daug regioninių migrantų, kaip antai<br />
Nigerijoje, Pietų Afrikoje, Ugandoje ir Zambijoje, sukėlė sunkių šalutinių poveikių gretimoms silpnoms šalims (ypač dėl to, kad<br />
sumažėjo emigrantų užimtumo galimybės ir perlaidos).<br />
7<br />
Afrikos Į pietus nuo Sacharos realus vidutinis BVP vienam gyventojui augimas yra neigiamas (-0,6 %). Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys<br />
pasižymi teigiamu bendru 0,2 % augimu, bet už šio skaičiaus slepiasi dideli atskirų šalių skirtumai (žr. 2 dalį).<br />
8<br />
Daugelis silpnų šalių eksportuoja tik vieną produktą. Kaip rodo 2 dalis, trijų daugiausiai eksportuojamų prekių vidurkis sudaro 90 % viso eksporto.<br />
9<br />
AfDB 2009a ir UPI 2009a.<br />
10<br />
Kasekende et al. 2009 ir UPI 2009a.<br />
77<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6.1 langelis. Afrikos finansų rinkos: šalutiniai poveikiai ir sukrėtimai<br />
Nuo 20-ojo amžiaus paskutiniojo dešimtmečio pradžios keliose besivystančiose šalyse buvo įkurtos akcijų rinkos, iš dalies<br />
siekiant patenkinti jų naujo kapitalo poreikĮ ir iš dalies siekiant savo ekonomikose įdiegti rinkos kapitalizmo elementus. Afrika<br />
Į pietus nuo Sacharos taip pat prisijungė prie šios tendencijos: Pietų Afrika iškilo Į sėkmingai besivystančių rinkų gretas,<br />
buvo įkurti keli regioniniai fondai, investuojantys Į Afrikos žemyną. Nacionalinių vyriausybių prašymu ir su donorų parama<br />
vidaus akcijų rinkų skaičius Afrikoje išaugo nuo 6 20-ojo amžiaus 9-ajame dešimtmetyje iki 20 šiandien, bet ne visos šios<br />
rinkos yra vienodai išsivysčiusios. Tarp silpnų šalių labiausiai išsivysčiusios buvo Kenijos ir Nigerijos akcijų rinkos.<br />
KokĮ poveikĮ didesnių finansinių rinkų (Kinijos, JK ir JAV) plėtra turėjo Afrikos rinkoms (Kenijai, Nigerijai ir Pietų Afrikai)<br />
2004–2009 m.? Analizuodami skirtingų finansų rinkų svyravimus per ekonometrinĮ modelĮ Giovannetti ir Velucchi (2009)<br />
nustatė, kad teigiami sukrėtimai Pietų Afrikoje ir neigiami sukrėtimai Kinijoje bei JK vidutiniškai turėjo poveikĮ visoms<br />
minėtoms rinkoms. Visos Afrikos rinkos pajuto neigiamus JAV sukrėtimų padarinius, išskyrus Keniją, kuriai poveikĮ turėjo<br />
tik teigiami Jungtinių Valstijų sukrėtimai. Pietų Afrika įtakoja JAV, o pati patiria tik Nigerijos rinkos poveikį. Nėra duomenų,<br />
kad egzistuoja reikšmingas Kenijos ir Nigerijos ryšys. Kinija pasižymi stipriais ryšiais su Afrikos rinkomis. Kiti rezultatai rodo,<br />
kad Pietų Afrika taip pat vaidina lemiamą vaidmenĮ visose Afrikos rinkose, ir kad JK bei JAV įtaka čia silpnesnė. Kinija yra<br />
nepriklausoma nuo JK ir Jungtinių Valstijų.<br />
1-ajame langelio grafike matome, kaip „Lehman Brothers“ bankroto padariniai sklinda iš JAV Į kitas rinkas. 2008 m. rugsėjo<br />
15 d. „Lehman Brothers“ bankrutavo ir tarptautinės finansų rinkos patyrė didelių nuostolių. Kinija ir JK reaguoja Į JAV sukrėtimą<br />
aštriai, o Nigerija ir Kenija – ne. Pietų Afrika labai jautriai reaguoja Į JAV sukrėtimą, bet poveikis stiprėja ir sukrėtimas pasiekia<br />
aukščiausią tašką po 20 dienų.<br />
6.1 langelio paveikslas. Pietų Afrika reaguoja Į „Lehman Brothers“ bankrotą, Kinija ir Nigerija – ne<br />
3,0 JAV<br />
Reakcija<br />
2,5<br />
2,0<br />
1,5<br />
1,0<br />
0,5<br />
JK<br />
Pietų Afrika<br />
Kinija<br />
Kenija<br />
Nigerija<br />
0,0<br />
1<br />
7 13 19 25 31 37 43 49 55 61 67 73 79 85 91 97<br />
Dienos<br />
Pastabos. Šiame langelyje taikomas dauginamojo klaidos modelio (angl. Multiplicative Error Model) metodas, leidžiantis apibūdinti<br />
ir prognozuoti šių šalių sąveikas ir šalutinius poveikius (Engle, Gallo ir Velucchi, 2008), modeliuojama laukiamo vienos rinkos<br />
svyravimo dinamika, įskaitant sąveikas su kitų rinkų praeities pelnais kvadratu; iš reakcijos Į impulsą funkcijų sprendžiama apie<br />
šalutinių poveikių didėjimą.<br />
Šaltinis: Giovannetti ir Velucchi (2009).<br />
78
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
Mineralų ir žemės ūkio produktų eksportuotojų pajamos sumažėjo – tai savo ruožtu turėjo neigiamą poveikĮ valdžios įplaukoms.<br />
Pavyzdžiui, Nigerijoje svyruojanti naftos, kuri sudaro maždaug 90 % Nigerijos eksporto (žr. 2.3 lentelę) ir 90 % valdžios pajamų 11 ,<br />
kaina sukėlė didelę nežinomybę. Panašų poveikĮ Kongo Demokratinėje Respublikoje turėjo metalų kainų nuosmukis. Atsižvelgiant<br />
Į šias aplinkybes, krizė galėtų turėti teigiamą poveikį, paskatindama nukreipti interesus nuo naftos ir kuro (arba, bendriau paėmus,<br />
žaliavų) Į kitų galimybes teikiančių sektorių gaivinimą ir taip sustiprindama ekonomikas bei parengdama jas galimiems ateities<br />
sukrėtimams.<br />
3.1 MAŽIAU TIESIOGINIŲ UŽSIENIO INVESTICIJŲ<br />
Kai kurioms (nedaugeliui) Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims tiesioginės užsienio investicijos (TUI) yra svarbus<br />
išteklių šaltinis ir stiprus augimo variklis, priklausomai nuo to, Į kuriuos sektorius jos nukreiptos. Investicijos Į naftos pramonę menkai<br />
didina vidaus užimtumą, nes šiame sektoriuje reikia nedaug darbuotojų su aukštais gebėjimais, tuo tarpu investicijos Į turizmą ir<br />
kai kuriuos tradicinės gamybos sektorius skatina vidaus užimtumą, vartojimą ir augimą 12 .<br />
Afrikoje Į pietus nuo Sacharos TUI sudaroma BVP dalis yra mažesnė nei kitose besivystančiose šalyse, be to, skirtingose šalyse ji<br />
labai nevienoda ir neretai susijusi su gamtinių išteklių turėjimu. Bendrai paėmus, nuo 2000 m. TUI sudaroma BVP dalis augo, bet<br />
ekonominė krizė sumažino bendrą lėšų kiekĮ arba dėl jos buvo atidėti kai kurie projektai. Išsivysčiusios ir besivystančiose rinkose<br />
dėl krizės sugriežtėjo skolinimo sąlygos ir sumažėjo įmonių pelnai, todėl joms teko peržiūrėti savo investicijų planus neigiama<br />
linkme ir priimti nuostatą „palauksim ir pažiūrėsim“ 13 . Didelė ir auganti nežinomybė ir tuo pačiu metu besitęsianti kuro, maisto<br />
ir finansų krizė paaiškina bendrą TUI nuosmukį, ypač žalingą dėl ilgalaikių padarinių 14 , kurie galbūt net viršija šalies užtikrinamų<br />
pagrindinių principų padarinius.<br />
2008 m. 1-ajĮ pusmetĮ Angola, Nigerija, Kongo Demokratinė Respublika ir Gvinėja sulaukė po daugiau nei 1 milijardą JAV dolerių<br />
TUI įplaukų 15 . Bet 2008 m. 2-ąjĮ pusmetĮ ir 2009 m. 1-ąjĮ pusmetĮ dalis investicijų Į gamtinius išteklius ir gamybą buvo sustabdytos<br />
arba atšauktos. Kongo Demokratinėje Respublikoje ir Zambijoje buvo nutraukti gavybos projektai, Sudane buvo atidėta perdirbimo<br />
gamyklos statyba, o Botsvanoje ir Tanzanijoje buvo atidėti gavybos projektai.<br />
Vieninteliame – žemės – sektoriuje TUI investicijos augo (žr. 4 skyrių). Užsienio šalys, siekiančios užsitikrinti aprūpinimą maistu<br />
arba išplėsti biokuro gamybą nerizikuodamos savo vandens ištekliais, perka žemę Afrikoje Į pietus nuo Sacharos. Sandėriai gali<br />
būti nepalankūs Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims, ypač ten, kur valstybės institucijos yra silpnos, nes jų silpnumas<br />
pasireiškia silpna įstatymų priežiūra, ir sandėriuose dalyvaujančios užsienio šalys gali išnaudoti šias spragas savo naudai. Šių<br />
įplaukų poveikis imigrantus priimančioms šalims yra labai kontraversiškas 16 . Gali paaiškėti, kad trumpalaikės lėšos blogiausiems<br />
krizės padariniams sušvelninti tėra svarbių išteklių grobstymas. Tačiau tinkamai valdant, tokie sandėriai gali padidinti žemės ūkio<br />
našumą ir netgi paskatinti augimą.<br />
3.2 PREKYBOS LĖTĖJIMAS<br />
Daugelio Afrikos šalių Į pietus nuo Sacharos, įskaitant silpnas žaliavų eksportuotojas, augimas labai priklauso nuo eksporto rinkų.<br />
Krizės padarinius jos labiausiai pajuto sumažėjus eksportuojamų prekių paklausai ir kainoms.<br />
Norint įvertinti krizės padarinius prekybos srautams, reikia laiko, bet pirmieji požymiai jau kelia nerimą: Europoje, JAV ir Kinijoje<br />
reikšmingai krito Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių siūlomų prekių paklausa – labiau nei kitų regionų produkcijos<br />
paklausa (žr. 6.2 pav.) Taip iš dalies nutiko dėl to, kad jos daugiausiai eksportuoja žaliavas. Tačiau netgi gamintojai, kurie daugiausiai<br />
orientuojasi Į žemo technologinio lygio gaminius, pasekmes pajuto skaudžiau nei kituose besivystančiuose regionuose 17 . Be to,<br />
daugelis Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių nukentėjo nuo didesnių valiutų kursų svyravimų, kurie sukėlė didelę<br />
nežinomybę ir padidino tarptautinės prekybos sąnaudas. Daugelio AFS zonos šalių valiutų kursai yra susieti su euru, ir jų valiutos<br />
realiai nuvertėjo. Dėl to iš dalies atpigo importas iš šių šalių, bet silpnos valstybės turi nedaug galimybių padidinti eksporto apimtis,<br />
todėl negali pasinaudoti šia galimybe 18 .<br />
11<br />
UPI 2009a.<br />
12<br />
Žr. Bonassi et al. 2006.<br />
13<br />
Siekiant paaiškinti šią investuotojų nuostatą, kai aplinka laikoma rizikinga, teoriniuose investavimo nežinomybės sąlygomis modeliuose (Dixit 1989) praeityje<br />
buvo taikoma pasirinkimo teorija. Esant vienodiems pagrindiniams principams, įmonių elgsena priklauso nuo jų istorijos: jei bendrovė jau investuoja šalyje, ji<br />
palieka esamas investicijas, bet naujos investicijos pristabdomos. Įmonių elgsena galėtų paaiškinti esamą padėtį: atskirų įmonių elgsenos netolydumas (toje<br />
pačioje situacijoje įmonės gali nuspręsti investuoti arba neinvestuoti, priklausomai nuo jų istorijos ir įvairiausių galimų pusiausvyrų) lemia bendrą aukštą<br />
investicijų funkcijos netiesiškumą.<br />
14<br />
Investicijoms realizuoti reikia laiko, ir metus trunkantis nuosmukis sukelia ilgalaikes pasekmes, kurios juntamos kelis paskesnius metus.<br />
15<br />
Žr. JTPPK 2009, 42 p.<br />
16<br />
Šio klausimo aptarimą žr. 4 skyriuje.<br />
17<br />
Žr. JTPPK 2009. Šis staigus eksporto sulėtėjimas galioja ir Afrikos Į pietus nuo Sacharos regionui kaip visumai.<br />
18<br />
AfDB 2009b.<br />
79<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6.2 paveikslas. Eksportas labiausiai sumažėjo Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
KINIJOS IMPORTAS<br />
120 Lotyn Amerika<br />
110<br />
Blízky východ a severná Afrika<br />
100<br />
90<br />
Silpnos Afrikos nuo Sacharos šalys<br />
80<br />
70<br />
Afrika į pietus nuo Sacharos<br />
60<br />
Pasaulis<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
ES IMPORTAS<br />
110 Lotyn Amerika<br />
100<br />
90<br />
80<br />
70<br />
60<br />
Afrika į pietus nuo Sacharos<br />
Silpnos Afrikos nuo Sacharos šalys<br />
Afrika į nuo Sacharos<br />
Pasaulis<br />
50<br />
40<br />
JAV IMPORTAS<br />
150<br />
130<br />
110<br />
90<br />
70<br />
Lotyn Amerika<br />
Artimieji Rytai ir Šiaurės Afrika<br />
Silpnos Afrikos nuo Sacharos šalys<br />
Afrika į nuo Sacharos<br />
Pasaulis<br />
50<br />
30<br />
Pastaba: 2008 m. rugsėjis = 100<br />
Šaltinis: Pasaulio prekybos atlasas.<br />
80
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
Taip pat tikėtina, kad finansų krizė sumažino galimybes finansuoti pasaulio prekybą. Afrikos Į pietus nuo Sacharos, ypač silpnų<br />
šalių, įmonės labiau nei kitos priklauso nuo prekybos finansavimo. Daugelis Afrikos Į pietus nuo Sacharos įmonių yra priklausomos<br />
nuo paskirties šalių akredityvų, dažniausiai dėl neišsivysčiusių vidaus finansų sistemų ir savifinansavimo stygiaus. Esant dideliam<br />
neapibrėžtumui ir trūkstant pasitikėjimo, šie tiekėjai sumažino savo riziką ir pristabdė skolinimą. Labiau kenčiančios įmonės ir šalys<br />
laikomos rizikingesnėmis. Taigi kredito normavimas, didinantis prekybos sąnaudas, pristabdė silpnų Afrikos Į pietus nuo Sacharos<br />
šalių eksportą.<br />
Analizės 19 , pagrįstos 117 sisteminių krizių 20 ir dvišalės prekybos duomenimis, rodo, kad dabartinė krizė gali turėti labai neigiamą<br />
poveikĮ Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių eksportui. Visų pirma, ankstesnių finansinių krizių ir recesijų poveikis Afrikos<br />
Į pietus nuo Sacharos eksportui būdavo sunkesnis ir tęsdavosi ilgiau, jei prekybos partneris būdavo pramoninė šalis. Antra, Į pietus<br />
nuo Sacharos esančios Afrikos šalys patyrė skaudesnius ir ilgiau trunkančius padarinius nei kiti regionai, kai krizės veikė jų paskirties<br />
rinkas. Taip yra ne tik dėl to, kad jų eksporto krepšeliuose pirminiai produktai sudaro per didelę dalį, bet ir dėl mažesnio Afrikos<br />
Į pietus nuo Sacharos gamybos eksporto, kuriame dominuoja mažesnės pridėtinės vertės gaminiai, konkurencingumo. Sunkūs<br />
padariniai jaučiami tiek Afrikos Į pietus nuo Sacharos gamybos, tiek žaliavų eksporto sektoriuose (žr. 6.3 pav.) Pažeidžiamumą<br />
didina ir menkai išplėtota infrastruktūra, kuri didina išlaidas (muitai, biurokratija, pasienio kontrolė). Priešingai, norėdamos išnaudoti<br />
ekonominės krizės teikiamas galimybes, įmonės turi atrasti nišas, kurti kokybiškesnius gaminius arba kilti vertės grandine. Bet tam<br />
reikia tinkamo žmogiškojo kapitalo, kurio silpnose šalyse trūksta.<br />
6.3 paveikslas. Afrikos Į pietus nuo Sacharos pirminės ir gamybos produkcijos eksportas<br />
po finansų krizės šalyse partnerėse<br />
Perteklinės prekybos koeficientas<br />
0,5<br />
0,3<br />
0,1<br />
-2 -1 -0,1 1 2 3 4 5 6 7 8<br />
-0,3<br />
-0,5<br />
Gamybos produkcija<br />
Pirminė produkcija<br />
-0,7<br />
Šaltinis: Berman ir Martin 2009.<br />
Metai po krizės<br />
Pastaba: Grafike vaizduojamas Afrikos eksporto nuokrypio po finansų krizės, įvykusios t = 0 metais, santykis su vidutiniu nuosmukio<br />
poveikiu. Perteklinės prekybos koeficientas y ašyje rodo Afrikos Į pietus nuo Sacharos dvišalio eksporto nuokrypį, atsiradusĮ dėl finansų<br />
krizės šalyse partnerėse, lyginant su vidutiniu nuokrypiu: teigiamas (neigiamas) perteklinės prekybos koeficientas reiškia, kadfi n a n s ų<br />
krizės šalyje partnerėje poveikis Afrikos eksportui yra labiau teigiamas (neigiamas), nei vidutinis poveikis eksportui.<br />
3.3 MAŽĖJANTYS PAGALBOS SRAUTAI – VENGTINAS SCENARIJUS<br />
2005 m. Glenyglse vykusiame G8 viršūnių susitikime buvo pažadėta didinti pagalbą Afrikos šalims – šis pažadas buvo pakartotas<br />
ir patvirtintas paskesniuose tarptautiniuose susitikimuose. Tačiau 2008–2009 m. sukelta pasaulinė recesija verčia suabejoti realia<br />
EBPO-PVK donorų teikiamų pagalbos priemonių raida. Siekiant finansuoti finansinio stimuliavimo paketus, skirtus vidinei paklausai<br />
šalyse donorėse palaikyti, pagalbos biudžetai gali būti sumažinti lyginant su 2008 m. pasiektu aukščiausiu tašku. Pirmieji kai kurių<br />
EBPO-PVK šalių narių požymiai neteikia daug vilčių. Airijos vyriausybė paskelbė 22 % mažinsianti šiems metams numatytą pagalbos<br />
biudžetą. 2009 m. Italija gali perpus sumažinti savo pagalbos biudžetą, pasiekdama neigiamą visų laikų rekordą 21 . Trumpalaikėje ir<br />
vidutinėje perspektyvoje dėl pastarojo meto biudžetų deficito atitinkamą poveikĮ pajus ir daugumos išsivysčiusių šalių pagalbos<br />
biudžetai. Taigi artimiausioje ateityje galima tikėtis išlaidų mažinimo arba didesnių palūkanų.<br />
Ankstesnės krizės, kurios nebuvo tokios globalios, rodo, kad susidūrę su didesne recesija donorai linkę reikšmingai mažinti pagalbos<br />
biudžetus. Pavyzdžiui, po 1991 m. Šiaurės šalių bankų krizės labai sumažėjo Norvegijos, Švedijos ir Suomijos pagalbos išmokos.<br />
19<br />
Berman ir Martin (2009), skaičiuodami reakcijas Į impulsus, taiko sunkio modelį. Šiuo atveju Afrika Į pietus nuo Sacharos analizuojama kaip visuma, nes trūksta<br />
patikimų skirtingų laikotarpių duomenų iš silpnų šalių grupės. Daugiau informacijos pateikiama jų grindžiamajame dokumente 1B tome.<br />
20<br />
Sisteminė krizė apibrėžiama kaip įvykis (kuris gali tęstis kelerius metus), kai išsemiamas beveik visas arba visas bankų kapitalas. Naudojami 1972–2002 m.<br />
dvišalės prekybos ir finansų krizės duomenys.<br />
21<br />
Žr. One 2009.<br />
81<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Netgi ankstesnių įsipareigojimų laikymasis šalių gavėjų neapsaugo nuo didelio pagalbos srautų sumažėjimo dėl to, kad įsipareigojimai<br />
išreiškiami bendrųjų nacionalinių pajamų dalimi, ir dėl dvišalių dolerio kursų svyravimų.<br />
2009 m. pagalbos biudžetai. Norėdami geriau suprasti galimą krizės poveikĮ pagalbos biudžetams, remiamės Bertoli et al. (2007)<br />
atlikta ekonometrine analize, kurioje modeliuojami lemiami ekonominiai, instituciniai ir politiniai veiksniai, įtakoję 22 EBPO-PVK<br />
narių 1970–2004 m. laikotarpiu taikytas pagalbos priemones, apibrėžtas pagalbos ir BVP santykiu. Čia pratęsiame analizę iki 2008 m.<br />
ir taikome modifikuotą modelio variantą, atsižvelgiantĮ Į netiesinĮ recesijos ir pagalbos priemonių ryšį. Šis variantas atspindi spėjimą,<br />
kad didžiosios recesijos gali turėti skaudžių (ir daugiau nei proporcingų) pasekmių donorų taikomoms pagalbos priemonėms 22 .<br />
Remiantis mūsų vertinimais, šalys, kurių biudžeto deficitas didesnis, nebūtinai mažina savo pagalbos išmokas, nes pirminis biudžeto<br />
deficitas menkai atspindi šalies finansinę padėtį. Šie ir Round ir Odedokun (2004) duomenys neteikia daug optimizmo. Analizė rodo,<br />
kad pagalba mažėja esant didesnei perteklinei skolai. Ji taip pat mažėja labiau nei proporcingai atsižvelgiant Į augantĮ gamybos<br />
apimties atotrūkį, kuris yra recesijos dydžio rodiklis. Pagal šiuos skaičiavimus ir remiantis EBPO ekonomikos perspektyvos<br />
makroekonominėmis prognozėmis prognozuojami šalių donorių 2009 m. pagalbos biudžetai.<br />
Pagal mūsų prognozes, jei donorai elgsis kaip ankstesnių recesijų metu, pagalbos srautai iš EBPO-PVK šalių 2009 m. gali sumažėti 22<br />
milijardais JAV dolerių nuo 119 milijardų JAV dolerių 2008 m. 23 Suminis bendrų pagalbos srautų svyravimas iš esmės skiriasi nuo to,<br />
ką matome žvelgdami Į prognozes, atliktas remiantis EBPO-PVK šalių narių viešais pareiškimais (OECD, 2009a), kuriuose teigiama,<br />
kad bus laikomasi ankstesnių įsipareigojimų. Mūsų prognozės atspindi pagalbos biudžetų pokyčius dėl verslo ciklų svyravimo, bet<br />
nereikia nė sakyti, kad tai tėra scenarijus, kurio galima išvengti, jei dauguma šalių donorių skirtų pagalbai tinkamą prioritetą.<br />
Norėdami pabrėžti, kad tai vengtinas scenarijus, bandome suvokti poveikio Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos šalims gavėjoms<br />
mastą, laikydamiesi nuostatos, kad donorai laikosi savo 2003–2007 m. dvišalių asignavimų. 24 Šie apytiksliai skaičiavimai rodo, kad<br />
daugeliui Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalių skirti pagalbos srautai gali sumažėti 15–20 % (žr. 6.4 pav.) Šis skirtumas gali turėti ypač<br />
didelĮ poveikĮ šalims, kuriose pagalba sudaro didelę mokėjimų balanso dalį 25 . Pagalbos svyravimai ypač žalingi silpnoms šalims 26 .<br />
6.4 paveikslas. Prognozuojamas Afrikai skirtų pagalbos srautų mažėjimas 2009 m.<br />
Šaltinis: Autorių skaičiavimai.<br />
■ mažiau nei 15 procentų<br />
■ 15–16 procentų<br />
■ 16–18 procentų<br />
■ 18–20 procentų<br />
■ daugiau nei 20 procentų<br />
22<br />
Ekonometrinio modelio aprašą žr. Bertoli et al. (2007), išplėsto ekonometrinio modelio rezultatus žr. Allen ir Giovannetti (2009) grindžiamąjĮ dokumentą,<br />
pateikiamą 1B tome.<br />
23<br />
Prognozes pagal šalis žr. Allen ir Giovannetti (2009).<br />
24<br />
2008 m. duomenų apie dvišalę pagalbą dar nėra.<br />
25<br />
2-ajame skyriuje pateikiami duomenys apie silpnų šalių priklausomybę nuo OPV, lyginant su emigrantų perlaidomis ir TUI. Remiantis EBPO (2009b), kitomis<br />
aplinkybėmis ir kitais skaičiavimais, manoma, kad Čadui, Eritrėjai ir Gvinėjai skirta pagalba sumažės daugiau nei 20 milijonų JAV dolerių.<br />
26<br />
EBPO (2009b) teigia, kad Burundžiui, KDR, Eritrėjai, Bisau Gvinėjai, Liberijai ir Siera Leonei skirta pagalba 1990–2005 m. svyravo daugiau nei 5 % BVP.<br />
82
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
Nereikia nė sakyti, kad Europos donorai turėtų vengti mažinti paramą Į pietus nuo Sacharos esančioms Afrikos valstybėms, ypač<br />
silpnosioms šalims, priešingu atveju pagalbos kanalas prisidėtų prie neigiamų padarinių, perduodamų anksčiau aptartais trim<br />
kanalais. Vis dėlto, atsižvelgiant Į istorinę patirtĮ ir kai kuriuos nerimą keliančius ankstyvuosius požymius, negalima numoti ranka<br />
Į baimę, kad šalys donorės, patyrusios didelių visaus išlaidų krizei įveikti, gali sumažinti savo skiriamus pagalbos srautus. TVF (2009c)<br />
teigia, jog „nepaisant tarptautinių įsipareigojimų didinti pagalbą, prognozės rodo, kad 2009 m. jų nebus laikomasi“ 27 , ir mano, kad<br />
šalys, kurių pajamos menkos, gali sumažinti pagalbą 25 % lyginant su ankstesniais metais.<br />
EBPO šalių paliktą spragą galėtų užpildyti Kinija, kurios biudžetas (ir mokėjimų balansas) yra perteklinis (žr. 6.2 langelį).<br />
6.2 langelis. Ar Kinija užpildys spragą?<br />
Kinijos ir Afrikos bendradarbiavimo forumas, kurĮ 2000 m. įkūrė Kinija ir jos partneriai Afrikoje (išskyrus tris šalis, vis dar<br />
pripažįstančias Taivaną kaip autonominę provinciją ), – tai platforma, kuria Kinija naudojasi, demonstruodama savo planus<br />
teikti Afrikai tarptautinę vystymosi paramą. 28 Kinija teikia tarptautinę pagalbą Afrikos šalims per ekonominĮ bendradarbiavimą<br />
– daugiausiai per projektus, susijusius su TUI ir prekyba. Iki 2006 m. pabaigos Kinija Afrikoje inicijavo maždaug 800 pagalbos<br />
projektų: 137 žemės ūkio, 133 infrastruktūros, 19 mokyklų ir 38 ligoninių. Taip pat Kinija nusiuntė Į 43 Afrikos šalis<br />
16 000 medicinos specialistų, apmokė 15 000 žmonių ir nurašė maždaug 1,2 milijardo JAV dolerių Afrikos skolą 29 .<br />
Iki 2006 m. Kinija Afrikai išmokėjo 5,6 milijardo JAV dolerių vertės pagalbos. Kinijos „Exim Bank“, vienas iš svarbiausių šalies<br />
bendradarbiavimo vystymosi srityje veikėjų, paskelbė 1995–2006 m. išdavęs Afrikai 12,3 milijardo JAV dolerių paskolų ir<br />
eksporto kreditų. Kinijos tyrimų centras 30 priduria, kad 2006 m. rugsėjĮ „Exim Bank“ 39 Afrikos šalyse vykdė 259 projektus,<br />
80 % jų – infrastruktūros srityje (užtvankos, geležinkeliai, naftos infrastruktūra ir kasyklos). Jacoby (2007) Į minėtus skaičius<br />
įtraukia dotacijas bei kitus kreditus ir teigia, kad 2006 m. finansinė Kinijos parama Afrikai sudarė 19 milijardų JAV dolerių.<br />
Afrikos šalims teikiamą paramą sudaro dotacijos (daugiausiai natūra), nulinės palūkanos ir lengvatinės paskolos. Pastaruoju<br />
metu Kinija pradėjo teikti Afrikos šalims paramą mažindama skolas. Sakoma, kad Kinijos pareigūnai linkę teikti pagalbą<br />
teikdami natūrines dotacijas, nes taip reikšmingai sumažėja su pagalbos pristatymu susijusios sandorio išlaidos ir išauga<br />
jos veiksmingumas 31 .<br />
EBPO (2008b) praneša, kad kai kurios silpnos Afrikos šalys (kaip antai Angola, Kamerūnas, Kongo Respublika, Kongo<br />
Demokratinė Respublika, Dramblio Kaulo Krantas, Eritrėja, Liberija, Nigerija, Sudanas ir Togas) jau gavo Kinijos „Exim Bank“<br />
lengvatines paskolas. Pehnelt (2007) teigia, kad beveik visi svarbiausi Kinijos partneriai Afrikoje pasižymi menka politine<br />
laisve ir valdymo kokybe, tuo tarpu Alves ir Draper (2007) pažymi žemus žurnalo „Foreign Policy“ Žlugusių valstybių indekso<br />
rodiklius. Woods (2008) ir Brautigam (2008) pabrėžia vis didesnĮ Kinijos bendradarbiavimą su „klastingomis valstybėmis“,<br />
kaip antai Sudanu ir Zimbabve, nors šiais atvejais parama neapsiriboja viena pagalbos teikimu, tuo tarpu Shinn (2008)<br />
atkreipia dėmesĮ Į stiprius Kinijos ir šių dviejų šalių karinius ryšius.<br />
2-ajame langelio paveiksle lyginama PVK pagalba ir Kinijos ekonominis bendradarbiavimas 32 su grupe silpnų Afrikos šalių. 33<br />
Nuo 2000 m. OPV iš PVK šalių buvo cikliška, ir pastaraisiais metais vyravo mažėjimo tendencija. Tuo tarpu Kinijos ekonominio<br />
bendradarbiavimo srautai Į silpnas šalis stabiliai augo ir 2006 m. beveik prilygo PVK šalių pagalbos srautams.<br />
Ši tendencija dar ryškesnė kai kuriose atskirose Afrikos šalyse, ypač ten, kur finansinė vakarų donorų parama susilpnėjo 20-ojo<br />
amžiaus paskutiniojo dešimtmečio antroje pusėje (Angoloje, Pusiaujo Gvinėjoje, Eritrėjoje, Sudane), kai per žemyną nusirito<br />
ilga smurto ir bendro pobūdžio nestabilumo atvejų banga, 34 ir kur šiandien Kinija teikia daugiausiai finansinės paramos.<br />
27<br />
TVF 2009c, 30 p.<br />
28<br />
Gambija, Burkina Fasas, San Tomė ir Prinsipė.<br />
29<br />
Žr. MOFCOM 2007.<br />
30<br />
Žr. CCS 2008.<br />
31<br />
Žr. Lancaster 2007.<br />
32<br />
Pagal Kinijos nacionalinio statistikos biuro pateiktą apibrėžimą, ekonominio bendradarbiavimo su užsienio šalimis arba regionais duomenys apima Kinijos<br />
pagalbos programų finansuojamus projektus ir Kinijos rangovų vykdomus rangos projektus. Todėl svarbu atsargiai lyginti Kinijos ekonominio bendradarbiavimo<br />
srautus, kurie pagal EBPO (2008a) apima Kinijos OPV, bet neabejotinai ją pervertina, ir išsivysčiusių šalių OPV, kuri yra žymiai siauresnė ir savaime aiški<br />
kategorija.<br />
33<br />
Silpnos šalys buvo atrinktos pagal EBPO (2009b) pasiūlytą ir 2 šios ataskaitos skyriuje priimtą darbinĮ apibrėžimą.<br />
34<br />
Žr. Tull 2008.<br />
83<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6.2 langelio paveikslas. Kinijos ekonominis bendradarbiavimas su silpnomis Afrikos šalimis<br />
ir PVK pagalba 1998–2007 m.<br />
20 000<br />
18 000<br />
16 000<br />
Kinija<br />
PVK<br />
Milijonai JAV dolerių<br />
14 000<br />
12 000<br />
10 000<br />
8 000<br />
6 000<br />
4 000<br />
2 000<br />
0<br />
1998<br />
1999<br />
2000<br />
2001<br />
2002<br />
2003<br />
2004<br />
2005<br />
2006<br />
2007<br />
Šaltinis: ERD skaičiavimai, pagrįsti EBPO-PVK duomenų bazės, Kinijos nacionalinio statistikos biuro (įvairių leidimų) ir Kinijos statistikos<br />
kasmetinio leidinio duomenimis<br />
Pasak kai kurių stebėtojų, Kinija ketina pasipelnyti iš galimo vakarų šalių pasitraukimo iš Afrikos 35 , bet tai paaiškės tik po<br />
2009 m. lapkritĮ vyksiančio ketvirtojo FOCAC viršūnių susitikimo. 2009 m. pradžioje Kinijos vadovai performulavo savo<br />
įsipareigojimus Afrikai, pranešdami apie milijardus naujiems projektams ir kitas paramos formas, įskaitant tolesnĮ skolos<br />
mažinimą 36 . Prieš prasidedant prezidento Hu Jintao kelionei Į kelias rytų Afrikos šalis 2009 m. vasarį, Kinijos valdžios atstovai<br />
pažadėjo, kad Kinija ir toliau teiks pagalbą Afrikai „nepriklausomai nuo finansų krizės padarinių“ ir kad planuoja padidinti<br />
Afrikai teikiamą užsienio pagalbą iki 200 % lyginant su 2006-aisiais teikta pagalba. 37<br />
3.4 MAŽIAU PERLAIDŲ<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys, kur kiti privatūs srautai, kaip antai tiesioginės užsienio investicijos, yra menki arba jų<br />
apskritai nėra, gauna emigrantų perlaidas, kurios dažnai net viršija oficialią vystymosi paramą 38 . Daugelis migrantų (ir pabėgėlių)<br />
iš silpnų šalių, esančių Į pietus nuo Sacharos, keliasi netoli, nes jiems per brangu emigruoti Į dideles pajamas turinčias šalis (žr.<br />
6.5 pav.) 39<br />
6.5 paveikslas. Daugelis migrantų gyvena Afrikoje<br />
■ mažiau nei 20 procentų<br />
■ 20–40 procentų<br />
■ 40–60 procentų<br />
■ 60–80 procentų<br />
■ daugiau nei 80 procentų<br />
Šaltinis: Autorių skaičiavimai, pagrįsti Ratha ir Shaw (2007) pateiktais Sasekso universiteto ir Pasaulio Banko duomenimis.<br />
35<br />
Žr. Cook ir Lam 2009.<br />
36<br />
Žr. Brown ir Chun 2009.<br />
37<br />
„Kinija ketina toliau teikti pagalbą ir investuoti Afrikoje nepriklausomai nuo finansinės krizės padarinių“, „China View“, 2009 m. birželio 2 d.<br />
38<br />
EBPO 2008.<br />
39<br />
Sander ir Maimbo 2005.<br />
84
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
Šalių gaunamos emigrantų perlaidos svarbios ne tik dėl jų dydžio, bet ir dėl to, kad jos yra stabilios arba net kinta priešingai šalių<br />
gavėjų verslo ciklams ir taip sumažina mokėjimų balanso krizės tikimybę 40 . Taigi kaip perlaidos silpnoms Afrikos šalims keičiasi<br />
dabartinio nuosmukio kontekste?<br />
Prognozės skiriasi. Po pradinio optimizmo Ratha ir Mohapatra (2009) prognozuoja, kad emigrantų perlaidos Į Afriką Į pietus<br />
nuo Sacharos 2009 m. sumažės 7 % nuo 2008 m. oficialiai užregistruotų 20 milijardų JAV dolerių iki 18–19 milijardų JAV dolerių<br />
(Į šĮ skaičių nepatenka neoficialūs kanalai, kuriais paprastai naudojasi tarpregioniniai migrantai). TVF (2009b) tvirtina, kad migrantus<br />
siunčiančiose šalyse ekonominiam augumui sulėtėjus 1 procentiniu punktu išsiunčiamų perlaidų sumažėja iki 4 %. Calí ir Dell’Erba<br />
(2009) teigia, kad palyginus su Lotynų Amerikos ir Karibų jūros regionu arba Rytų Azijos ir Ramiojo vandenyno regionu, Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos oficialūs srautai 2009 m. nuosaikiai sumažės 6–9 %, turint omenyje, kad perlaidų iš dideles pajamas gaunančių<br />
šalių dalis 2008 m. buvo gana žema 41 .<br />
Tačiau perlaidos oficialiais kanalais ir iš tradicinių migrantus priimančių šalių tėra viena šio reiškinio dalis. Ne mažiau svarbus<br />
perlaidų kanalas iš besivystančių Afrikos šalių Į silpnas šalis Į pietus nuo Sacharos yra tarpregioninė migracija. Norint detaliai<br />
įvertinti kiekvieną šalĮ atskirai, reikėtų prognozuoti perlaidų srautus ir migrantų paskirties šalių valiutų dvišalio santykio su doleriu<br />
raidą, nes tai – svarbiausias veiksnys, nuo kurio priklauso gaunamų emigrantų perlaidų vertė doleriais. Tačiau be tokių prognozių<br />
įvertinimas nebus pagrįstas.<br />
Sumažėjus perlaidų gali pakisti išlaidų sudėtis, jei perlaidos dažniau nei pajamos iš vidaus šaltinių investuojamos Į švietimą ir<br />
būstą. 42<br />
Todėl Į pietus nuo Sacharos esančios Afrikos šalys patirs didelĮ prekybos pajamų nuosmukĮ tiek dėl sumažėjusios tarptautinės<br />
paklausos, tiek dėl blogėjančių prekybos sąlygų. Be to, jos taip pat pajus emigrantų perlaidų mažėjimą, kylantĮ iš išsivysčiusių ir<br />
Į pietus nuo Sacharos esančių besivystančių Afrikos šalių, kurios yra pagrindinės emigrantų iš silpnų šalių judėjimo kryptys, taip<br />
pat kritusius TUI srautus. Prie šių neigiamų poveikių dar gali prisidėti mažėjantys pagalbos srautai iš PVK šalių, jei jos nesilaikys savo<br />
įsipareigojimų Afrikai, o patirtis rodo, kad, reaguodamos Į recesiją, jos linkusios apkarpyti teikiamos pagalbos biudžetus.<br />
4. AR GALI SILPNOS VALSTYBĖS ĮVEIKTI KRIZĘ?<br />
Silpnos šalys nukentės dėl spartaus tarptautinės prekybos sulėtėjimo. Bet jos taip pat patirs žalos dėl<br />
blogėjančių prekybos sąlygų ir mažėjančių emigrantų perlaidų, nes išsivysčiusiose ir Į pietus nuo Sacharos<br />
esančiose besivystančiose Afrikos šalyse išaugs bedarbystė, sumažės TUI ir kapitalo investicijos, ir artimoje<br />
bei vidutinėje perspektyvoje greičiausiai sumažės pagalbos srautai. Norėdami suprasti, kaip jos gali įveikti<br />
recesiją arba kitus neigiamus sukrėtimus, siūlome taikyti bendrą atsparumo indeksą.<br />
Atsparumas – tai daugiaaspektė socialinės ir ekonominės sistemos savybė, kuri suprantama tik iš dalies, ir kurios matavimai yra<br />
prieštaringi. Remdamiesi Naudé (2009), čia sutelkiame dėmesĮ tik Į jo makroekonominĮ aspektą, susijusĮ su valstybės gebėjimu<br />
taikyti atitinkamą politiką reaguojant Į sukrėtimą, kaip antai 2009–2009 m. krizę. Taigi Į kitus atsparumo aspektus – namų ūkių<br />
ir bendruomenių lygmenyse – neatsižvelgiama. Jų svarbos nereikėtų nuvertinti, bet atsparumo ramstis vis dėlto yra valstybės<br />
institucijos. Turėdami omenyje šĮ perspėjimą, sudarome Į pietus nuo Sacharos esančių valstybių atsparumo indeksus, atsižvelgdami<br />
Į keturis atskirus aspektus 43 :<br />
• MakroekonominĮ valdymą, kurĮ atspindi mokėjimų balansas ir fiskaliniai balansai, taip pat valiutos atsargų lygmenys.<br />
• Gerą valdymą.<br />
• Rinkos efektyvumą, matuojamą „Doing Business in 2009“ ataskaitos rodikliais.<br />
• Socialinę sanglaudą, matuojamą taikant etnolingvistinio susiskaldymo indeksą ir politinio nestabilumo indeksą.<br />
Tada sujungiame šias keturias sudedamąsias atsparumo indekso dalis ir suskirstome Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalis pagal jų<br />
gebėjimą įveikti išorės sukrėtimus Į tris pagrindines kategorijas: mažą, vidutinĮ ir didelĮ atsparumą. Silpnų šalių pogrupiui daugiausiai<br />
priskiriamas mažas atsparumas (žr. 6.1 lentelę).<br />
40<br />
Duomenis apie ciklams priešingus pervedimų pokyčius žr. Ratha (2006), pervedimų poveikio mokėjimų balanso krizėms aptarimą žr. Bugamelli ir Paternó<br />
(2006).<br />
41<br />
UPI (2009b) praneša, kad pirmąjĮ 2009 m. pusmetį, palyginus su pirmuoju 2008 m. pusmečiu, perlaidų Kenijoje (daugiausiai iš JAV) sumažėjo 12 %.<br />
42<br />
Maimbo ir Ratha 2005.<br />
43<br />
Daugiau informacijos apie indeksą pateikiama Naudé (2009) grindžiamajame dokumente 1B tome.<br />
85<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6.1 lentelė. Atsparumo laipsnis – nuo mažo iki didelio<br />
Mažas Vidutinis Didelis<br />
Kongo Demokratinė Respublika 1 Etiopija 16 Burkina Fasas 31<br />
Čadas 3 Siera Leonė 17 Togas 32<br />
Burundis 4 Zambija 18 Madagaskaras 33<br />
Centrinės Afrikos Respublika 5 Malavis 19 Beninas 34<br />
Eritrėja 6 San Tomė ir Prinsipė 20 Tanzanija 35<br />
Kongo Respublika 7 Kamerūnas 21 Mozambikas 36<br />
Bisau Gvinėja 8 Malis 22 Lesotas 37<br />
Dramblio Kaulo Krantas 9 Uganda 23 Svazilandas 38<br />
Gvinėja 10 Nigerija 24 Seišeliai 39<br />
Nigeris 11 Gana 25 Gabonas 40<br />
Kenija 12 Senegalas 26 Namibija 41<br />
Liberija 13 Žaliasis Kyšulys 27 Pietų Afrika 42<br />
Angola 14 Ruanda 28 Mauricijus 43<br />
Komorai 15 Pusiaujo Gvinėja 29 Botsvana 44<br />
Šaltinis: Naudé 2009.<br />
Gambija 30<br />
Reikia pažymėti, kad silpniausios šalys yra mažo atsparumo šalių grupėje. Tikėtina, kad labiausiai neigiamus padarinius kiekvienoje<br />
šalyje pajus neturtingiausieji, kurių atsparumas mažesnis nei vidutinis (bendruomenių ir namų ūkių lygmenyse).<br />
Silpnų šalių gebėjimą reaguoti Į krizę sumažino ne tik pats silpnumas, bet ir ankstesnės maisto ir kuro krizės: kai maistą ir naftą<br />
importuojančios silpnos šalys pajuto realius 2008–2009 m. krizės padarinius, jų padėtis jau buvo įtempta – tai dar labiau sumažino<br />
jų galimybes įveikti krizę, kurios iš pat pradžių nebuvo didelės dėl valstybinių institucijų silpnumo.<br />
86
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
4.1 SUNKIOS SOCIALINĖS KRIZĖS PASEKMĖS<br />
2008–2009 m. krizės poveikis Afrikai Į pietus nuo Sacharos skiriasi tiek kiekvienoje šalyje, tiek vidiniuose šalių regionuose, nors jos<br />
mastą sunku įvertinti, nes trūksta duomenų arba jie gaunami pavėluotai. 6.6 pav. atvaizduota, kaip veikia krizė ir kaip ją sustiprina<br />
valstybės institucijų silpnumas. 2008–2009 m. krizė turi tiesioginĮ poveikĮ valstybės institucijoms ir nevalstybiniams veikėjams.<br />
Bendras valstybės institucijų ir nevalstybinių veikėjų krizės įveikimo strategijų efektas lemia krizės padarinius socialinei gerovei.<br />
6.6 paveikslas. Krizės poveikis socialinei gerovei<br />
Finansų krizė<br />
Valstybės silpnumas<br />
Perdavimo kanalai: pervedimai, pagalba, prekyba,<br />
kapitalo srautai<br />
Poveikis valstybės institucijoms priklauso<br />
nuo valstybės silpnumo, maisto ir<br />
kuro krizės padarinių ir struktūrinio<br />
pažeidžiamumo<br />
Poveikis nevalstybiniams veikėjams,<br />
kaip antai namų ūkiams, pilietinei visuomenei<br />
ir ekonominėms institucijoms, priklauso nuo<br />
maisto ir kuro krizės poveikio, santaupų, pajamų<br />
diversifikavimo ir turto<br />
Politinis atsakas, išlaidų socialinėms<br />
paslaugoms mažinimas, infliacija,<br />
socialinės apsaugos sistemų<br />
nebuvimas<br />
Krizės įveikimo strategijos:<br />
vaikai nebeleidžiami Į mokyklas,<br />
parduodamas turtas, dirbama<br />
neoficialiame sektoriuje<br />
Poveikis socialinei gerovei: (skurdas,<br />
švietimo ir sveikatos padėtis, konfliktai)<br />
Chen ir Ravaillon (2009) teigia, kad finansų krizė ir maisto bei kuro kainų smailės 2009 m. padidins nuskurdusių žmonių skaičių<br />
53–64 milijonais, skaičiuojant žmones, gyvenančius atitinkamai už 2 arba 1,25 JAV dolerio per dieną. Manoma, kad 2009 m. šalys<br />
Į pietus nuo Sacharos neteks mažiausiai 50 milijardų JAV dolerių pajamų. Taip pat prognozuojama, kad padidės kūdikių ir vaikų<br />
mirtingumas. Friedman ir Schady (2009) skaičiuoja, kad Afrikoje Į pietus nuo Sacharos kūdikių mirčių skaičius dėl krizės gali padidėti<br />
30–50 tūkstančių. IFPRI prognozuoja, kad Afrikos Į pietus nuo Sacharos nepakankamai besimaitinančių vaikų dalis išaugs nuo<br />
penktadalio 2005 m. iki ketvirtadalio 2020 m.<br />
Skaudžiausias sukrėtimų pasekmes jaučia skurstančios namų ūkiams vadovaujančios moterys, ūkininkai, gamyklų darbininkai,<br />
neoficialių paslaugų teikėjai, taip pat dėl karo šalies viduje perkelti asmenys ir karo pabėgėliai. UNRISD tyrime 44 pabrėžiama, kad namų<br />
ūkiams vadovaujančios moterys didina savo darbo krūvĮ ir turi mažiau laiko ilsėtis bei pasirūpinti šeimos sveikata ir ligoniais.<br />
Pasaulio banko prezidento pavaduotoja Afrikos regionui Obiageli Ezekwesili 2009 m. gegužę pasakė, kad „pasaulio ekonomikos krizė<br />
labai sumažins Afrikos moterų asmenines pajamas ir jų namų ūkių valdomus biudžetus – tai ypač skaudžiai atsilieps mergaitėms [...].<br />
Skurdas ateina moters veidu, ir pasaulinis ekonomikos nuosmukis reikšmingai paveiks moteris, nes vis daugiau jų netenka darbo.<br />
ir jų namų ūkių pajamos mažėja 45 .“ Pasaulio banko tyrimas rodo, kad jau sumažėjo Ugandos namų ūkių pajamos ir Madagaskaro<br />
pajamos iš žemės ūkio – abiejose šalyse pirmiausiai bus taupoma mergaičių švietimo sąskaita. O. Ezekwesili taip pat pastebi, kad<br />
„krizė Afrikoje palieka moterims mažesnĮ darbo vietų pasirinkimą. Afrikoje daugelyje Į eksportą orientuotų pramonės šakų [...] dėl<br />
krizės darbo netenka moterys, o ne vyrai. Lėšos, kurias moterys gali skirti namų ūkių išlaikymui, mažėja dėl retesnių emigrantų<br />
perlaidų ir griežtėjančių mikrofinansavimo sąlygų.<br />
Silpnų šalių vyriausybių gebėjimą duoti atsaką krizei sumažino ne tik silpnumas, bet ir ankstesnės maisto bei kuro krizės: kai<br />
maistą ir naftą importuojančios silpnos šalys pajuto realius krizės padarinius, jos jau buvo labai įtemptoje padėtyje su ribotomis<br />
pajamomis ir investicijomis.<br />
44<br />
UNRISD 2006.<br />
45<br />
Pasaulio bankas 2009d.<br />
87<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
6 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Žlugus pasaulinei paklausai, žmonės neteko darbo daugelyje pramonės šakų. AfDB (2009c) praneša, kad krizės metu Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos skurstančiųjų padaugės mažiausiai 27 milijonais, pažeidžiamų darbo vietų skaičius išaugs 28 milijonais,<br />
daugiausiai gavybos, bet taip pat ir gamybos sektoriuose, o bedarbių skaičius padidės 3 milijonais. Pastarojo meto vertinimai<br />
rodo, kad reikšmingai mažėja darbo valandų, todėl darbuotojai yra priversti užsiimti mažiau našia veikla arba trauktis Į neoficialų<br />
sektorių, kur vyrauja didelė bedarbystė ir pajamų nesaugumas 46 .<br />
Krizės įveikimo strategijos namų ūkių lygmenyje. Tiesioginis poveikis namų ūkiams taip pat priklauso nuo turimų lėšų, pajamų<br />
diversifikavimo, santaupų ir vietos minimalių socialinės apsaugos sistemų, kaip antai laidotuvių asociacijų. Kainų pokyčiai veikia<br />
tiek sistemos gamintojus, tiek vartotojus. Sumažėjusi pasaulinė prekių paklausa mažina kainas ir atitinkamai gamintojų pajamas.<br />
Kainų mažėjimas duoda naudos vartotojams, bet, deja, jis niekada nebūna iki galo perduodamas ir ilgai užtrunka, kol pasiekia<br />
galutinius vartotojus 47 . Maisto kainų infliacija labai didelė ir laikui bėgant sukels sunkumų užtikrinant apsirūpinimą maistu bei<br />
sumažins skurstančiųjų ne maistui skirtas išlaidas, kaip antai švietimui ir sveikatai.<br />
Namų ūkių krizės įveikimo strategijas silpnose šalyse sudaro turto ir draudimo mechanizmų derinys. Siekdamos įveikti krizę, šeimos<br />
veikiausiai parduos turtą, nebeleis vaikų Į mokyklą, mažins išlaidas sveikatos apsaugai ir maistui, rinkdamosi žemesnės kokybės<br />
mažiau kaloringus produktus. Ši padėtis sukuria užburtą ratą, mažinantĮ jaunesniosios kartos galimybes išlipti iš skurdo. Yra tikimybė,<br />
kad pasibaigus krizei vaikai nebegrįš Į mokyklą arba nebesugebės užpildyti dėl nelankymo atsiradusios žinių ir gebėjimų spragos.<br />
Tuo tarpu mažesnis vaikų suvartojamo maisto kiekis gali sukelti negrįžtamų padarinių (6.3 langelis) 48 .<br />
6.3 langelis. Neigiami sukrėtimai ir socialinė apsauga, jų vaidmuo oficialioms ir neoficialioms<br />
finansinėms institucijoms<br />
Abena D. Oduro, Ganos universiteto Ekonomikos fakultetas<br />
Objektyvūs rizikos Afrikoje rodikliai – tai lietaus kritulių nepastovumas, pasėlių kainų sezoniškumas ir žemės ūkių, neturinčių<br />
prieigos prie švaraus geriamo vandens ir sanitarinių sąlygų, skaičius. Dar vienas rizikos ir sukrėtimų, su kuriais susiduriama<br />
Afrikoje, masto ir pobūdžio rodiklis yra pačių šalių registruojamų sukrėtimų dažnumas. Pavyzdžiui, Tanzanijoje, maždaug du<br />
trečdaliai Kilimandžare ir Ruvumoje tirtų kaimo namų ūkių pranešė, kad per penkerius metus patyrė sukrėtimų, paveikusių<br />
jų pragyvenimo šaltinius (Sango et al., 2007).<br />
Namų ūkiai dažniausiai patiria daugiau nei vieną sukrėtimą. Didele dalimi urbanizuotame Ganos rajone Temoje dauguma<br />
namų ūkių pranešė dviejų metų laikotarpiu patyrę vieną arba du sukrėtimus. Šie duomenys skiriasi nuo didžia dalimi<br />
kaimiško rajono Builsos, kur daugiau nei pusė namų ūkių pranešė per dvejus metus patyrę daugiau nei keturis sukrėtimus.<br />
Dabartinė pasaulinė krizė ir jos poveikis Afrikos ekonomikoms sukuria ir taip rizikingoms bendruomenėms ir namų ūkiams<br />
papildomą rizikos ir nežinomybės aspektą.<br />
Neigiami sukrėtimai turi tiek trumpalaikį, tiek ilgalaikĮ poveikį. Pavyzdžiui, po neigiamo klimato sukrėtimo Dramblio<br />
Kaulo Krante sumažėjo berniukų ir mergaičių mokyklos lankomumas. Sukrėtimą patyrusiose vietovėse padažnėjo vaikų<br />
nepakankamos mitybos atvejų (Jensen, 2000).<br />
Po sukrėtimo sumažėjusios investicijos Į vaikų švietimą ir sveikatą gali turėti ilgalaikių neigiamų padarinių. Vartojimo<br />
sumažėjimas reiškia, kad kai kurie namų ūkiai arba asmenys gali nuskursti arba likti skurde, jei jau skursta. Kai kuriose šalyse<br />
gali būti labai žymus laikinai skurstančiųjų – žmonių, kurie kartais skursta, o kartais ne, skaičius.<br />
Stengdamiesi įveikti neigiamų sukrėtimų padarinius, namų ūkiai mažina vartojimą ir eikvoja turtą. Namų ūkiai taiko<br />
įvairiausias rizikos valdymo ir neigiamų sukrėtimų padarinių įveikimo priemones. Šie įveikimo mechanizmai daugiausiai<br />
priklauso nuo šeimyninių (branduolinių ir išplėstinių) bei kitų tinklų ir savidraudos (pavyzdžiui, turto pardavimo). Tam tikrais<br />
atvejais pasitelkiamos visuomeninės socialinės apsaugos sistemos, taip pat oficialios kredito ir draudimo priemonės.<br />
46<br />
Pasaulio bankas 2009a.<br />
47<br />
UPI 2009b.<br />
48<br />
Pasaulio bankas 2009b.<br />
88
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Skaudūs pasaulio finansų krizės padariniai silpnoms Afrikos valstybėms<br />
Neoficialių finansinių susitarimų gausą galima paaiškinti pasiūla ir paklausa. Geografinė bankų ir kitų oficialių finansų institucijų<br />
aprėptis ribota. Jų paslaugos sunkiai prieinamos kaimo ir nuošaliose vietovėse. Daug plačiau siūlomos mikrofinansavimo<br />
programos. Mažai tikėtina, kad oficialios finansų institucijos plės savo aprėptĮ žemės ūkyje, kol negalės tinkamai išspręsti<br />
nepalankios atrankos ir moralės pavojų. Neoficialaus skolinimo ir draudimo poreikis išlieka, nes neoficialių paskolų sandėrių<br />
sąnaudos gali būti mažesnės nei oficialių paskolų. Neoficialių paskolų neatidavimo kaina taip pat gali būti mažesnė nei<br />
oficialių paskolų. Rizikingoje aplinkoje tai gali pastūmėti skolinimosi ir draudimo poreikĮ Į neoficialų sektorių. Neoficialių<br />
finansinių institucijų pavyzdžiai galėtų būti laidotuvių asociacijos ir apyvartinių santaupų bei kredito asociacijos, kurių<br />
paskirtis nėra drausti nuo neigiamų sukrėtimų.<br />
Empiriniai duomenys rodo, kad namų ūkiai negali visiškai apsidrausti nuo rizikos. Rizikos pasidalijimo bendrijos daug geriau<br />
gali apdrausti nuo individualių sukrėtimų nei nuo visuotinių sukrėtimų. Pavyzdžiui, laidotuvių asociacijos paprastai saugo<br />
nuo individualių sukrėtimų. Bet skurstantieji dažniausiai neturi galimybių dalyvauti tokiose bendrijose. 49<br />
Didelis Afrikos ekonomikų rizikingumas ir duomenys, kad neigiamus sukrėtimus patyrę namų ūkiai negali užsitikrinti<br />
vartojimo, leidžia manyti, jog yra didelė draudimo paklausa. Tanzanijoje atliktas kaimo vietovių namų ūkių tyrimas rodo<br />
draudimo nuo kainų svyravimo ir lietaus sukrėtimų poreikį. Noras mokėti už draudimą priklauso nuo tam tikslui turimų<br />
grynųjų pinigų (Sarris et al., 2007).<br />
4.2 POLITINIO NESTABILUMO IR ATSINAUJINANČIŲ KONFLIKTŲ PAVOJUS<br />
Valstybės institucijų silpnumas trukdo politiniams procesams, kurie galėtų sustiprinti valstybės pajėgumą ir patenkinti žmonių<br />
pusiausvyros lūkesčius. Pasaulinė finansų ir ekonomikos krizė kelia dar daugiau abejonių dėl šios pusiausvyros šalyse Į pietus nuo<br />
Sacharos. Skirtumas tarp valstybės pajėgumo ir piliečių lūkesčių bet kada gali baigtis ginkluotu konfliktu. Susirūpinimą šia aplinkybe<br />
išsakė TVF generalinis direktorius Dominique Strauss-Kahnas, kuris teigė, kad mažas pajamas gaunančiose šalyse „mums rūpi ne tik<br />
augimas dėl augimo, mes taip pat norime užtikrinti taiką ir užkirsti kelią karui. PastarąjĮ dešimtmetĮ mažas pajamas gaunančioms<br />
šalims sekėsi išties neblogai ir karinių konfliktų reikšmingai sumažėjo. DidelĮ nerimą kelia tai, kad ši tendencija gali apsisukti 50 .“<br />
Miguel et al. (2004) pilietinių karų veiksnių 41-oje Afrikos šalyje analizė parodė, kad ekonominiam augimui sulėtėjus 5 %, konflikto<br />
grėsmė išauga perpus. Brückner ir Ciccone (2007) teigia, kad staiga sumažėjus eksportuojamos prekės kainai, padidėja ginkluoto<br />
konflikto tikimybė. Ciccone (2008) rodo, kad panašų poveikĮ daro dėl sausros sumažėjusios pajamos.<br />
Dėl tokių katastrofiškų krizės pasekmių Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse išauga pasaulinės finansų ir ekonomikos krizės<br />
žmogiškoji ir socialinė kaina. Makroekonominis sukrėtimas Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse nebus didesnis nei kitose<br />
regiono šalyse, bet jo padariniai gali būti žymiai skaudesni dėl nepakankamų galimybių duoti sukrėtimui tinkamą politinĮ atsaką.<br />
Todėl vienas iš svarbiausių donorų prioritetų turėtų būti siekis apsaugoti silpnas šalis nuo krizės pasekmių.<br />
49<br />
Žr. Harrower ir Hoddinnot, 2005, Hoogeveen, 2003 ir de Weerdt, 2009; rizikos pasidalijimo bendrijos gali teikti dalinį, bet ne visišką apsidraudimą. Įnašai gali<br />
būti per maži, kad padengtų visas sukrėtimo išlaidas. Namų ūkiai rečiau draudžiasi nuo visuotinių pavojų (Harrower ir Hoddinnot, 2005; Hoogeveen 2003).<br />
Namų ūkių nuskurdimas ir išlipimas iš skurdo leidžia manyti, kad rizikos valdymo mechanizmų, kurie sukrėtimų metu tinkamai apsaugotų namų ūkius nuo<br />
skurdo, nėra arba jie yra silpni.<br />
50<br />
Strauss-Kahn 2009.<br />
89<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
7 SKYRIUS<br />
VALSTYBĖS STIPRINIMAS IR SOCIALINĖ SANGLAUDA<br />
Pastaruoju metu valstybės stiprinimas tapo vienu svarbiausių tarptautinės plėtros bendruomenės<br />
prioritetų. Dabar beveik visi didieji donorai pripažįsta, kad valstybės stiprinimas yra vienas iš svarbiausių<br />
tikslų, ypač silpnose valstybėse 1 . Stiprėjančią nuomonę, kad reikia prisiimti ilgalaikius įsipareigojimus<br />
silpnose šalyse, remia ir po Vašingtono konsensuso paplitęs pripažinimas, jog vystymosi procese<br />
esminĮ vaidmenĮ atlieka valstybės institucijos. Afrikos komisija 2005 m. ataskaitoje pabrėžė, kad institucijos<br />
svarbios skatinant plėtrą, o valstybės yra esmingai svarbios siekiant pokyčių, būtinų įgyvendinant ir<br />
palaikant Tūkstantmečio vystymosi tikslus. Dirbdama silpnose šalyse, tarptautinė bendruomenė turi<br />
ir labiau trumpalaikių tikslų, kurių siekiama esamame institucijų kontekste. Tačiau kaip tvirtinama<br />
EBPO principuose, „ilgalaikė tarptautinių veiksmų silpnose šalyse vizija yra padėti nacionaliniams<br />
reformuotojams kurti veiksmingas, teisėtas ir atsparias valstybės institucijas 2 .“<br />
Tačiau darydama įtaką šiuos vidaus procesus, tarptautinė bendruomenė turėtų realistiškai vertinti savo lūkesčius. Parama stiprinant<br />
valstybės institucijas – tai ne tik techninis klausimas. Valstybės stiprinimas yra procesas, kurio metu reikia kurti pilietiškumo jausmą<br />
ir kuris apima kolektyvines vertybes, lūkesčius bei įžvalgas, žmonių, pilietinės visuomenės ir bendruomenių siejamas su valstybe. Be<br />
to, formuojant jautrias, veiksnias ir atskaitingas valstybės institucijas, reikia stiprinti mokesčių rinkimo pajėgumą ir kurti iš apačios<br />
Į viršų nukreiptus konsultavimo mechanizmus.<br />
Veiksmingos ir stiprios valstybės Europoje kūrėsi šimtmečiais, ir šis procesas buvo labai susijęs su tarptautiniais karais (žr. 3 skyrių).<br />
Mažai tikėtina, kad silpnas valstybes galima per trumpą laiką pakeisti pagal Vėberio idealus. Daugelio silpnų Afrikos šalių esamą<br />
padėtĮ nulėmė kolonijinė valdžia, siekusi suformuoti šalis pagal Vakarų modelį, primesdama teritorijų ir kontrolės taisykles. Stiprinant<br />
šio žemyno valstybes, didelis iššūkis yra bendro tapatumo jausmo įtvirtinimas ir ilgalaikių oficialių struktūrų plėtra nesiremiant<br />
stilizuotu Europiniu valstybės stiprinimo modeliu, nes jis nėra pats tinkamiausias pavyzdys Afrikos gyventojams ir vadovams<br />
stengiantis kurti veiksmingas ir teisėtas valstybes.<br />
1. DĖMESYS VALSTYBEI<br />
Svarbiausia yra performuoti oficialius ir neoficialius valstybės pamatus, kad valstybės būtų labiau teisėtos,<br />
reprezentatyvios ir tarnautų visuomenės gerovei, o ne siauriems valdžioje esančių asmenų interesams.<br />
Tai iš esmės ilgalaikis siekis. Norint performuoti supratimą ir susitarimus, kuriais remiasi valstybės<br />
santvarka ir kurie sieja valstybę ir visuomenę, reikia perprasti esamų valdžios struktūrų esmę ir iš pamatų<br />
jas pakeisti. Tai itin sunki ir subtili užduotis, ypač atsižvelgiant Į tai, kad valstybės stiprinimas, ypač<br />
konfliktus išgyvenusiose vietovėse, dažniausiai neišvengiamai grindžiamas derybomis ir kompromisais,<br />
o ne pamatiniais pokyčiais.<br />
Valstybės stiprinimo proceso šaltiniai yra vidiniai, todėl tarptautinė bendruomenė gali šiuos procesus remti, bet ne jiems vadovauti.<br />
Pagal paprasčiausią apibrėžimą, valstybės stiprinimas yra nacionalinių veikėjų pastangos (kartais padedant tarptautiniams veikėjams)<br />
kurti, reformuoti ir stiprinti valstybės institucijas, jei jos yra suirusios arba jų apskritai nėra 3 . Kitaip sakant, stiprinant valstybę<br />
stiprinamas valstybės institucijų teisėtumas ir gebėjimas teikti piliečiams pagrindines jų lūkesčius atitinkančias paslaugas: saugumo,<br />
teisingumo ir lygybės įstatymų atžvilgiu, taip pat mokyklų, sveikatos apsaugos, higienos ir vandens tiekimo paslaugas.<br />
Dalyvavimo valstybių stiprinimo procesuose patirtis rodo, kad tiek vieno, tiek kito tarptautinės intervencijos kraštutinumo atveju<br />
sėkmės tikimybė nedidelė: veiksmingais negalima pavadinti nei minimalaus kišimosi, stengiantis tik palaikyti taiką, nei daugialypių<br />
mėginimų formuoti institucijas. Tinkamesnis yra laipsniškas metodas, pagrįstas realistiniais lūkesčiais dėl galimų tarptautinės įtakos<br />
pasiekimų. Bendras dalyvavimo stiprinant valstybę kriterijus turėtų būti išnaudoti visas vietos galimybes, vengiant ambicingų planų<br />
iš pagrindų pertvarkyti valstybės institucijas ir visuomenės sutartį. Ir kadangi valstybės stiprinimas yra labai politinis procesas,<br />
siekiant padidinti tarptautinio dalyvavimo sėkmės tikimybę, labai svarbu žinoti vietos aplinkybes ir iš apačios Į viršų nukreiptą<br />
paskatų suderinamumo metodą.<br />
1<br />
Fritz ir Rocha Menocal 2007.<br />
2<br />
EBPO-PVK 2007.<br />
3<br />
Caplan 2005.<br />
90
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
2. SOCIALINĖ SANGLAUDA IR NEMATERIALŪS VALSTYBĖS STIPRINIMO ASPEKTAI<br />
Pastaraisiais metais valstybės stiprinimo samprata buvo žymiai išplėtota. 20-ojo amžiaus paskutiniajame<br />
dešimtmetyje daugiausiai dėmesio buvo skiriama oficialių institucijų ir valstybės pajėgumo stiprinimui.<br />
Tačiau pastaruoju metu vis labiau pripažįstama, kad valstybės negalima nagrinėti atskirai, ir kad<br />
valstybės stiprinimo procesuose svarbiausi yra valstybės ir visuomenės ryšiai. Valstybės stiprinimo, ypač<br />
„jautraus“ valstybės stiprinimo 4 , esmė dabar suprantama kaip veiksmingas politinis procesas, kurio<br />
metu piliečiai ir valstybės derasi dėl abipusių poreikių, įsipareigojimų ir lūkesčių 5 . Jei toks veiksmingas<br />
procesas nevyksta, valstybė bus silpna. Pavyzdžiui, valstybės institucijų silpnumas yra susijęs su valdžios<br />
pasirinkimo mechanizmais, kurie kartais iškreipiami dėl etninių arba religinių ryšių, menkos arba nesamos<br />
vykdomosios valstybės valdžios kontrolės ir visuomenės nedalyvavimo priimant politinius sprendimus.<br />
Dėl šio pasikeitusio požiūrio, teisėtumo – kaip priemonės stiprinti valstybės pajėgumą ir kaip savaiminio<br />
tikslo – sampratą imta laikyti vienu svarbiausių valstybės stiprinimo elementų.<br />
Taigi dėmesys nuo institucijų stiprinimo „iš viršaus Į apačią“ (orientuojantis Į valstybės veikėjus ir elitą) nukrypo Į valstybę ir visuomenę<br />
(per pilietinę visuomenę) siejantĮ požiūrĮ „iš apačios Į viršų“ 6 . Tačiau vis dar per dažnai dėmesys yra sutelkiamas Į elitą ir Į centrines<br />
bei oficialias institucijas (žr. 7.6 langelį), užmirštama skatinti labiau visaapimantĮ politinĮ procesą ir dirbama nacionaliniu, bet ne<br />
vietos lygmeniu 7 . Be to, tarptautinė bendruomenė buvo linkusi daugiau dėmesio skirti techniniams valstybės stiprinimo aspektams<br />
(kaip antai valstybės administracijos narių mokymo programoms), nes manoma, kad jie nepažeidžia esamos pusiausvyros ir yra<br />
nepolitiniai.<br />
Jei valstybės stiprinimas nėra tik valstybės institucijų pajėgumo didinimas, bet apima ir piliečių, socialinių grupių bei valstybės<br />
derybų procesą, sutelkiant dėmesĮ vien Į techninius institucijų stiprinimo aspektus, kyla pavojus, kad valstybės pajėgumo ir socialinių<br />
lūkesčių derinimo politinio proceso dinamika bus palikta nuošalyje. Valstybės silpnumas yra labai politinis reiškinys, kuris pasižymi<br />
veiksmingų politinių procesų, galinčių sukurti valstybės pajėgumo ir socialinių lūkesčių pusiausvyrą, stoka. Todėl mažai tikėtina, kad<br />
skiriant dėmesĮ vien oficialiems aspektams, bus atkurtas pamatinių visuomenės sutarties politinių procesų veiksmingumas. Įsikišimą<br />
kuriant valstybės institucijų pajėgumą reikia paremti ir papildyti veiksmais, atsižvelgiančiais Į suvokimo ir lūkesčių, iš apačios Į viršų<br />
nukreiptų konsultacijų ir laipsnio, kuriuo gyventojai jaučiasi atstovaujami valstybės institucijų, vaidmenis.<br />
2.1 „NEMATERIALIŲJŲ“ VALSTYBĖS STIPRINIMO ASPEKTŲ SVARBOS PRIPAŽINIMAS<br />
Dalyvaujant valstybių stiprinime, negalima ignoruoti valstybės institucijas remiančių socialinių ir kultūrinių elementų. Šalies valdymo<br />
struktūrų supratimas gali būti pagerintas išanalizavus, kaip istorinės ir kultūrinės sąlygos formavo visuomenės „valdžios“ suvokimą ir<br />
kurios iš esamų neoficialių institucijų yra įtakingiausios. Nematerialieji aspektai gali, pavyzdžiui, įtakoti politines ir teismų reformas.<br />
Visuomenės etninis, religinis, rasinis ir erdvinis pasidalijimas gali paveikti rinkimų procesų funkcionavimą. Peržiūrint arba rašant<br />
konstitucijas, pilietinio švietimo akcijos ir gyventojų nuomonę apimantys svarstymo mechanizmai gali užtikrinti konsensusą ir<br />
sukurti pasitikėjimo bei susitapatinimo su konstitucija jausmą. Kiti svarbūs saugumo reformų elementai yra kolektyvinės vertybės,<br />
įsitikinimai, suvokimas ir kultūrinės vertybės (žr. 7.1 langelį).<br />
4<br />
Whaites 2008.<br />
5<br />
EBPO-PVK 2008.<br />
6<br />
Pouligny 2009.<br />
7<br />
Smulkesnę vietos veikėjų įtraukimo teikiamų privalumų analizę žr. Kaplan (2009) 1B tome.<br />
91<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
7.1 langelis. Kaip vietos atsparumas gali pagerinti saugumą<br />
Béatrice Pouligny, Džordžtauno universitetas<br />
Silpnose valstybėse ypač svarbūs socialiniai ir kultūriniai elementai, kuriais grįstos valstybės institucijos ir užtikrinamas<br />
jų veikimas. Tradicinius požiūrius reikia plėsti, siekiant atsižvelgti Į valstybės atsparumą ir valstybės stiprinimo procesus<br />
paremti galinčių politinių institucijų (oficialių ir neoficialių) bei kultūrų daugialypumą ir įvairovę.<br />
Didelis dėmesys vietinio suvokimo ir požiūrio Į saugumą klausimams silpnose valstybėse<br />
Techninis dėmesys Į institucines reformas nukreipia pagalbą Į problemos simptomus, o ne jos priežastis. Specialistai linkę<br />
kopijuoti techninius sprendimus ir taikyti „šablonines“ strategijas, kurios neapima išsamaus vietos situacijos supratimo ir<br />
dar mažiau atsižvelgia Į vietos normas bei praktikas. Tačiau reali patirtis rodo, kad saugumo sektoriaus reformos ir politika<br />
yra pasmerktos nesėkmei, jei neapima „nematerialiųjų“ aspektų, apibrėžiančių, kaip suvokiamos saugumo problemos ir<br />
kaip jas galima spręsti konkrečiame kontekste.<br />
Pavyzdžiui, viena opiausių daugelio „silpnų“ valstybių problemų yra šaulių ir lengvųjų ginklų skaičiaus mažinimas. Daugelis<br />
tyrimų rodo, kad svarbu atkreipti dėmesĮ ne tik Į pasiūlą, bet ir Į paklausą, analizuojant, kodėl asmenims arba grupuotėms<br />
reikia šių ginklų. Reikia atkreipti dėmesĮ Į tokius klausimus, kaip: „Kodėl žmonės turi ir perka šaulių ginklus? Kokias politines,<br />
ekonomines ir socialines funkcijas atlieka ginklai, ir kokios idėjos (smurto, saugumo, teisingumo, valdžios, asmenybės, lyties)<br />
įtakoja šias funkcijas?“ Norint suprasti priežastis, kodėl žmonės siekia įsigyti šaulių ginklus, reikia pasitelkti antropologų,<br />
kriminologų, psichologų, sociologų ir elgsenos ekonomistų žinias. Tokie metodai pabrėžia faktą, kad iš visuomenės<br />
perspektyvos nusiginklavimas – tai ne tik ginklų atsisakymas ir jų surinkimas. Jis apima ir požiūrio keitimą.<br />
Tas pats galioja ir subjektyviam saugumo jausmo procesui. Saugumo problemų ir poreikių vertinimas dažniausiai yra labai<br />
subjektyvus. Kai jis atliekamas išskirtinai pagal tokias donorų sampratas kaip žmonių saugumas, kyla pavojus, kad vietinio<br />
saugumo suvokimo ypatumai bus nepakankamai įvertinti arba apskritai užmiršti. Kiekvienoje šalyje skirtingi veikėjai<br />
gali skirtingai suprasti ir apibrėžti savo saugumo problemas. Juos gali įtakoti daug emocines, socialines ir kultūrines<br />
traumas sukeliančių įvykių bei netekčių, taip pat socialinių normų ir elgsenos kodeksų žlugimas. Dėl to daugelis asmenų<br />
ir bendruomenių tampa pažeidžiami ir patiria smurtą bei kasdieninio gyvenimo nepastovumą. Skirtingomis silpnumo<br />
aplinkybėmis, kaip antai Rytų Konge (Kongo Demokratinė Respublika), vietos nesaugumo suvokimo makroanalizė gali<br />
padėti užkirsti kelią smurtui prieš civilius gyventojus ir apsaugoti vietinius gyventojus nuo šios problemos, keliančios<br />
tarptautinei bendruomenei vis didesnĮ nerimą.<br />
Silpnumas nėra vakuumas: bendruomenės grėsmių valdymo, teisingumo vykdymo ir vienybės atkūrimo<br />
mechanizmai<br />
Daugeliu atvejų institucijos yra suardytos, negebančios veikti, neteisėtos arba pasižymi visais trimis požymiais iš karto.<br />
Infrastruktūra nuniokota. Mažai žmogiškųjų išteklių ir kvalifikuotų darbuotojų arba jų visai nėra. Gyventojai nepasitiki ir<br />
netiki valstybe. Tokiomis aplinkybėmis, kurios neretai įvardijamos žodžiais „visiška anarchija“, nesunku susidaryti įspūdį,<br />
kad valstybės aparatą ir naujas institucijas reikia perkurti iš pagrindų. Tuo galima paaiškinti dažnai vartojamas sąvokas, kaip<br />
antai „saugumo vakuumas“ arba „teisės normų vakuumas“.<br />
Tačiau patirtis ne kartą parodė, kad tokio vakuumo nebūna net valstybės struktūroms visiškai žlugus. Konfliktus išgyvenusiose<br />
ir silpnose šalyse daugumą saugumo ir teisingumo funkcijų atlieka ne valstybės policija ir teismų sistema, o nevalstybinės<br />
saugumo ir teisingumo organizacijos. Atsižvelgiant Į esamus mechanizmus galima geriau suprasti žmonių poreikius, taip pat<br />
kliūtis, galimybes ir išteklius, būtinus norint sukurti arba atkurti veikiantĮ ir tvarų valstybės ir visuomenės ryšį. Net anarchija<br />
vadinamose situacijose, kaip antai Somalyje arba Rytų Konge (DKR), daugelis veikėjų nors ir netobulai, bet iš dalies atlieka<br />
funkcijas, kurias turėtų atlikti valstybė.<br />
Bendruomenės pastangos sumažinti šaulių ginklų paplitimo keliamas saugumo grėsmes (arba integruoti buvusius kovotojus<br />
Į visuomenę ir atkurti jų ir vietinių bendruomenių tarpusavio pasitikėjimą) rodo vietos vertybes ir nematerialiuosius vietos<br />
kultūrų elementus kuriant tvarias institucijas. Mozambike ir Šiaurės Ugandoje buvusių vaikų kareivių integraciją palengvino<br />
tradiciniai ritualai. Šie veiksmai rodo, kad su socialiniu bei kultūriniu kontekstu susietos ir Į subjektyvius bei psichiatrinius<br />
reintegracijos aspektus atsižvelgiančios strategijos gali būti sėkmingos.<br />
92
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
• Ritualai padeda pakeisti pasaulėžiūrą ir suteikia žmonėms galimybę suprasti didesnius konfliktus. Kai pasaulėžiūra griūna,<br />
ritualai gali pasiūlyti naują mąstyseną ir iš esmės pakeisti žmonių požiūrĮ Į pasaulį. Jie taip pat gali sumažinti konflikto<br />
pražūtingumą, performuluodami tai, kas statoma Į pavojų, ir suteikdami žmonėms galimybę kitaip spręsti problemas.<br />
• Šios sistemos (dažnai vadinamos „tradicinėmis“ arba „neoficialiomis“) taip pat yra platesnės valdymo formos,<br />
neapsiribojančios ginčų sprendimu. Jų vadovai ir valdytojai gali tuo pačiu metu dalyvauti kasdieniame savo kaimo<br />
arba bendruomenės gyvenime. Smurtas gali daryti rimtą poveikĮ tokioms sistemoms ir jas pakeisti, bet jos turi daugiau<br />
galimybių išlikti nei oficialiosios.<br />
• Unikalus šių sistemų pasiekimas yra socialinio pasitikėjimo ir bendruomenės reintegracijos puoselėjimas, ypač įveikiant<br />
smurto padarinius. Jos beveik visada grindžiamos tvarkos ir bendruomenės sąvokomis: pagrindinis jų tikslas yra ne tik<br />
nukentėjusiojo, bet ir bendruomenės gerovė.<br />
Tačiau šios sistemos taip pat gali turėti trūkumų ir pavojų, ypač žmogaus teisių, lyčių lygybės ir vaikų teisių srityse. Taigi<br />
tradicinius ir neoficialius mechanizmus reikia detaliai įvertinti, atsižvelgiant Į kontekstą ir įvairiausiomis sąlygomis įžvelgiamus<br />
trūkumus: tradicinių valdžios organų ir normų suirimą, piktnaudžiavimo valdžia ir dominavimo tendencijų pavojų, politinio<br />
manipuliavimo pavojų, sistemos teisėtumo ir veiksmingumo klausimą, taip pat ribotas galimybes taikyti šiuos mechanizmus<br />
skirtinguose regionuose ir skirtingoms etninėms grupėms. Paprastai manoma, kad šiuos trūkumus geriausiai sprendžia<br />
vietos pilietinės visuomenės veikėjai, galintys skatinti ir remti prisitaikymą sistemose, kurios laikui bėgant nuolat keičiasi<br />
ir yra keičiamos.<br />
Trumpai tariant, svarbiausias donorų ir tarptautinių agentūrų, o ypač ES, prioritetas turėtų būti stiprinti supratimą, kaip<br />
gyventojai reaguoja Į savo kasdienes saugumo problemas, kai valstybinė sistema nepajėgia jų išspręsti arba kai šios<br />
problemos kyla iš pačios valstybės.<br />
2.2 PILIETINĖS VISUOMENĖS PRIPAŽINIMAS<br />
Pastangos stiprinti valstybę pasmerktos žlugti, jei stiprinant institucijų pajėgumą neatkuriamas valstybės teisėtumas. Teisėtumo<br />
šaltiniai gali skirtis ir laikui bėgant kisti, todėl išorės veikėjams yra sunku juos visiškai suprasti. Kartais, kai visa valstybė yra neteisėta,<br />
nevalstybiniai veikėjai išsaugo teisėtumą ir vietos gyventojai pripažįsta jų socialinĮ vaidmenį. Todėl skiriant per daug dėmesio<br />
valstybei, kyla pavojus nepastebėti svarbių valstybės institucijoms nepriklausančių veikėjų.<br />
Kurti pasitikėjimą ir didinti valstybės teisėtumą galima plečiant požiūrĮ už valstybės ribų ir traktuojant valstybės stiprinimą kaip<br />
įtaką valstybinių ir nevalstybinių veikėjų santykiams. Centrinių valstybės institucijų gebėjimų stiprinimas yra svarbus, bet ne<br />
mažiau reikšminga remti pilietinės visuomenės gebėjimą kontroliuoti valstybę, stebėti jos veiksmus ir reikalauti atskaitomybės<br />
už vykdomą politiką.<br />
Tačiau labai svarbu nesilpninti valstybės pozicijų, vengiant nevalstybinių ir valstybinių veikėjų konkurencijos, ir suprasti, kad<br />
stiprinant valstybę procesui gali pakenkti kitų valdžios šaltinių silpnėjimas.<br />
2.3 KOLEKTYVINIO PILIETIŠKUMO JAUSMO SKATINIMAS IR ATSKAITOMYBĖS MECHANIZMŲ<br />
RĖMIMAS<br />
Svarbūs valstybės stiprinimo aspektai yra socialinės sanglaudos skatinimas ir įtrauktĮ skatinančių oficialių institucijų kūrimas.<br />
Reikia apsvarstyti priemones, kurios silpnose šalyse vienija iš esmės skirtingus žmones nacionaliniu lygiu ir išnaudoja žemiausiame<br />
lygmenyje esančių sanglaudos židinių teikiamus privalumus. Labiau klestinčios Afrikos valstybės suformavo nuoseklesnę politinę<br />
geografiją su bendra savo gyventojų istorija, taip sukurdamos bendro tapatumo ir bendrų tikslų jausmą.<br />
Pavyzdžiui, Botsvanoje socialinė sanglauda suteikė valdančiajam elitui galimybę panaudoti pajamas iš vertingų šalies deimantų<br />
išteklių visų gyventojų naudai ir išvengti išteklių prakeiksmo, prislėgusio beveik visas kitas panašaus turto turinčias Afrikos šalis 8 .<br />
Tos kitos Afrikos šalys negali pasigirti Botsvanos geografiniais ir istoriniais privalumais, o nesibaigianti grobikiška valdžios politika<br />
toliau kliudo įtrauktimi pasižymintiems valstybės stiprinimo procesams.<br />
Kai valstybės silpnumo priežastis yra manipuliavimas susiskaldymu dėl tautybės, teritorijos ir gamtinių išteklių, veiksmingas ir<br />
tvarus vienybės stiprinimo kelias yra įtvirtinti grupių bendradarbiavimą ir mažinti horizontaliąją nelygybę. Pavyzdžiui, konsociacinė<br />
Burundžio valdžia siūlo daug galimybių kurti koalicijas ir slopinti įtampą, mažinant arba šalinant realų arba juntamą grupių<br />
8<br />
Kaplan 2008.<br />
93<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
reprezentacijos disbalansą tarp ministrų ir valstybės tarnautojų, įstatymų leidžiamuosiuose organuose ir kariuomenėje. Remiant<br />
pelno iš gamtinių išteklių sąžiningo ir skaidraus paskirstymo reformas ir teisingo socialinių išlaidų paskirstymo reformas, taip pat<br />
galima sumažinti trintĮ susiskaldžiusioje valstybėje. Tarptautiniai veikėjai taip pat gali įnešti svarų indėlį, padėdami ir finansuodami<br />
visuomeninių išteklių bei išlaidų paskirstymo ir valdymo stebėsenos sistemas.<br />
Atsižvelgiant Į kiekvienos grupės išskirtinumą ir kuriant „tautų tautą“, sėkmės tikimybė bus žymiai didesnė nei formuojant valstybę,<br />
pasižyminčią „socialinių tapatumų neigimu“, t. y. kuriant „tautą aukščiau tapatumų“ 9 . Per įvairias švietimo, sporto ir kultūros<br />
programas ugdant stiprų „mes“ jausmą, galima išsaugoti vienas kitą papildančius kultūrinius tapatumus, kurie stiprins nacionalinius<br />
ryšius ir mažins tarpgrupinę trintį. Pavyzdžiui, Pietų Afrika, siekdama suvienyti savo margą šalĮ po apartheido laikotarpio, kūrybiškai<br />
panaudojo sportą. Programos, skirtos įsisenėjusiems tarpgrupinės nesantaikos židiniams užgesinti, kaip antai Pietų Afrikos Tiesos<br />
ir susitaikymo komisija ir susitaikymo programos Burundyje, atnešė naudos daugelyje šalių.<br />
Kai kuriais atvejais valstybės silpnumas yra mažiau susijęs su gyventojų pasidalijimu arba manipuliacija juo – čia svarbiausios kliūtys<br />
socialiniam stabilumui ir visuomeninių paslaugų teikimui yra valstybės sandara, už kurios slypi klanų konkurencija, arba kuri tenkina<br />
„klasinės valstybės“ 10 – valdžios elito, užimančio svarbiausius valstybės biurokratinio aparato, politinių partijų ir ekonominių darinių<br />
postus – interesus. Pavyzdžiui, nors Somalis yra vienalytis etniniu ir kultūriniu aspektais, šalis neišvengė klanų konfliktų 11 . Tuo tarpu,<br />
nepaisant didelės etninės įvairovės, Kongo Demokratinėje Respublikoje politikų klasę sudaro 150–200 šeimų, kurių nariai dalyvauja<br />
visose politinėse grupuotėse 12 . Net šalyse, kur konfliktai paprastai laikomi manipuliavimo socialiniu ir etniniu tapatumu pasekme,<br />
kaip antai Burundyje, lygiagrečiai dažnai egzistuoja ir susiskaldymas klanų, regionų bei klasių pagrindu 13 .<br />
Jei valstybės stiprinimui trukdo savanaudiška politinė klasė ir menkas noras bendradarbiauti, tarptautinė parama nematerialiaisiais<br />
valstybės stiprinimo aspektais gali kurti erdves, kuriose suteikiama galimybė dalyvauti ir pasisakyti visoms pilietinės visuomenės<br />
grupėms ir jų atstovų grupėms, kurios gali skleisti informaciją ir skatinti socialinius bei politinius pokyčius. Tačiau remiantis EBPO-<br />
PVK tinkamų tarptautinių veiksmų silpnose valstybėse principu „nedaryti žalos“, išorės veikėjai turėtų kuo labiau mažinti riziką<br />
sukelti pavojų savo partneriams. Šis požiūris turėtų būti papildomas ieškant sąlyčio taškų valstybės institucijose.<br />
Reformos turėtų būti laipsniškos ir stiprėjančios, bet neturėtų kelti pavojaus silpniems socialiniams visuomenės ryšiams. Reikėtų<br />
siekti sukurti pasikartojantĮ ir savarankišką kaitos procesą, kuris persmelktų visą sistemą, darytų poveikĮ visuomenei ir valstybei<br />
daugelyje lygmenų ir laikui bėgant keistų jų santykius. Toks kelias leistų valstybei giliau įleisti šaknis Į visuomenę ir pareikalautų iš<br />
valdančiojo elito daugiau atskaitomybės gyventojams. Demokratija geriau priimama ją įvedant palaipsniui ir keliomis kryptimis.<br />
Skubotos pastangos surengti rinkimus su griežtais terminais, net jei tarptautinė bendruomenė juos dosniai finansuoja (kaip antai<br />
Kongo Demokratinėje Respublikoje 2008 m.), veikiausiai tik suskaldys silpną visuomenę, jei siekiama staiga sustiprinti valdymą,<br />
ypač trumpalaikėje perspektyvoje.<br />
3. POREIKIS GERAI SUPRASTI VIETOS APLINKYBES<br />
Išteklių ir institucijų modelių valstybės turi ieškoti savo viduje ir jais remdamosi kurti politines bei<br />
ekonomines struktūras ir procesus, atspindinčius jų istoriją, sudėtingumą ir gyventojų bei aplinkos<br />
ypatumus. Pokolonijinės santvarkos pernelyg dažnai ieškojo valdymo modelių ir išteklių užsienyje, todėl<br />
tapo priklausomos nuo užsienio pagalbos ir iš esmės užsitikrino silpną palaikymą valstybės viduje.<br />
Tai nereiškia, kad tradiciniai Vakarų politiniai modeliai negali būti taikomi ne Vakarų visuomenėse – tai reiškia, kad šiuos modelius<br />
reikia derinti prie vietos politinių, ekonominių ir visuomeninių papročių bei sąlygų. Neturėtų būti siekiama kurti centralizuotas<br />
pagal vakarietiškus įstatymus valdomas valstybes su demokratine santvarka, apibrėžiama įprastais rinkimais. Vietoj to turėtų būti<br />
skatinamos pajėgios, įtraukios, dalyvaujamosios, jautrios ir atskaitingos vyriausybės. Pavyzdžiui, Botsvanos politinės sistemos yra<br />
pagrįstos tradicine paradigma, kuri leidžia pasinaudoti visuotinai priimtų valdymo normų teikiamais privalumais.<br />
Labai svarbu pabrėžti, kad siekiant kurti teisėtą ir atskaitingą valstybę, svarbu ieškoti konkrečioms vietos aplinkybėms tinkamiausių<br />
valdžios, žemės ir išteklių valdymo problemų sprendimų ir būdų perduoti žinias. Jokia išsivysčiusi visuomenė nėra taip priklausoma<br />
nuo užsienio išteklių, užsienio politikos modelių, užsienio kalbų ir užsienio įstatymų, kaip šiandieninės silpnosios valstybės 14 .<br />
Donorai turėtų daugiau investuoti Į vietos visuomenių supratimą ir politinių problemų, su kuriomis susiduriama, nustatymą.<br />
Globalizacija veikiausiai pakeitė tradicines silpnų šalių struktūras, todėl nebegalima manyti, kad jos tokios pačios kaip praeityje.<br />
Valstybinės ir nevalstybinės institucijos nuolat kinta ir ši raida nėra tiesinė – tai dar vienas iššūkis tiems, kurie nori užmegzti ryšius su<br />
9<br />
Cahen 2005.<br />
10<br />
Keller 1991.<br />
11<br />
Mengisteab ir Daddieh 1999.<br />
12<br />
GTZ 2008.<br />
13<br />
Brachet ir Wolpe 2005.<br />
14<br />
Kaplan 2009.<br />
94
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
šiomis institucijomis. Kai kurie donorai jau pripažino, kad labai svarbu ugdyti vietos gebėjimus tyrinėti valstybių „žmonių geografiją“<br />
ir analizuoti socialines bei kultūrines aplinkybes. (Nyderlandų bendradarbiavimo plėtros srityje ministerija 9-iose besivystančio<br />
pasaulio šalyse finansuoja vietos organizacijas, atliekančias aktualius socialinius tyrimus. „Hewlett Foundation“ teikia ilgalaikę<br />
paramą 24-ioms idėjų kalvėms 11-oje Afrikos šalių.)<br />
Pagalbos agentūros turėtų dėti daugiau pastangų ir išteklių, siekdamos geriau suprasti ir nustatyti socialines-politines ir institucines<br />
problemas silpnose šalyse (žr. 7.2 langelį). Išsamesni socialinių mokslų ir politikos tyrimai būtų santykinai nebrangūs ir labai<br />
atsipirktų plėtojant tarptautinę ir vietos politiką, suformuotą specialiai silpnų šalių neišvengiamai sudėtingoms problemoms spręsti.<br />
Būtina nustatyti socialines ir politines aplinkybes siekiant suprasti, ko reikia imtis, ir išaiškinti prieigos prie valstybės institucijų ir<br />
bendravimo su jomis taškus bei erdves. ES gebėjimą apibrėžti intervencijų reguliavimo pobūdĮ gali reikšmingai pagerinti silpnose<br />
šalyse dirbančių ES darbuotojų periodiniu vertinimu pagrįstas valdymo ir atrankos procesas, mechanizmai, skatinantys skirtingų<br />
sričių (humanitarinės pagalbos, bendradarbiavimo plėtros srityje, užsienio politikos, diplomatijos) specialistų dialogą ir specializaciją<br />
konkrečiuose regionuose, šalyse arba sektoriuose.<br />
7.2 langelis. Somalis ir Somalilandas<br />
Seth Kaplan, „Alpha International Consulting, Ltd.“ vadovaujantysis partneris<br />
Somalis ir nuo jo atsiskyrusi Somalilando teritorija yra vienas geriausių pavyzdžių, kokie priešingi rezultatai gali būti kuriant<br />
valstybę ant importuotų ir vietinių institucinių pamatų.<br />
Nuo Somalio valstybės žlugimo 1991 m. tarptautinė bendruomenė ne mažiau nei 15 kartų bandė ją atkurti, taikydama<br />
modelĮ „iš viršaus Į apačią“, ir 15 kartų šios pastangos nuėjo perniek. Pagalbos agentūros, ambasados ir daugiašalės<br />
organizacijos, atskirtos nuo politinės realybės šalies viduje, vėl ir vėl neteisingai interpretavo politinę šalies dinamiką ir<br />
primetinėjo jai „neišradingus, nestrateginius, šabloniškus politinius sprendimus, menkai tinkamus Somalio aplinkybėms ir<br />
beveik neatsižvelgiančius Į Somalio gyventojų nuomones.“ Dėl to „somaliai, siekiantys ištraukti savo šalĮ iš šios negailestingos<br />
ir užsitęsusios krizės, privalo tai padaryti ne dėl tarptautinės bendruomenės pastangų, bet nepaisydami jų 15 .“<br />
Tuo tarpu Somalilandas, Somalio šiaurės vakaruose esanti teritorija, 1991 m. paskelbusi savo nepriklausomybę, sukūrė savo<br />
valstybės institucijas taikydamas principą „iš apačios Į viršų“ ir atsižvelgdamas Į seniai egzistuojančias ir visuotinai pripažintas<br />
klanų struktūras. Šiandien Somalilandas yra demokratiškiausia regiono valstybė, užsitikrinusi tokĮ stabilumą ir klestėjimą, kad<br />
Į ją vyksta imigrantai iš viso Somalio pusiasalio. Dėl šios sėkmės Somalilandas turi būti iš dalies dėkingas menkai pagalbai iš<br />
išorės, nes buvo priverstas remtis tik vidiniais ištekliais, pajėgumu ir institucijomis. (Kai kurie Somalilando nepriklausomybės<br />
šalininkai bijo, kad didesnė užsienio pagalba gali padaryti neigiamą poveikį.) Kai kurie kiti Somalio regionai, kaip antai<br />
Puntlandas, taip pat įkūrė klanų struktūromis grįstą vietos administraciją. Tačiau tarptautinė bendruomenė atsisako pripažinti<br />
Somalilandą ir laikosi savo bergždžių pastangų atkurti centralizuotą Somalio valstybę.<br />
Politologo Keno Menkhauso žodžiai apie SomalĮ tinka ir daugeliui kitų žlugusių ir silpnų šalių: „Šie platūs ir įtempti<br />
[neoficialūs] [savivaldos] mechanizmai [...] beveik nematomi išorės stebėtojams, dažnai besirūpinantiems tik centrine<br />
valstybe, t. y. struktūra, kuri realiai teikia somaliams mažiausiai lygybės įstatymų atžvilgiu. [...] Išorės veikėjams reikėtų<br />
priminti tradicinę išmintį, kad jautri ir veiksminga valstybė yra esminė plėtros sąlyga, – šis teiginys yra beveik visose Pasaulio<br />
banko ir JT plėtros strategijose. Daugeliui somalių valstybė yra priemonė turtui ir valdžiai kaupti. Ji turtina ir suteikia galią<br />
ją kontroliuojantiesiems bei išnaudojantiesiems ir engia likusius gyventojus. Dėl šių skirtingų valstybės interpretacijų išorės<br />
ir vidaus veikėjai dažnai nesusikalba 16 .“<br />
Galimas kelias išnaudoti vietos pajėgumą bei institucijas ir pagerinti valdymą yra kurti vietos valdžios struktūras, kuo labiau jas<br />
susiejant su jų bendruomenėmis. Vietos valdžia toli gražu ne tobulas sprendimas, bet perleidžiant valdžios funkcijas kaimams,<br />
miestams ir miestų rajonams, galima panaudoti bendravimo „akis Į akį“ galią ir paskatinti skaidresnes bei labiau atskaitingas valdymo<br />
formas. Centrinės valdžios struktūros gali užtikrinti valiutos stabilumą, skatinti prekių rinką, kurti tarpmiestinius transporto tinklus ir<br />
nustatyti elementarius bankininkystės, teisės, sveikatos apsaugos ir švietimo standartus. Tačiau didžiausią kasdieninĮ poveikĮ šeimoms<br />
ir mažoms įmonėms darančias paslaugas turi teikti vietos ir rajonų valdžia. Žemesniųjų lygmenų valdžios organai teikia, pavyzdžiui,<br />
daugiausiai švietimo, sveikatos apsaugos ir statybų paslaugų.<br />
15<br />
Menkhaus 2008, 9 p.<br />
16<br />
Menkhaus, 2007, 87 p.<br />
95<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Tai nereiškia, kad, remiant decentralizaciją, valdžia visais atvejais taps veiksmingesnė ir jautresnė. Atvirkščiai, kartais vietos elitas ir<br />
savanaudiškų interesų turintys asmenys gali bandyti užgrobti vietos administracijų valdžią ir išteklius. Decentralizacija suderinama<br />
su įtraukiu valstybės stiprinimu tik tiek, kiek ji suteikia tarpvyriausybinės kontrolės galimybių, didina piliečių nuomonės svorĮ ir<br />
sieja vietos valdžios struktūrų pareigas su atitinkama suteikta sprendimų autonomija ir pakankamais žmogiškaisiais bei finansiniais<br />
ištekliais.<br />
Taigi donorai turėtų remti decentralizacijos procesus, pagrįstus nuomonių formavimu, socialiniu įtvirtinimu ir vietos valstybinių<br />
institucijų pareigų bei priemonių derinimu. Taip galima sumažinti pavojų, kad elitas užgrobs valdžią, sustiprinti atskaitomybę ir<br />
suvaldyti lygiagrečiai valstybinėms institucijoms veikiančių ir jų funkcijas atliekančių neoficialių institucijų ir organų vaidmenį.<br />
Puikus pavyzdys yra Ruanda, kur decentralizuoto valdymo metodas buvo pritaikytas, paslaugų sferoje susiejus tradicines sampratas<br />
ir institucijas su valstybės funkcijomis (žr. 7.3 langelį). Poreikis surasti visuomenėje įsitvirtinusius valdymo mechanizmus taip pat<br />
reiškia, kad vietos ir nacionalinės valdžios santykio vaidmuo priklauso nuo šalies „istorijos“. Šalys labai skirtingos, todėl vieno<br />
sprendimo negali būti.<br />
7.3 langelis. Afrikos valdymo modelis<br />
Jesse McConnell, „Reform Development Consulting“<br />
Du Afrikoje dažniausiai pasitaikantys gero valdymo sunkumai yra marga valstybės gyventojų sankloda ir ribotos valstybės<br />
tarnautojų galimybės vadovauti vietos lygmeniu. Ruanda yra puikus unikalaus Į paslaugas orientuoto ir atskaitomybe<br />
pagrįsto afrikietiško valdymo modelio, suteikiančio galimybių įveikti daug problemų, pavyzdys. Imihigo, kelis Ruandos<br />
kultūros šimtmečius menanti samprata, yra labiausiai panaši Į veiklos sutartį. Ši samprata kilo iš žinomų karo vadų viešų<br />
įsipareigojimų savo karaliui pasiekti konkrečius tikslus, pavyzdžiui, įveikti priešą arba užkariauti regioną. Pasiekus tikslą,<br />
laukdavo garbingas apdovanojimas ir garbė už nuopelnus.<br />
Ši idėja buvo sumoderninta ir įtvirtinta politinėje sistemoje. Merai kasmet viešai skelbia įsipareigojimus prezidentui siekti<br />
konkrečių tikslų, išdėstytų nacionalinėje plėtros darbotvarkėje ir lokalizuotuose rajonų plėtros planuose. Todėl šiuolaikinis<br />
Imihigo yra vyriausybės prioriteto atskaitomybei funkcija, siekiant sparčios plėtros visuomeniniu lygiu per Į žmones orientuotą<br />
paslaugų teikimą. Tikslai apibrėžiami merams konsultuojantis su bendruomenių nariais vietos lygmeniu ir pranešami visai<br />
šaliai, taip suteikiant procesui skaidrumo ir atskaitomybės. Po kasmetinio nacionalinio forumo kas ketvirtĮ rajonuose vyksta<br />
Imihigo susitikimai, kuriuose merai bendruomenių nariams ir nacionalinės vyriausybės atstovams pristato nuveiktus darbus<br />
ir problemas, iškilusias siekiant išsikeltų tikslų.<br />
Akivaizdi šios iniciatyvos sėkmės priežastis yra ta, kad ši iniciatyva pagerino valstybės tarnautojų darbo rezultatus. To<br />
pavyko pasiekti, nes:<br />
• Visuomenė aktyviai dalyvauja tiek kasmet formuluojant tikslus, tiek kas ketvirtĮ pristatant Imihigo.<br />
• Aiškinami proceso metu keliami tikslai.<br />
• Aktyviau dalyvauja bendruomenės, kaip naudos gavėjos ir atitinkamai poreikių apibrėžimo ir aktualių projektų atrankos<br />
proceso planuotojos.<br />
• Imihigo yra pagrįstas tradicijomis ir esamomis žiniomis.<br />
Nuo pat pradžių Imihigo poveikis jaučiamas visuose visuomenės sluoksniuose: įsipareigojimus prisiima ministerijos, mokyklos<br />
ir net šeimos.<br />
Kai kurios silpnos valstybės yra pasidalijusios tapatumo, kultūros bei kalbų aspektais, ir ryšiai tarp skirtingų jų regionų yra silpni dėl<br />
menkai išplėtotos infrastruktūros, nepalankių politinės geografijos sąlygų bei silpnų administracijos sistemų. Todėl vietos valdžios<br />
skatinimu pagrįsti plėtros modeliai galėtų sulaukti sėkmės ten, kur nepavyksta įgyvendinti valstybinių modelių, ypač kai laikui bėgant<br />
nauda perduodama tiek horizontaliai Į kitas vietoves, tiek vertikaliai Į aukštesniuosius valdžios organus (ypač didelėse šalyse, kaip<br />
antai Kongo Demokratinėje Respublikoje). Taip pat būtų užtikrinamas vietos bendruomenių savarankiškumas sutrikus nacionalinės<br />
valdžios funkcijoms. Trumpalaikėje perspektyvoje pagalba šiems „galimybių židiniams“ butų veiksmingesnė, o konkurencija dėl<br />
lėšų vidutinės trukmės perspektyvoje paskatintų geresnius rezultatus kitose srityse.<br />
Kadangi gali būti labai sunku, neįmanoma ir kartais nepageidautina keisti vietinę socialinę struktūrą bei institucijas, svarbu geriau<br />
žinoti aplinkybes, kuriomis galima labiau susieti oficialias ir neoficialias institucijas 17 . Pripažinus, kad institucijos turi būti įvairios ir<br />
17<br />
Jütting 2003.<br />
96
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
net daugialypės (kai valstybė pripažįsta ir, kai įmanoma, įtraukia skirtingas istorines tradicijas), ir kad šalys turi praktiškai ir lanksčiai<br />
grįsti kuriamas valdžios struktūras jau esamu pajėgumu ir egzistuojančiomis institucijomis, iš esmės pasikeistų donorų požiūris<br />
Į valstybės stiprinimą.<br />
Neoficialios vietinės institucijos gali turėti labai daug įtakos stiprinant valstybę, bet labai svarbu vengti perdėtų lūkesčių jų atžvilgiu<br />
ir vengti romantizuoti jų vaidmenį. 18 Ne visos vietinės ir neoficialios institucijos yra valdomos gerai arba „geriau“ nei valstybė.<br />
Pavyzdžiui, neoficialios vietinės institucijos kartais diskriminuoja, ypač moteris ir jaunesnius bendruomenės narius 19 .<br />
Atsižvelgiant Į skirtingas šalių silpnumo aplinkybes 20 (Zimbabvėje, Siera Leonėje ir Kongo Demokratinėje Respublikoje), galima<br />
daryti išvadas, kad paramą alternatyvioms ir tradicinėms valdymo formoms reikėtų vertinti konkrečiame kiekvienos šalies kontekste,<br />
remiantis galima jų integracija su valstybės organais ir jų gebėjimais palaikyti arba silpninti valstybės teisėtumą. Šių atvejų tyrimų<br />
išvados taip pat rodo, kad kartais pragmatiškas ir lankstus požiūris yra tinkamiausias būdas praktiškai įgyvendinti šiuos bendrus<br />
institucinių reformų rėmimo kriterijus. Tarptautiniais veiksmais galima išnaudoti esamas galimybes įgyvendinti reformas nustatant<br />
ir kuriant tvirtus ryšius su reformų siekiančiais veikėjais iš šalies valdančiojo elito, valstybės tarnautojų, pilietinės visuomenės<br />
organizacijų, profesinių asociacijų ir mikrofinansavimo institucijų.<br />
Tada reikia pradėti laipsniškai stiprinti valstybę, gerai atsižvelgiant Į vietines aplinkybes. EBPO principuose rekomenduojama naudoti<br />
vietines aplinkybes kaip atspirties tašką ir vengti taikyti išorėje sukurtus modelius. Tarptautinei bendruomenei šis žingsnis gali būti<br />
rizikingesnis nei techniniai veiksmai, bet sėkmės tikimybė šiuo atveju žymiai didesnė.<br />
4. HUMANITARINĖS PAGALBOS IR VALSTYBĖS STIPRINIMO VEIKSMŲ<br />
PAPILDOMUMAS POKONFLIKTINĖMIS APLINKYBĖMIS<br />
Vienas iš sunkumų, su kuriais susiduria tarptautinė bendruomenė pokonfliktiniuose pereinamuosiuose<br />
laikotarpiuose, yra užtikrinimas, kad teikiant pagalbą pilietinės visuomenės veikėjams, būtų skatinamas<br />
valstybės stiprėjimas ir tenkinami svarbiausi gyventojų poreikiai, nekuriant lygiagrečių struktūrų.<br />
Daugeliu atvejų konfliktą išgyvenusioje pilietinėje visuomenėje socialines paslaugas teikia privatūs veikėjai. Per greitai perėjus nuo<br />
humanitarinės pagalbos prie paramos valstybės biudžetui daugelis šių veikėjų gali netekti išteklių, būtinų paslaugoms teikti, kol<br />
valstybė dar nepasirengusi perimti šių funkcijų. Per anksti perėjus prie valstybės stiprinimo, gali likti nepatenkinti humanitariniai<br />
poreikiai. Pietų Sudane (žr. 7.4 langelį) per penkerius pereinamojo laikotarpio metus humanitariniai poreikiai buvo didesni nei<br />
vykstant konfliktui. Jei valstybė dar nepajėgi teikti socialines paslaugas, atėmus paramą iš vietos teikėjų, lieka humanitarinė spraga.<br />
Todėl, siekiant apsaugoti humanitarinę sritį, reikia paramą valstybės stiprinimui derinti su ne mažiau svarbiu lygiagrečiu pagalbos<br />
pilietinei visuomenei procesu. Kitaip sakant, valstybės negalima stiprinti humanitarinių principų sąskaita.<br />
Šis požiūris taikytinas ir poreikiui stiprinti valstybės teisėtumą. Pirma, valstybės negalėjimas tenkinti humanitarinius poreikius gali<br />
silpninti jos teisėtumą. Antra, remiant pilietinės visuomenės organizacijas, lengviau sukurti jautrią ir įtraukią valstybę. Pereinamaisiais<br />
pokonfliktiniais laikotarpiais daugelĮ politinių susitarimų pasiekia valdantysis elitas, neatsižvelgdamas Į pilietinės visuomenės<br />
nuomonę. Todėl teisėtumą ir visuomenės sutartĮ galima sustiprinti dirbant su pilietinės visuomenės institucijomis ir remiant jas.<br />
Donorams teikiant paramą konfliktą išgyvenusiuose regionuose, būtina vengti klaidingo skirtingų poveikio priemonių gretinimo.<br />
ES veiksmams gali pakenkti klaidinga prielaida, kad nuo kritinės padėties, kai svarbiausia poveikio priemonė yra humanitarinė<br />
pagalba, prie stabilesnės padėties, kai pagrindinė bendradarbiavimo plėtros srityje priemonė gali būti parama biudžetui, veda<br />
tiesinė seka. Tarptautiniai veiksmai turėtų užtikrinti, kad humanitarinė pagalba ir bendradarbiavimas plėtros srityje būtų taikomi<br />
tuo pačiu metu, ir abiems priemonėms būtų priskiriama tokia pati svarba. Abi priemonės gali būti labai vertingos ir turėtų būti<br />
taikomos pagal vieną viziją, bet kartais gali prireikti jas pritaikyti prie konkrečių sąlygų. Humanitarinė pagalba pagal vienerių metų<br />
išmokų sistemas netinka užsitęsusių krizių ir menkai išreikštų konfliktų priežastims spręsti.<br />
18<br />
Pouligny 2009.<br />
19<br />
JTAEK 2007.<br />
20<br />
GTZ 2008.<br />
97<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
7.4 langelis. Tarptautiniai veiksmai silpnose šalyse: Pietų Sudano pamokos<br />
Sara Pantuliano, Užjūrio plėtros institutas<br />
2005 m. sausĮ pasirašius VisuotinĮ taikos susitarimą (VTS), Sudanas kartu su kitomis aštuoniomis šalimis buvo įtrauktas<br />
Į EBPO-PVK bandomąjĮ projektą taikant Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose valstybėse ir situacijose principus.<br />
Šiais naujaisiais principais, kurie yra grindžiami 2005 m. Paryžiaus deklaracija dėl pagalbos veiksmingumo ir 2003 m. Geros<br />
humanitarinės pagalbos praktikos principais, siekiama apibrėžti suderintų tarptautinių veiksmų sudėtingumą ir reikalingumą<br />
situacijose, apimančiose saugumo, humanitarinius ir plėtros klausimus. 21 Didžiausias Sudano bandomojo projekto, pagal<br />
kurĮ tarptautiniai veiksmai vykdomi tik Pietų Sudane, dėmesys skiriamas tris pagrindiniams klausimams: donorų veiklos<br />
derinimo mechanizmams, tarptautinei paramai stiprinant valstybę ir tarptautinei paramai stiprinant taiką, ypač pabrėžiant<br />
Visuotinio taikos susitarimo įgyvendinimo svarbą.<br />
Tiek vykstant taikos deryboms, tiek po jų Sudane buvo išbandyta daug pagalbos koordinavimo mechanizmų. Tarp jų Bendros<br />
įvertinimo misijos procesas, daugelio donorų finansuojami įgaliotieji fondai ir Jungtinė donorų komanda Juboje. Bendra<br />
įvertinimo misija buvo visapusis atstatymo ir pereinamųjų atsigavimo poreikių įvertinimas pagal aštuonias temas, kurioms<br />
reikėtų skirti dėmesĮ per pirmuosius dvejus VTS pereinamojo laikotarpio (2005–2011) metus. Atliekant įvertinimą, kuris truko<br />
15 mėnesių ir kuriam vadovavo JTVP, JTVG ir Pasaulio bankas, aktyviai dalyvavo dviejų pagrindinių konfliktuojančių šalių –<br />
Nacionalinio kongreso partijos (NKP) ir Sudano liaudies išsilaisvinimo judėjimo-armijos (SLIJ-A) – aukštesnieji nariai ir daug<br />
šalių donorių. Bendra įvertinimo misija buvo suprantama kaip priemonė, sustiprinsianti stabilumą ir taikos sutartį.<br />
Vykdant šĮ brangų ir ambicingą įvertinimo projektą, buvo tikimasi, kad jis taps svarbiausiu dokumentu, ir buvo siūlomi<br />
jo įgyvendinimo mechanizmai. 22 Jis išties padėjo iš dalies suvienyti konfliktuojančias šalis, paskatinti jas įgyvendinti<br />
bendrą atsigavimo programą ir tapo pirmuoju rimtu žingsniu formuojant atsaką Į naujas aplinkybes. Tačiau efektyviomis<br />
veiksmų gairėmis jis netapo. Buvo išreikštos abejonės dėl neaiškiai apibrėžtų prioritetų ir veiksmų eiliškumo, dėl poreikių<br />
lygmenų įkainojimo ir ekstrapoliacijos metodų pagrįstumo 23 , taip pat dėl nepakankamo dėmesio saugumo bei taikos<br />
stiprinimo klausimams 24 . Tačiau didžiausi trūkumai buvo ribota nacionalinių veikėjų atsakomybė dėl įvertinimo ir mažėjantis<br />
jo aktualumas greitai kintančiomis sąlygomis, randantis naujoms valdžios ir saugumo struktūroms. Bendra vertinimo<br />
misija suklydo, bandydama sudaryti tarptautinių veiksmų planą, o ne dinamišką sistemą, gebančią reaguoti Į kintančias<br />
aplinkybes.<br />
Pagrindiniai įvertinimo išvadų įgyvendinimo mechanizmai buvo du Daugelio donorų finansuojami įgaliotieji fondai: vienas<br />
jų buvo skirtas Nacionalinės vienybės vyriausybei, o kitas – Pietų Sudano vyriausybei. Šių Pasaulio banko administruojamų<br />
fondų tikslai buvo pagerinti suderintą išorės donorų finansavimą pradiniam atsigavimui paremti, taikai stiprinti, gebėjimams<br />
formuoti ir spartinti pažangą siekiant Tūkstantmečio plėtros tikslų iki 2011 m. Tačiau realūs rezultatai ir poveikis buvo labai<br />
menki.<br />
Fondai buvo visuotinai kritikuojami dėl to, kad nepadarė spartaus ir apčiuopiamo poveikio. 25 Lėšos buvo išmokamos<br />
nepakeliamai lėtai, ir daugelis projektų net antraisiais jų vykdymo metais nesugebėjo parodyti visuomenei „realios naudos“. 26<br />
PradinĮ įgyvendinimą stabdė Pasaulio banko biurokratinės procedūros, darbuotojų trūkumas ir užsitęsusios JT ir Pasaulio<br />
banko komandų derybos dėl susitarimų vykdymo. 27 Vyriausybė nesugebėjo įvykdyti fondų biurokratinių reikalavimų, todėl<br />
daug projektų buvo atidėta arba vykdoma neveiksmingai.<br />
Dėl fondų trūkumų daugelis donorų juos apeidavo ir perleisdavo lėšas pagal dvišalius susitarimus arba per kitus fondus.<br />
Panašu, kad fondų taisyklės ir procedūros labiau tinka vidutinės trukmės atstatymo ir plėtros programoms nei atsigavimo<br />
pirmaisiais metais po konflikto projektams. Tai ne pirmas kartas, kai, taikant šią priemonę pokonfliktinėje situacijoje,<br />
nepavyksta pasiekti išsikeltų tikslų, todėl kyla klausimas, kodėl šios svarbios pamokos neišmokstamos. 28<br />
21<br />
Haslie ir Borchgrevink 2007.<br />
22<br />
Murphy 2007.<br />
23<br />
Murphy 2007.<br />
24<br />
JTVG ir Pasaulio bankas 2006.<br />
25<br />
Scanteam 2007b.<br />
26<br />
Fenton 2008.<br />
27<br />
Pantuliano et al. 2007.<br />
28<br />
Pantuliano et al. 2008.<br />
98
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
Kitas mechanizmas, skirtas donorų veiksmams Pietų Sudane derinti, buvo šešių šalių Juboje įkurta Jungtinė donorų komanda<br />
(JDK). Vidutinės trukmės vertinimas parodė, kad komandai Pietų Sudane pavyko paskatinti atsakomybės augimą ir sustiprinti<br />
donorų suderinamumą su vyriausybės politika. Tačiau JDK žymiai prasčiau sekėsi laikytis EBPO-PVK pažeidžiamų valstybių<br />
principų. 29 Ypač komandos partneriams nesisekė dirbti pagal bendras politikos gaires, laikantis bendrų plėtros ir diplomatinių<br />
tikslų bei požiūrių. Dėl to joms nepavyko išvengti augančio dvišalių programų skaičiaus.<br />
Dėl projektų paplitimo Pietų Sudane ir toliau buvo sunku koordinuoti pagalbą, o komanda negalėjo nuosekliai ir tvariai<br />
stiprinti valstybės. 30 Techninės konsultacijos žemės politikos klausimais ir ginčų dėl žemės sprendimai buvo ypač prastai<br />
koordinuoti ir neretai prieštaravo vieni kitiems. 31 Jungtinė donorų komanda, kaip ir daugelis kitų Pietų Sudane veikiančių<br />
tarptautinių organizacijų, taip pat turėjo sunkumų pritraukti ir išlaikyti atitinkamus gebėjimus ir patirtĮ turinčius darbuotojus,<br />
ir tai kenkė jos rezultatams. 32<br />
Pagrindinis tarptautinės bendruomenės tikslas Pietų Sudane – valstybės stiprinimas – yra didžiulis iššūkis, nes reikia<br />
nuo pamatų sukurti oficialias valdžios struktūras. Dedamos bendros pastangos sukurti Pietų Sudano Vyriausybės<br />
administracinĮ aparatą, bet dažniausiai taikomas metodas „iš viršaus Į apačią“. Daugiausiai dėmesio skiriama institucijų<br />
kūrimui bei Juboje įsikūrusios centrinės valdžios administracinių gebėjimų stiprinimui, ir daug mažiau sprendžiami teisėtumo<br />
bei atskaitomybės klausimai. 33 Šiek tiek pažangos pasiekta kuriant regionines ir valstybines struktūras, bet svarbiausiųjų<br />
paslaugų teikimas vis dar labai ribotas, ir daugelyje vietų veši korupcija. 34<br />
Nacionaliniai ir tarptautiniai veikėjai supranta Pietų Sudano vyriausybės suformavimą kaip galimybę Pietų Sudanui pereiti<br />
nuo pasyvaus išorės humanitarinės pagalbos priėmimo prie šalies mastu vadovaujamo atsigavimo bei plėtros programų<br />
rengimo, finansavimo ir įgyvendinimo. Donorai atitinkamai padidino savo indėlius Į ilgalaikio atsigavimo bei plėtros<br />
finansavimą ir sumažino humanitarinę pagalbą. Tai vyksta nepaisant augančių humanitarinių poreikių, vis dar per mažo<br />
Pietų Sudano vyriausybės pajėgumo juos tenkinti ir prastai veikiančių ilgalaikio finansavimo mechanizmų.<br />
Tradicinė pagalbos architektūra dar kartą parodė, kad ji nelabai tinkama situacijose, kai tuo pačiu metu teikiama humanitarinė<br />
ir plėtros pagalba. Kaip ir daugelyje kitų „pokonfliktinių“ situacijų, Pietų Sudane reikia tęsti tiesioginĮ paslaugų teikimą ir<br />
tuo pačiu metu stiprinti vyriausybės pajėgumą, ypač siekiant užkirsti kelią rimtesnėms nelaimėms, kaip antai choleros<br />
epidemijos protrūkiams arba maisto krizėms.<br />
Vienas svarbiausių tikslų siekiant taikos taip pat yra stabilumo skatinimas. Strategijas ir programas šiam tikslui pasiekti reikia<br />
kurti taip, kad kartu būtų stiprinama valstybė, išlaikant pusiausvyrą tarp nacionalinių saugumo institucijų kūrimo ir išorės<br />
veikėjų, kaip antai taikos palaikymo misijų, vaidmens. Jungtinių Tautų taikos palaikymo misija Sudane (UNMIS), įgaliota<br />
Pietų Sudane stebėti VTS įgyvendinimą, yra svarbi tarptautinių veiksmų šiame regione dalis.<br />
UNMIS sudaro didžiulės karinės pajėgos, dislokuotos visame Pietų Sudane ir pereinamosiose teritorijose. Bet dėl nelanksčių<br />
įgaliojimų (kurie dažnai interpretuojami per siaurai) ir vidaus saugumo gairių, ši misija pernelyg vengia rizikuoti ir yra<br />
pernelyg neveiksni. Daugelyje vietų ji nereguliariai stebi realius ir galimus konfliktus, o Nusiginklavimo, demobilizavimo ir<br />
reintegravimo programos buvo atidėtos arba sulaukė pasipriešinimo. 35 Kitos saugumo problemos, kaip antai Sudano Liaudies<br />
Išsilaisvinimo armijos pertvarkymas Į profesionalią kariuomenę, policijos pajėgų mokymas ir smurtas tarp bendruomenių,<br />
taip pat buvo sprendžiamos prastai arba pavėluotai. Daugelis UNMIS kareivių neturi reikiamų kalbinių gebėjimų, kad galėtų<br />
susikalbėti tarpusavyje, nešnekant jau apie bendravimą su vietiniais gyventojais. Dėl to karinių stebėtojų kontaktai su<br />
bendruomenėmis geriausiu atveju yra fragmentiški. Teigiama, kad UNMIS pasiekimai labai menki, palyginus su jai skiriamais<br />
ištekliais. Skirtumas tarp taikos palaikymo misijai skiriamų tarptautinių išlaidų ir Pietų Sudanui teikiamos pagalbos iš tiesų<br />
yra stulbinamas. 36<br />
29<br />
Bennet et al. 2009.<br />
30<br />
Bennet et al. 2009.<br />
31<br />
Pantuliano et al. 2008.<br />
32<br />
Bennet et al. 2009.<br />
33<br />
Haslie ir Borchgrevink 2007.<br />
34<br />
Bennet et al. 2009.<br />
35<br />
Vaux et al. 2008.<br />
36<br />
Vaux et al. 2008.<br />
99<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Tarptautinės bendruomenės nesugebėjimas Pietų Sudane ir Trijose Teritorijose greitai pademonstruoti apčiuopiamą taikos<br />
naudą neigiamai paveikė taikos stiprinimo procesą. 37 Paslaugų teikimas vilkinamas arba jos visai neteikiamos, taip pat kai<br />
kuriose vietovėse auga nesaugumas, todėl parvykėliai buriasi jau perpildytuose miestuose ir gyvenvietėse arba atideda<br />
grįžimą. Dėl to silpnėja tiek priimančių bendruomenių, tiek parvykėlių pasitikėjimas Pietų Sudano vyriausybės pajėgumu<br />
teikti paslaugas ir kitus taikos privalumus.<br />
Pietų Sudano situacijos sudėtingumas tarptautinei bendruomenei meta iššūkius, kuriuos įveikti nelengva. EBPO-PVK<br />
principai yra geras atspirties taškas, bet jie gali būti prieštaringi. Kartais gali tekti priimti didelius kompromisus, pavyzdžiui,<br />
tarp valstybės stiprinimo bei donorų veiksmų derinimo tikslų ir sparčios svarbiausių paslaugų plėtros, siekiant parodyti<br />
taikos naudą. 38 Tačiau silpnos valstybės analizė naudinga tik tuo atveju, jei silpnumo priežastys gerai išanalizuojamos,<br />
suprantamos ir suskirstomos pagal vietoves ir grupes. Pavyzdžiui, Pietų Sudano Trijose Teritorijose silpnumo priežastys ir<br />
jo įveikimo priemonės labai skiriasi nuo Nilo aukštupio vietovių.<br />
Labai dažnai tarptautinius veiksmus neigiamai veikia klaidingas manymas, kad perėjimas nuo karo prie taikos yra tiesinis.<br />
Realybėje, pasirašius taikos susitarimą, žmonės beveik nepajunta jokio poveikio. Perėjimas nuo karo prie taikos yra ne<br />
techninis veiksmas, o sudėtingas politinis procesas, kurio metu reikia derinti ir įgyvendinti skirtingus principus, prioritetus ir<br />
požiūrius. 39 Tai apima sudėtingą ir įmantrią valdžios santykių, pažeidžiamumo bei konfliktų priežasčių ir atsparumo rodiklių<br />
analizę. Ypač dinamiškomis pokonfliktinėmis aplinkybėmis pereinamojo laikotarpio politinę ekonomiką reikia nuolat<br />
peržiūrėti ir derinti prie esamų konkrečių sąlygų. Taip pat reikėtų dėti daugiau pastangų siekiant nustatyti nacionalinius<br />
pokyčių bei reformų šalininkus ir rasti būdus, kaip juos paremti. Nacionalinių veikėjų vaidmuo yra esminis, nes pokyčiai gali<br />
vykti tik iš vidaus: tarptautiniai veiksmai gali padėti stiprinti stabilumą, bet negali būti jo varikliu.<br />
4.1 ATSTATYMO PO KONFLIKTO GALIMYBĖS<br />
Pokonfliktinės aplinkybės yra ne tik reikšmingas iššūkis nacionaliniams vadovams ir tarptautinei pagalbai, bet ir gali suteikti daug<br />
galimybių pašalinti įsišaknijusius atskirties, nuoskaudos ir nelygybės šaltinius. Pavyzdžiui, lyčių aspekto integravimas pokonfliktiniu<br />
pereinamuoju laikotarpiu gali būti labai reikšmingas, siekiant lygių moterų ir vyrų teisių ir kovojant su diskriminacija lyties pagrindu.<br />
Nuosekliai integruojant vietinės atsakomybės kriterijų ir Į lyčių lygybę orientuotą atstatymą po konflikto, galima sulaukti daugiau<br />
sėkmės nei įgyvendinant lyties atžvilgiu neutralias „iš viršaus Į apačią“ nukreiptas programas (žr. 7.5 langelį).<br />
7.5 langelis. Vietinių bendruomenių pamokos: buvusių kovotojų moterų rėmimo programos<br />
Stiprinant visuomenės atsparumą, reikia Į reformas ir visuomeninius sprendimų priėmimo mechanizmus įtraukti vietines<br />
bendruomenes. Vietos gyventojai turi svarbių išgyvenimo strategijų, kurias remiant, galima kurti naujas, atsparesnes<br />
institucijas. Kartais pagalbos agentūrų darbuotojai nemoka vietos kalbų ir nesupranta vietos aplinkybių, todėl nesugeba<br />
perprasti paprotinių įstatymų, tradicinių sistemų bei vietos žinių, ir dėl to vykdo netinkamą pagalbos politiką. Kalbos,<br />
bendravimo ir žinių kliūtys trukdo nuskurdusioms arba mažumų grupėms dalyvauti priimant politinius sprendimus, ir dėl<br />
to žmonės praranda galimybes dalyvauti atkuriant jų institucijas politiniu ir ekonominiu aspektais.<br />
Šios problemos buvo iškeltos ir diskusijose apie netinkamą pagalbos politiką, kurias inicijavo didelis pasaulinis socialinis<br />
judėjimas – Pasaulio socialinis forumas, apimantis ir žodinĮ Afrikos socialinĮ forumą bei vienijantis daug pilietinės visuomenės<br />
judėjimų.<br />
Vietinės atsakomybės indėlis Į plėtros programų kūrimą ir diegimą silpnose šalyse akivaizdus lyginant žlugusias ir pavykusias<br />
Liberijos buvusių kovotojų moterų reintegracijos tarptautines programas pokonfliktiniu pereinamuoju laikotarpiu.<br />
37<br />
Haslie ir Borchgrevink 2007.<br />
38<br />
Haslie ir Borchgrevink 2007.<br />
39<br />
Elhawary, asmeninis pranešimas<br />
100
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
Liberijoje iki 2004 m. iš bendro 103 000 buvusių kovotojų skaičiaus buvo nuginkluotos ir demobilizuotos maždaug 22 000<br />
moterų ir 2740 mergaičių (Campbell-Nelson 2008). Buvo sumanyta Į nusiginklavimo politiką ir procedūras integruoti lyčių<br />
aspektą, bet tai nebuvo įvykdyta. Moterų organizacijos pastebėjo, kad moterys buvo išsiųstos namo tinkamai neįvertinus<br />
jų reprodukcinės sveikatos ir lytinės bei psichologinės būklės. Jų reintegracija Į šeimas ir bendruomenes buvo labai sunki,<br />
nes jos kentėjo dėl dvigubos patirto seksualinio išnaudojimo ir narystės karinėse pajėgose gėdos.<br />
Bendradarbiaujant su vietos moterų organizacijomis ir tarptautiniais partneriais, buvo sugalvotas naujoviškas sprendimas:<br />
buvusios kovotojos moterys buvo pakviestos tarnauti policijos pajėgose. 2005 m. mokymus užbaigė pirmoji naujosios<br />
Liberijos nacionalinės policijos (LNP) grupė, o 2009 m. moterų skaičius LNP siekė 12,6 %. LNP įkūrė Moterų ir vaikų apsaugos<br />
skyrių, kuris bendradarbiauja su vyriausybinėmis ir nevyriausybinėmis organizacijomis, ir kurĮ remia Lytinės prievartos<br />
sąveikioji laikinoji darbo grupė, koordinuojanti Jungtinių Tautų ir kitų donorų darbą. Moterų taikos kareivinių projektas,<br />
kurĮ inicijavo Taikos stiprinime dalyvaujančių moterų tinklas (WIPNET) taip pat remia bendruomenių moteris, taikos<br />
kareivinėse ieškančias prieglobsčio ir pagalbos išžaginimo, žemės nuosavybės, religinių skirtumų ir gentinės santvarkos<br />
klausimais (UNIFEM 2007).<br />
Silpnose valstybėse moterų santykis su valstybe iš esmės kitoks nei vyrų. Jis dažnai perduodamas per šeimos, bendruomenės,<br />
religines ar papročių institucijas. Moterų atveju oficialios ir realios pilietybės skirtumas yra žymiai didesnis, jos taip pat susiduria<br />
su didesnėmis ekonominėmis, socialinėmis ir kultūrinėmis kliūtimis, naudodamosi pilietinėmis teisėmis ir dalyvaudamos priimant<br />
sprendimus. Be to, daugelyje silpnų valstybių labiausiai moterims rūpimi vidaus ir asmeniniai klausimai (kaip antai, šeimos įstatymai,<br />
paveldėjimas, prieiga prie žemės ir saugumas) perleidžiami paprotinėms institucijoms arba nevalstybiniams veikėjams, todėl moterys<br />
negali reikalauti iš valstybės atskaitomybės dėl teisių šiose srityse. Visi šie veiksniai reiškia, kad siekdamos savo teisių, dalyvaudamos<br />
valdymo procesuose ir reikalaudamos iš valstybės atskaitomybės, t. y. naudodamosi visomis piliečių teisėmis, moterys susiduria su<br />
specifinėmis kliūtimis, ir kad valstybės atstatymo bei reformavimo priemonės joms darys kitokĮ poveikį.<br />
Lyčių vaidmenys ir santykiai gali nulemti valstybės stiprinimo galimybes ir kliūtis. Ginkluotų konfliktų metu jie reikšmingai kinta,<br />
ir, po konflikto reformuojant politines institucijas, galima padidinti moterų nuomonės svorĮ ir įtaką politikoje, ypač taikant naują<br />
pagalbos veiksnumo architektūrą.<br />
Silpnose ir konfliktus išgyvenusiose valstybėse vykdant intensyvius valstybių stiprinimo procesus, galima numatyti valdžios santykių,<br />
valstybinių struktūrų bei institucijų, taip pat valstybės ir piliečių santykių pokyčius (žr. 7.6 langelį). Įveikiant silpnumą, tarptautinei<br />
bendruomenei atsiveria didelės galimybės remti nacionalinių veikėjų pastangas kurti atskaitingesnę valstybę. Todėl atsiranda<br />
galimybė silpnų valstybių stiprinimo procese remti moterų pilietiškumą ir taip kurti pajėgias, atskaitingas bei jautrias valstybes ir<br />
užtikrinti, kad ilgalaikiai priespaudos modeliai nebūtų atkurti.<br />
7.6 langelis. Pokonfliktiniai pereinamieji laikotarpiai – galimybė suteikti moterims daugiau<br />
teisių?<br />
Stulbinančiai didelė – net 56 % – moterų dalis Ruandos parlamento žemesniuosiuose rūmuose 2009 m. gali būti<br />
interpretuojama platesniame dviejų tendencijų kontekste: kvotų taikymo ir galimybės spręsti lyčių nelygybės klausimus<br />
pokonfliktinėje situacijoje. Per pastaruosius 40 metų moterų skaičius Afrikos Į pietus nuo Sacharos parlamentuose augo<br />
greičiau nei kituose regionuose, daugiausiai dėl kvotų sistemos taikymo. Tarpparlamentinės sąjungos (IPU) duomenimis,<br />
„IPU sudarytame reitinge tarp 30 šalių, nacionaliniame parlamente turinčių daugiausiai moterų, konfliktus išgyvenusių<br />
šalių skaičius yra gana didelis“. Šios šalys veiksmingai taikė kvotų sistemą ir rezervavo vietas, siekdamos „užtikrinti moterų<br />
dalyvavimą naujai sukurtose institucijose 40 “.<br />
40<br />
Powley 2003, 5 p.<br />
101<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
7 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Ruanda yra pavyzdys, kaip, stiprinant konfliktą išgyvenusią valstybę, galima spręsti lyčių nelygybės klausimą. Powley<br />
(2003) tvirtina, kad taip yra dėl aktyvaus moterų pilietinės visuomenės judėjimo, moterų gebėjimo dirbti nepaisant partijų<br />
ir etninių skirtumų siekiant pakeisti konstituciją ir dėl tarptautinės bendruomenės techninės paramos skatinant moteris<br />
dalyvauti parlamento rinkimuose per kvotų sistemą. Powley pabrėžia bendrosios organizacijos „Pro-Femmes“ ilgalaikės<br />
veiklos svarbą konsultuojant vyriausybę moterų dalyvavimo politikoje klausimais ir skatinant paprastų moterų, NVO ir<br />
valdžios pareigūnų susitaikymą. Parlamente lyčių lygybės politikos srityje taip pat dirbo daugiapartinis Moterų parlamentarių<br />
forumas. Prie sėkmės labai prisidėjo tarptautinių partnerių, kaip antai USAID, DFID, IPU, JTVP, AWEPA ir „International Alert“,<br />
suteikta techninė bei finansinė parama ir paskatinimas. Ryškiausi pasiekimai įstatymų srityje buvo įstatymo, draudžiančio<br />
moterims paveldėti žemę, atšaukimas 1999 m. ir naujos, lyčių lygybę įtvirtinančios konstitucijos priėmimas 2003 m. Vėliau<br />
įvykusiuose parlamento rinkimuose moterys Atstovų rūmuose gavo 49 % vietų.<br />
Silpnose ir konfliktus išgyvenusiose šalyse nuo pat pradžių reikia skirti dėmesĮ lyčių lygybei ir skatinti moterų perspektyvą bei<br />
dalyvavimą politinėje, socialinėje ir ekonominėje plėtroje. Atstatant valstybę galima sukurti naują socialinę, ekonominę ir politinę<br />
dinamiką, laužančią su lytimi susijusius stereotipus. Atkuriant silpnas valstybes atsiveria galimybės, kad Į naujus valdžios susitarimus<br />
bus įtraukti įsipareigojimai skatinti moterų teises ir lyčių lygybę. Pokonfliktinėse situacijose iššūkis yra stiprinti nacionalines<br />
vyriausybes, siekiant užtikrinti makroekonominės politikos ir lyčių lygybės tikslų nuoseklumą. Silpnose ir konfliktus išgyvenusiose<br />
valstybėse vykdant intensyvius valstybių stiprinimo procesus, galima numatyti valdžios santykių, valstybinių struktūrų bei institucijų,<br />
taip pat valstybės ir pačių piliečių santykių pokyčius. Tokiomis sąlygomis yra galimybė sumažinti diskriminaciją švietimo ir ekonomikos<br />
saugumo srityse, socialinės ir kultūrinės diskriminacijos praktiką, lytinę prievartą ir seksualinĮ priekabiavimą, taip pat moterų bei<br />
jaunimo atskirtĮ nuo sprendimų priėmimo procesų saugumo sektoriuje.<br />
Castillejo (2008) 41 teigia, kad perbraižius oficialios valstybės ir paprotinių valdymo sistemų kompetencijos sferų ribas, moterims gali<br />
atsiverti naujos pilietybės galimybės. Palikus lyčių problemas nuošalyje, gali įsitvirtinti moteris diskriminuojančios sistemos.<br />
Veiklos lygmeniu, stiprinant konfliktus išgyvenusias valstybes, lyčiai ne visada skiriamas pakankamai aukštas prioritetas. Daugelyje<br />
šalių Į pietus nuo Sacharos moterys retai susiduria su oficialia valstybe ir jų gyvenimus tvarko paprotinės valdžios sistemos,<br />
labai ribojančios jų teises galimybes dalyvauti politikoje 42 . Tai ypač galioja silpnoms šalims, kur formali valstybė yra silpna ir<br />
nepasiekiama.<br />
Tačiau donorams remiant moterų dalyvavimą silpnų Afrikos valstybių stiprinime, tokiose šalyse kaip Siera Leonė ir Liberija padėtis<br />
moterų teisių, dalyvavimo politikoje ir mobilizacijos srityse pasikeitė.<br />
Skatinant ir ginant moterų teises silpnose šalyse, susiduriama su viena problema – teisiniu pliuralizmu. Daugelyje Afrikos šalių<br />
taikomos skirtingos teisinės sistemos, pagrįstos įstatymais, religija ir papročiais. Kiekviena šių teisinių sistemų skirtingai suvokia<br />
moterų teises, ir tai apsunkina reformas.<br />
Sistemos dažnai iš dalies sutampa – tai sukelia sunkumų sprendžiant, kur galima reikalauti teisių. Pavyzdžiui, jei moteris išteka pagal<br />
paprotinius įstatymus, ir jos teisės pažeidžiamos, kurĮ teisės kodeksą reikia taikyti? Dažnai neaišku, kuris įstatymas yra aukščiausias,<br />
nes kai kurios sistemos neapibrėžtos įstatymais arba yra nepripažintos. Silpnų ir susikompromitavusių institucijų sistemoje dėl<br />
to gali tik dar labiau sumažėti teisių. Ieškant būdų pagerinti teisines sistemas ir valdžios institucijas, svarbu suprasti, kad reikia<br />
atsižvelgti Į patriarchalinius santykius, moterų raštingumą, taip pat moterų informuotumą bei prieigą prie jų teisių. Norint išspręsti<br />
šiuos sudėtingus klausimus ir sukurti naujas valdymo struktūras, reikia daugiau išteklių, kurie atsižvelgtų Į lyčių nelygybę ir leistų<br />
imtis teigiamų veiksmų.<br />
Castillejo (2008) teigimu, svarbu, kad valstybės stiprinimo procesai visiškai apimtų paprotines valdymo struktūras (kurios daugelio<br />
moterų gyvenimuose vaidina svarbiausią vaidmenį), o ne kurtų oficialią valstybę remiantis nereformuotų paprotinių valdymo<br />
struktūromis, kurios ir toliau lems kasdienĮ žmonių gyvenimą 43 .<br />
Lyčių lygybė ir silpnumas yra labai nauja vystymosi politikos sritis. Plėtros pagalbos gairėse raginama formuoti lyčių lygybe grįstą<br />
politiką, tačiau bendrai paėmus, priimant politinius silpnumo įveikimo sprendimus, dar nepakankamai atsižvelgiama Į lytį, nors<br />
lyčių aspektas svarbus beveik visuose silpnumo bruožuose.<br />
41<br />
Castillejo 2008.<br />
42<br />
Castillejo 2008.<br />
43<br />
Castillejo 2008.<br />
102
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Valstybės stiprinimas ir socialinė sanglauda<br />
7.7 langelis. Biudžeto formavimas atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą<br />
Biudžeto formavimas atsižvelgiant Į lyčių aspektą yra viena svarbiausių politinių priemonių mažinant lyčių nelygybę per<br />
naujus pagalbos būdus. Taikant naujus pagalbos būdus (paramą sektoriams ir biudžetui), reikia sekti jų poveikĮ lyčių lygybei.<br />
Vienas iš būdų tai atlikti yra biudžeto formavimas atsižvelgiant Į lyčių lygybę, nes, sudarydamos biudžetą, vyriausybės<br />
privalo atlikti lyčių analizę nacionaliniu ir vietos lygmenimis. Biudžetais, suformuotais atsižvelgiant Į lyčių aspektą, siekiama<br />
valdžios atskaitomybės skurdžiausiai gyvenantiems piliečiams, taip pat moterų teisių ir demokratijos 44 . Labai naudinga<br />
biudžeto formavimo atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą analizė buvo atlikta keliose Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalyse,<br />
tarp jų Mozambike, Pietų Afrikoje, Tanzanijoje ir Ugandoje 45 .<br />
Biudžeto formavimo atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą analizė padeda išmatuoti skirtingą poveikĮ augant pajamoms ir<br />
vyriausybei skirstant lėšas vyrams ir moterims, taip pat remti viešųjų išlaidų pokyčius arba perskirstymą pagal politinius<br />
tikslus 62 . Tai ne atskiras biudžetas moterims, o analitinė priemonė, skirta mažinti diskriminaciją dėl lyties ir galinti suvaidinti<br />
svarbų vaidmenĮ suteikiant moterims ir kitiems nuskurdusiems piliečiams daugiau teisių gauti svarbiausias paslaugas, naudotis<br />
ekonominėmis galimybėmis, dalyvauti politikoje ir didinti vyriausybės atskaitomybę dėl viešųjų paslaugų teikimo.<br />
Formuojant biudžetą atsižvelgiant Į lyčių lygybę, siekiama:<br />
• Pagerinti lėšų skirstymą moterims.<br />
• Integruoti lyčių lygybės aspektą Į makroekonomiką ir plėtrą.<br />
• Stiprinti pilietinės visuomenės dalyvavimą formuojant ekonomikos politiką.<br />
• Stiprinti ekonominės ir socialinės politikos rezultatų ryšius.<br />
• Sekti viešąsias išlaidas lyčių ir plėtros politikos įsipareigojimų atžvilgiu.<br />
46<br />
• Prisidėti prie Tūkstantmečio plėtros tikslų siekimo .<br />
• Suteikti vyriausybėms galimybę laikytis tarptautinių įsipareigojimų, kaip antai Pekino deklaracijos ir Veiksmų platformos,<br />
taip pat Konvencijos dėl visų formų moterų diskriminacijos panaikinimo (CEDAW).<br />
Biudžeto formavimas atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą atveria didžiules galimybes skatinant lyčių atžvilgiu nešališką<br />
išteklių paskirstymą silpnose šalyse. Siekiant, kad pagalba būtų veiksminga sprendžiant skurdo ir nelygybės problemas,<br />
donorai ir nacionalinės vyriausybės privalo geriau suprasti konkrečius sunkumus, su kuriais susiduria moterys. Biudžeto<br />
formavimas atsižvelgiant Į lyčių lygybės aspektą ypač svarbus atstatant ir stiprinant valstybės institucijas, nes jis suteikia<br />
atspirties tašką lyčių aspekto integravimui.<br />
Ruanda yra pavyzdys, kaip, stiprinant konfliktą išgyvenusią valstybę, galima spręsti lyčių nelygybės klausimą. Powley<br />
(2003) tvirtina, kad taip yra dėl aktyvaus moterų pilietinės visuomenės judėjimo, moterų gebėjimo dirbti nepaisant partijų<br />
ir etninių skirtumų siekiant pakeisti konstituciją ir dėl tarptautinės bendruomenės techninės paramos skatinant moteris<br />
dalyvauti parlamento rinkimuose per kvotų sistemą. Powley pabrėžia bendrosios organizacijos „Pro-Femmes“ ilgalaikės<br />
veiklos svarbą konsultuojant vyriausybę moterų dalyvavimo politikoje klausimais ir skatinant paprastų moterų, NVO ir<br />
valdžios pareigūnų susitaikymą. Parlamente lyčių lygybės politikos srityje taip pat dirbo daugiapartinis Moterų parlamentarių<br />
forumas. Prie sėkmės labai prisidėjo tarptautinių partnerių, kaip antai USAID, DFID, IPU, JTVP, AWEPA ir „International Alert“,<br />
suteikta techninė bei finansinė parama ir paskatinimas. Ryškiausi pasiekimai įstatymų srityje buvo įstatymo, draudžiančio<br />
moterims paveldėti žemę, atšaukimas 1999 m. ir naujos, lyčių lygybę įtvirtinančios konstitucijos priėmimas 2003 m. Vėliau<br />
įvykusiuose parlamento rinkimuose moterys Atstovų rūmuose gavo 49% vietų.<br />
44<br />
Sharp 2003.<br />
45<br />
Claasen 2008.<br />
46<br />
Budlender ir Hewitt 2002.<br />
103<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
TREČIOJI DALIS<br />
ES VAIDMUO ĮVEIKIANT SILPNUMĄ
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
8 SKYRIUS<br />
ES POLITIKA SIEKIANT ĮVEIKTI SILPNUMĄ<br />
<strong>AFRIKOJE</strong> Į PIETUS NUO SACHAROS<br />
Europos Sąjunga jau seniai laiko kovą su valstybių silpnumu savo prioritetu. Siekdama padėti silpnoms<br />
valstybėms, ES sukūrė visapusę politiką, apimančią bendrus ES užsienio ir plėtros politikos pagrindus,<br />
gaires ir tikslus, taip pat konkrečią kovai su silpnumu skirtą politiką. ŠĮ svarbų prioritetą taip pat rodo<br />
2005 m. priimtas Europos konsensusas dėl vystymosi.<br />
Tačiau vis dar sunku pasakyti, ar šis visapusis politinių dokumentų rinkinys pavirs tinkamomis priemonėmis, kurios bus veiksmingai<br />
pritaikytos sprendžiant Į pietus nuo Sacharos esančių šalių valstybinių institucijų silpnumo keliamas problemas. Šios ataskaitos<br />
tikslas yra ne detaliai įvertinti esamą politiką, o pabrėžti ES galimybes ir apribojimus kovojant su silpnumu.<br />
Apžvelgus ES požiūrĮ Į silpnas valstybes, akivaizdu, kad veiklą reikia plėtoti keliomis kryptimis. Pirmiausiai, reikia bendrai mažinti<br />
atotrūkĮ tarp teorinės politikos pagrindų ir konkrečių intervencijos priemonių planavimo bei įgyvendinimo. Ši užduotis yra svarbiausia,<br />
nes politikos poveikis pastebimas tik ją įgyvendinant. Be to, įgyvendinimą reikia gerai parengti, nes silpnų šalių poreikių negalima<br />
spręsti šablonine politika.<br />
Antra, reikia siekti konkrečios pažangos šiose srityse:<br />
• Gerai suprasti vietos aplinkybes ir pagal jas kurti veiksmingas intervencijos priemones.<br />
• Suprasti, kaip reikėtų taikyti atsakomybės principą šalyse, kurių valstybės institucijos yra neveiksnios arba neteisėtos, nes tokiose<br />
situacijose parama biudžetui gali būti neveiksminga.<br />
• Saugotis, kad ES politikos įvairovė nesukeltų priešingo poveikio – taip gali nutikti, jei nepasiekiama vystymosi politikos darna ir<br />
nevienoda politika netiesiogiai kenkia silpnoms valstybėms. Horizontaliąją politikos darnos dimensiją reikia papildyti geresne<br />
vertikaliosios darnos paieška 1 , taip užtikrinant geresnĮ Europos Bendrijos ir ES veiksmų koordinavimą.<br />
• Didinti ES prekybos politikos jautrumą konkretiems Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių poreikiams ir užtikrinti, kad<br />
dvišaliai susitarimai nekenktų daugiašalei integracijai.<br />
• Pereiti nuo problemų sprendimo prie jų prevencijos, kad silpnos šalys toliau nesmuktų mažėjant jų valstybinių institucijų<br />
pajėgumui ir teisėtumui. Siekiant tokio pokyčio, reikėtų pereiti regioninio požiūrio Į silpnumą, nes ankstesniuose skyriuose<br />
aprašytas blogų kaimynų daromas poveikis gali apsunkinti kovą su silpnumu atskirose šalyse.<br />
• Geriau suprasti, kaip tinkamai išnaudoti saugumo ir plėtros ryšį.<br />
Mažinant šĮ atotrūkį, reikia iš naujo įvertinti prioritetus, telkti pastangas, paprastinti procedūras ir, svarbiausia, ieškoti tinkamų<br />
organizacijų arba partnerių, galinčių įgyvendinti politiką. Svarbu ne tik įgyvendinti politiką, bet ir stiprinti gavėjų bei donorų<br />
pasitikėjimą ir mokytis iš politikos patirties. Be to, ES turėtų taikyti konstruktyvesnĮ požiūrĮ ir suprasti, kad kova su silpnumu iš tiesų<br />
yra atsparumo stiprinimas.<br />
Atsižvelgiant Į šias aplinkybes, šiame skyriuje vertinama „naujausia“ ES politika silpnų šalių atžvilgiu ir siūlomos pokyčių kryptys 2 .<br />
1<br />
Žr. Carbone 2009.<br />
2<br />
Donorų – Afrikos plėtros banko, Europos Bendrijos, JTVP, JAV, Pasaulio banko ir kelių atskirų šalių – veiklos silpnose Somalio pusiasalio šalyse apžvalgą žr.<br />
Bakrania ir Lucas (2009). Šiame tyrime pabrėžiama, kad donorų veikla atspindi ne tik jų pačių kompetenciją, bet ir užsienio politikos interesus.<br />
105<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1. ES RŪPINIMOSI SILPNOMIS ŠALIMIS ISTORIJA<br />
Dar 2001 m. Belgijos pirmininkavimo Europos Sąjungoje metu buvo iškeltas silpnų šalių prioritetas,<br />
nepriklausomi ES politikos tyrimo institutai šiuo klausimu rūpinasi dar seniau 3 . Po rugsėjo 11 d. įvykių<br />
2003 m. priimtoje Europos saugumo strategijoje silpnomis šalimis buvo susirūpinta ir saugumo aspektu 4 .<br />
2005 m. Europos Vadovų Tarybos, Europos Parlamento ir Europos Komisijos priimtu Europos konsensusu<br />
dėl vystymosi pirmą kartą buvo sutarta dėl bendros ES vizijos vystymosi klausimu, ir valstybių silpnumas<br />
buvo apibrėžtas kaip vienas iš penkių svarbiausių ES vystymosi politikos klausimų. 5<br />
8.1 langelis. „Kova su valstybių silpnumu“ – ištraukos iš 2005 m. Europos konsensuso<br />
dėl vystymosi 6<br />
• ES labiau reaguos Į problemiškų partnerių ir silpnų valstybių, kuriose skurdžiomis sąlygomis gyvena trečdalis pasaulio<br />
žmonių, problemas. ES dės daugiau pastangų, kad užkirstų kelią konfliktams ir šalių susilpnėjimui, remdama valdymo<br />
reformas, teisinę valstybę bei kovos su korupcija priemones ir padėdama kurti gyvybingas valstybės institucijas, kad jos<br />
galėtų atlikti svarbiausias pagrindines funkcijas ir patenkinti savo piliečių poreikius. ES kiek galėdama stengsis padėti<br />
silpnoms šalims stiprinti jų gebėjimus, naudodamasi valstybinėmis struktūromis ir strategijomis. ES pasisako už tai,<br />
kad net ir sudėtingiausiose situacijose būtų stengiamasi užkirsti kelią valstybių, nebepajėgiančių atlikti savo funkcijų,<br />
atsiradimui.<br />
• Pereinamuoju laikotarpiu ES skatins neatidėliotinos pagalbos, atkūrimo ir ilgalaikio vystymosi sąsajas. Įveikus krizę,<br />
vystomojoje veikloje bus vadovaujamasi integruotomis pereinamojo laikotarpio strategijomis, kuriomis siekiama atkurti<br />
institucinius gebėjimus, svarbiausias infrastruktūras ir socialines paslaugas, gerinti maisto užtikrinimą, užtikrinti pabėgėlių,<br />
perkeltųjų asmenų problemų tvarius sprendimus ir piliečių saugumą. ES prisidės prie daugiašalių pastangų, įskaitant JT<br />
taikos stiprinimo komisijos veiklą, ir stengsis, kad būtų vėl taikomi savarankiškumo ir partnerystės principai.<br />
• Kai kurios besivystančios šalys yra ypač lengvai pažeidžiamos gamtos katastrofų, klimato pokyčių, gamtos nuniokojimo<br />
ir išorės ekonomikos sukrėtimų. Valstybės narės ir Komisija rems katastrofų prevenciją ir šių šalių atsparumą tokiais<br />
atvejais reaguoti Į ištikusias problemas.<br />
Konsensuse išdėstytas ES požiūris, grįstas valdymo reformomis, teisine valstybe, kovos su korupcija priemonėmis ir gyvybingų<br />
valstybės institucijų kūrimu, taip pat silpnų šalių pajėgumo stiprinimu 7 . Jame taip pat pabrėžiamas poreikis gerinti ES pagalbos<br />
besivystančioms šalims veiksmingumą ir darną. Konsensusas pasisako už tai, kad net ir sudėtingiausiose situacijose būtų stengiamasi<br />
užkirsti kelią valstybių, nebepajėgiančių atlikti savo funkcijų, atsiradimui.<br />
Siekiant sutelkti politinę mintĮ ir diskusijas, kaip dirbti silpnose šalyse, svarbi ir kitų institucijų, kaip antai Pasaulio banko ir EBPO,<br />
veikla 8 . Šios institucijos ir atskiros ES šalys narės vadovauja politinėms diskusijoms dažniau nei EB ir ES kartu sudėjus. Kai kurios<br />
ES šalys narės turėjo savo dvišalę politiką silpnų šalių atžvilgiu, kitos jautė poreikĮ jas plėtoti ir siekti tolesnių politikos diskusijų<br />
Europos lygmeniu 9 .<br />
2007 m., pirmininkaujant Portugalijai, po išsamių konsultacijų su šalimis narėmis, pilietinės visuomenės veikėjais ir kitomis ES<br />
institucijomis, ES apibrėžė analitinius ir koncepcinius labiau sistemingo ir strateginio bendradarbiavimo su silpnomis šalimis bei<br />
regionais pagrindus. 2007 m. spalĮ buvo priimtas Komisijos Komunikatas „ES atsakas Į pažeidžiamumą – veiksmai sudėtingomis<br />
sąlygomis skatinant darnų vystymąsi, stabilumą ir taiką“, po kurio 2007 m. lapkritĮ sekė Tarybos išvados ir Europos Parlamento<br />
rezoliucija ta pačia tema 10 . Tuo pačiu metu, 2007 m. lapkritį, Taryba priėmė savo išvadas dėl „Saugumo ir vystymosi“ 11 , kur teigiama,<br />
kad „siekiant prisidėti prie ES išorės veiksmų darnos, ES strategijoje ir politikoje turėtų būti atsižvelgiama Į saugumo ir vystymosi<br />
sąsajas“.<br />
3<br />
Žr. Visman 1998.<br />
4<br />
Solana 2003.<br />
5<br />
Šis skyrius parašytas remiantis 1B tome pateiktu Faria ir Sherriff 2009 m. grindžiamuoju dokumentu.<br />
6<br />
Iš Europos Parlamentas, Taryba, Komisija 2006.<br />
7<br />
Žr. Europos Parlamentas, Taryba, Komisija, 2006, 20-tą punktą.<br />
8<br />
Žr. EBPO tarptautinĮ tinklą dėl konfliktų ir silpnumo (http:www.oecd.org/dac/incaf) ir Pasaulio banką (http://www.worldbank.org/ieg/licus/index.html).<br />
9<br />
Pavyzdžiui, DFID jau turi konkretų požiūrĮ Į silpnumą ir pagrindinĮ dėmesĮ skiria valstybės stiprinimui, taiko įvairius pagalbos teikimo būdus, artimiau<br />
bendradarbiauja su tarptautiniais partneriais ir, siekdamas rezultatų, prisiima labiau ilgalaikius įsipareigojimus. Žr. DFID, 2009, Baltoji knyga, 4 skyrius.<br />
10<br />
Europos Bendrijų Komisija 2007, Europos Parlamentas 2007 ir Europos Sąjungos Taryba 2007.<br />
11<br />
Europos Sąjungos Vadovų Taryba, 2007.<br />
106
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
Remiantis šiais politiniais įsipareigojimais, Komisija ir Generalinis Vadovų Tarybos sekretoriatas iki 2009 m. pabaigos pasiūlys ES<br />
veiksmų planą silpnumo ir konfliktų aplinkybėmis 12 , kuriame apibrėžiamos konkrečios priemonės, kaip reikėtų gerinti ES atsaką<br />
keturiose svarbiausiose srityse: „visos ES“ požiūrio, valstybės stiprinimo, ES pagalbos jautrumo bei veiksmingumo didinimo ir<br />
tarptautinės strateginės partnerystės.<br />
1.1 ES KOVOS SU AFRIKOS Į PIETUS NUO SACHAROS SILPNUMU POLITIKOS PAGRINDAI<br />
ES politika Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų šalių atžvilgiu bendrai apibrėžiama trimis aspektais:<br />
• Visaapimantys politikos pagrindai, kuriais aprašomi bendri ES užsienio ir plėtros politikos principai ir tikslai, taip pat tarptautiniai<br />
veiksmai tose srityse, kurios bendrai paėmus yra svarbios silpnumo aplinkybėmis, bet nebūtinai būdingos silpnoms šalims arba<br />
Afrikai, kaip antai saugumo ir humanitarinės pagalbos srityse.<br />
• Bendros politikos pagrindai Afrikai, kurie nėra apibrėžti vien silpnoms šalims, bet formuoja ES veiksmus Į pietus nuo Sacharos<br />
esančiose Afrikos šalyse ir ES santykius su šiomis šalimis (kaip antai Kotonu partnerystės sutartis 13 ir Bendra Afrikos ir ES<br />
strategija).<br />
• EB arba ES politikos gairės (nebūtinai apibrėžtos vien Afrikai), skirtos silpnumo aplinkybėms arba apimančios EB arba ES svarbius<br />
aspektus (kaip antai krizių valdymo misijas, saugumo sektoriaus reformą, nusiginklavimą, demobilizaciją ir reintegraciją, šaulių<br />
ir lengvuosius ginklus, valdymą, konfliktų prevenciją, vaikus ginkluotuose konfliktuose, saugumo ir plėtros prioritetus ir politiką,<br />
taip pat finansų ir ekonomikos krizės plėtros aspektą) 14 .<br />
Be šių konkrečių priemonių, kai kurios kitos ES politikos kryptys – prekybos, migracijos, mokslinių tyrimų, žvejybos ir žemės ūkio<br />
politika – taip pat daro poveikĮ tam tikriems silpnumo aspektams ir sąveikauja su specialiomis priemonėmis. Todėl labai svarbu<br />
peržengti tradicinės plėtros ir užsienio politikos arenos ribas ir patikrinti, ar šios ES politikos kryptys padeda mažinti silpnumą ir<br />
didinti atsparumą.<br />
Siekdama vystymosi politikos darnos, pastaraisiais metais ES pasiekė šiokių tokių rezultatų, bet reikia dar geriau suprasti realų ES<br />
politikos nenuoseklumo poveikĮ silpnoms valstybėms ne plėtros ir užsienio politikos srityse ir, kaip pripažįsta ES, įveikti šalių narių<br />
interesų skirtumus bei siekti suformuoti nuoseklesnę bendrą visos Europos Sąjungos politiką 15 .<br />
Naujas strateginis požiūris Į Vystymosi politikos darną, kuria pabrėžiama, kad reikia skatinti taiką ir saugumą dėl vystymosi, ir kuria<br />
prisidedama prie politikos pagrindų, suformuosiančių bendrą visos ES požiūrĮ Į vystymąsi, kūrimo, juda teisinga linkme.<br />
Be to, ES šalys narės ir Europos Komisija įsipareigojo 2005 m. Paryžiaus deklaracijai dėl pagalbos veiksmingumo ir 2008 m. Akros<br />
veiksmų darbotvarkei, kurios principai taikytini ir silpnomis aplinkybėmis, juos pritaikius prie aplinkos, pasižyminčios menku<br />
pajėgumu ir (arba) atsakomybe (žr. 8.2 langelį) 16 . Šią pagalbos veiksmingumo darbotvarkę ES perkėlė Į kelias iniciatyvas, kaip antai<br />
bendro daugiamečio programavimo bendrus pagrindus, bendrus įgyvendinimo mechanizmus (bendrą finansavimą, bendras<br />
donorų misijas) ir „Elgesio kodeksą dėl papildomumo ir darbo pasidalijimo“ 17 , kurios kol kas įgyvendintos „labai dalinai“ 18 . Artėjant<br />
4-ajam aukšto lygio forumui dėl pagalbos efektyvumo, kuris 2011 m. vyks Seule (Korėja), šiuo metu kuriami veiklos pagrindai, skirti<br />
toliau skatinti pagalbos veiksmingumą ir ES lygmeniu bendrą požiūrĮ darbo pasidalijimo, šalies sistemų naudojimo ir techninio<br />
bendradarbiavimo didinant gebėjimus, įskaitant silpnumo situacijose, srityse.<br />
12<br />
Šis planas bus pagrįstas abiejų Tarybos išvadų rinkinių, kurie šio proceso metu buvo atskiri, tęstine veikla. Darbas su silpnumo aplinkybėmis pagrįstas: 1) veiksmų<br />
planais, tyrimais ir ataskaitomis iš 6 bandomųjų šalių, kurių keturiose kartu su EB delegacija vadovauja ir šalys narės: Siera Leonės (vadovaujant Vokietijai),<br />
Burundžio (vadovaujant Nyderlandams), Bisau Gvinėjos (vadovaujant Portugalijai), Haičio (vadovaujant Prancūzijai), Rytų Timoro ir Jemeno; 2) pagalbiniu<br />
tyrimu, kuriuo nustatomi veikėjai, priemonės ir vertinimo priemonės silpnomis aplinkybėmis; 3) jungtine Ministrų tarybos, Pasaulio banko, Afrikos plėtros<br />
banko ir TVF veikla siekiant suformuoti vieningą požiūrĮ Į silpnumo aplinkybes, ir 4) lanksčių procedūrų priėmimu krizių ir nenumatytų situacijų metu. Tęstinę<br />
saugumo ir plėtros sąsajų veiklą žr. Išorinių santykių generalinis direktoratas/ Tyrimai/ Stabilumo priemonė/ Saugumas ir plėtra. Galutinės ataskaitos 1-oji<br />
ir 2-oji knygos (Projekto Nr. 2008/157766). Buvo tiriamos saugumo ir plėtros sąsajos Ačehe (Indonezija), Afganistane, Centrinės Afrikos Respublikoje, Čade,<br />
Kolumbijoje ir Pietų Afrikoje, ir 2009 m. vasarĮ šis tyrimas buvo išplatintas ES šalims narėms.<br />
13<br />
Europos Sąjungos ir Afrikos, Karibų baseino ir Ramiojo vandenyno (AKR) šalių pasirašyta Kotonu partnerystės sutartis apima visas šalis Į pietus nuo Sacharos,<br />
išskyrus Pietų Afriką.<br />
14<br />
Visą su silpnumu susijusių ES ir EB politikos dokumentų sąrašą galima rasti 1B tome.<br />
15<br />
Europos Bendrijų Komisija 2009b.<br />
16<br />
Akros veiksmų darbotvarkė, 2008, 3-iasis aukšto lygio forumas, rugsėjo 2–4 d.<br />
17<br />
ES Vadovų Taryba, 2007.<br />
18<br />
Europos Parlamentas 2009.<br />
107<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
8.2 langelis. Paryžiaus deklaracijos dėl pagalbos veiksmingumo ir Akros veiksmų<br />
darbotvarkės konkrečios nuostatos dėl silpnumo<br />
PARYŽIAUS DEKLARACIJA DĖL PAGALBOS VEIKSMINGUMO<br />
Pritaikymas ir taikymas skirtingomis įvairių šalių aplinkybėmis<br />
Tai pat būtina stiprinti pagalbos veiksmingumą sunkiomis ir sudėtingomis aplinkybėmis, kaip antai cunamiui nusiaubus<br />
Indijos vandenyno pakraščio šalis 2004 m. gruodžio 26 d. Tokiose situacijose viso pasaulio humanitarinė ir plėtros pagalba turi<br />
būti derinama per šalių partnerių augimo ir skurdo mažinimo darbotvarkes. Silpnose šalyse remdami valstybės stiprinimą ir<br />
svarbiausiųjų paslaugų teikimą, užtikrinsime, kad siekiant rezultatų derinimo, reguliavimo ir valdymo principai būtų pritaikyti<br />
prie silpno valdymo ir mažo pajėgumo sąlygų. Apskritai, siekdami pagerinti pagalbos veiksmingumą, didesnĮ dėmesĮ skirsime<br />
tokioms sudėtingoms aplinkybėms.<br />
Veiksmingos pagalbos teikimas silpnoms šalims<br />
• Ilgalaikė tarptautinių veiksmų silpnose šalyse vizija yra kurti teisėtas, veiksmingas bei atsparias valstybines ir kitas šalies<br />
institucijas. Pagrindiniai veiksmingos pagalbos principai taikytini visoms silpnoms šalims, bet juos reikia priderinti prie<br />
silpnos atsakomybės ir mažo pajėgumo aplinkybių, taip pat prie neatidėliotinų svarbiausiųjų paslaugų poreikių.<br />
Šalys partnerės įsipareigoja:<br />
• Siekti stiprinti institucijas ir kurti valdymo struktūras, užtikrinančias veiksmingą valdymą, visuomenės saugumą, apsaugą<br />
ir lygiateisę piliečių prieigą prie svarbiausiųjų socialinių paslaugų.<br />
• Pradėti dialogą su donorais dėl paprastų planavimo priemonių kūrimo, kaip antai pereinamųjų rezultatų matricos, kai<br />
dar nėra nacionalinių plėtros strategijų.<br />
• Skatinti platų nacionalinių veikėjų dalyvavimą nustatant plėtros prioritetus.<br />
Donorai įsipareigoja:<br />
• Derinti savo veiklą. Derinimas ypač svarbus, kai nėra stiprios valdžios. Jis turėtų būti orientuotas Į parengiamąją analizę,<br />
bendrus įvertinimus, bendras strategijas, bendrus politinius veiksmus ir praktines iniciatyvas, kaip antai bendrų donorų<br />
tarnybų kūrimą.<br />
• Kuo labiau derintis prie centrinės valdžios strategijų arba, jei tai neįmanoma, donorai turėtų kuo labiau išnaudoti šalies,<br />
regionų, sektorių arba nevyriausybines sistemas.<br />
• Vengti veiklos, trukdančios stiprinti nacionalines institucijas, kaip antai apeiti nacionalinio biudžeto procesus arba skirti<br />
vietiniams darbuotojams didelius atlyginimus.<br />
• Naudoti tinkamą pagalbos priemonių derinį, įskaitant periodinĮ finansavimą, ypač šalyse, išgyvenančiose perspektyvius,<br />
bet labai rizikingus pereinamuosius laikotarpius.<br />
AKROS VEIKSMŲ DARBOTVARKĖ<br />
Pritaikysime pagalbos politiką silpnoms šalims<br />
Paryžiaus deklaracijoje susitarėme, kad pagalbos veiksmingumo principai vienodai taikytini bendradarbiavimui vystymosi<br />
srityje silpnumo aplinkybėmis, įskaitant šalis, kuriose neseniai baigėsi konfliktai, bet kad šiuos principus reikia pritaikyti<br />
prie silpnos atsakomybės arba menko pajėgumo aplinkybių. Nuo tada buvo susitarta dėl Tinkamų tarptautinių veiksmų<br />
pažeidžiamose valstybėse ir situacijose principų. Siekiant dar labiau pagerinti pagalbos veiksmingumą tokiomis aplinkybėmis<br />
imsimės tokių veiksmų:<br />
• Donorai bendrai vertins valdymą ir pajėgumą bei tirs konflikto, silpnumo ir nesaugumo priežastis, kuo labiau įtraukdami<br />
besivystančios šalies valdžios institucijas ir kitus suinteresuotuosius subjektus.<br />
• Šalies lygmeniu donorai ir besivystančios šalys bendradarbiaus ir susitars dėl realių taikos ir valstybės stiprinimo tikslų,<br />
kurių siekiant bus sprendžiamos pamatinės konfliktų ir silpnumo priežastys ir užtikrinama moterų apsauga bei dalyvavimas.<br />
Šis procesas bus pagrįstas tarptautiniu partnerių ir donorų dialogu dėl šių tikslų kaip vystymosi prielaidų.<br />
• Donorai teiks pagal poreikius parinktą, pritaikytą ir suderintą paramą stiprinant svarbiausių valstybės funkcijų pajėgumą<br />
ir skatinant spartų bei tvarų atsigavimą. Kartu su besivystančiomis šalimis jie kurs nuoseklias tarpines priemones tvarioms<br />
vietos institucijoms kurti.<br />
108
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
• Donorai kurs lanksčius, sparčius, ilgalaikius ir, jei įmanoma, jungtinius, finansavimo būdus, kad galėtų i) sujungti<br />
humanitarinį, atsigavimo ir labiau ilgalaikio vystymosi etapus ir ii) remti stabilizaciją, įtraukų taikos stiprinimą ir pajėgių,<br />
atskaitingų bei jautrių valstybių kūrimą. Bendradarbiaudami su besivystančiomis šalimis, donorai puoselės partnerystę<br />
su JT sistema, tarptautinėmis finansų institucijomis ir kitais donorais.<br />
• Šalies lygmeniu donorai ir besivystančios šalys savanoriškai stebės Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principų įgyvendinimą ir apsikeis rezultatais, kurie bus įtraukiami Į Paryžiaus deklaracijos<br />
įgyvendinimo raidos ataskaitas.<br />
ES politinis požiūris Į silpnumą apytiksliai atspindi tai, kas įtvirtinta kaip geriausia tarptautinė praktika silpnose šalyse, kaip antai<br />
bendrus „visų valdžios institucijų“ požiūrius ir 2007 m. balandžio EBPO Politinių įsipareigojimų ir Tinkamų tarptautinių veiksmų<br />
pažeidžiamose valstybėse ir situacijose principų įgyvendinimą (žr. 8.3 langelį).<br />
8.3 langelis. EBPO-PVK Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose valstybėse ir<br />
situacijose principai 19<br />
1.<br />
Pradėti nuo konteksto.<br />
2.<br />
3.<br />
4.<br />
5.<br />
6.<br />
7.<br />
8.<br />
9.<br />
Užtikrinti, kad jokia veikla nekenktų.<br />
Daugiausiai dėmesio skirti pagrindiniam tikslui – valstybės stiprinimui.<br />
Teikti prioritetą prevencijai.<br />
Pripažinti politinių, saugumo ir vystymosi tikslų sąsajas.<br />
Skatinti nediskriminaciją kaip įtraukių ir stabilių visuomenių pagrindą.<br />
Įvairiai ir įvairiomis aplinkybėmis derintis prie vietinių prioritetų.<br />
Pasiekti tarptautinių veikėjų susitarimą dėl praktinių koordinavimo mechanizmų.<br />
Veikti sparčiai... bet pakankamai ilgai, kad būtų galima tikėtis sėkmės.<br />
10. Vengti atskirties židinių („pagalbos našlaičių“).<br />
Kadangi ES ir tarptautiniu lygiu jau egzistuoja išsamūs politiniai pagrindai ir daug su valstybių silpnumu susijusių politinių iniciatyvų,<br />
naujų pagrindų kurti nereikia. Reikia įveikti politinius, finansinius bei institucinius iššūkius ir praktiškai įgyvendinti šią politiką.<br />
Silpnose šalyse reikalingos konsultacijos įvairiais klausimais, kaip antai paramos biudžetui, taikos ir valstybės stiprinimo sąsajų,<br />
prekybos, klimato kaitos, decentralizacijos, regioninės integracijos, paslaugų teikimo, taip pat lytinės ir socialinės sanglaudos<br />
klausimais. Su kai kuriomis iš šių sričių jau dirbama, tuo tarpu kitos įtrauktos Į dabartinę ES politiką labai ribotai. Be to, svarbu<br />
esamus ES politikos pagrindus pakankamai „išbandyti praktiškai“, siekiant nustatyti jų galimybes, tinkamumą ir poveikĮ skirtingomis<br />
silpnumo aplinkybėmis.<br />
19<br />
Iš EBPO-PVK 2007.<br />
109<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
1.2 ES POLITIKOS PAGRINDŲ ĮGYVENDINIMO PRIEMONĖS<br />
Kaip pripažinta 2003 m. Europos saugumo strategijoje ir keliuose kituose susijusiuose politiniuose dokumentuose, ES tenka iššūkis<br />
sujungti skirtingas savo priemones ir galimybes Į suderintą ir nuoseklų darbą, kartu su ES instrumentais įtraukiant ir šalių narių<br />
išorės veiksmus. Tokių taikomų priemonių pavyzdžiai:<br />
Gairės, veiksmų planai ir konkrečios strategijos. Kaip jau minėta, šiuo metu kuriamas veiksmų planas, apibūdinantis ES<br />
požiūrĮ Į silpnumo ir konflikto aplinkybes. Taip pat ES sukūrė konkrečius veiksmų planus 20 ir strategijas kitais klausimais, kaip antai<br />
Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucijų 1325 ir 1820 įgyvendinimui. JT rezoliucija 1325 dėl moterų, taikos ir saugumo buvo<br />
pirmasis oficialus JT Saugumo Tarybos dokumentas, pripažįstantis ginkluotų konfliktų poveikĮ moterims, pabrėžiantis lygiateisio<br />
ir pilnateisio dalyvavimo sprendžiant taikos ir saugumo klausimus svarbą ir reikalaujantis, kad visos konflikto šalys gerbtų moterų<br />
teises (žr. 8.4 langelį). ES partnerystę su rezoliucija 1325 paskatino Europos taikos palaikymo tarnybos Lyties, taikos ir saugumo grupė,<br />
surengusi politikos formuotojų forumą ir sustiprinusi diskusiją bei pagilinusi žinias apie lyčių perspektyvas ir JT 1325 rezoliucijos<br />
įgyvendinimą ES.<br />
8.4 langelis. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1325<br />
Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1325, priimta 2000 m. spalio 31 d., padės spręsti moterų nelygybės problemas<br />
pokonfliktiniu laikotarpiu ir įtvirtinti lyčių lygybę stiprinant taiką. Pagal rezoliuciją 1325 konflikte dalyvaujančios šalys<br />
privalo gerbti moterų teises ir remti jų dalyvavimą taikos derybose bei atstatymo procesuose pokonfliktiniu laikotarpiu 21 .<br />
Šia Saugumo Tarybos rezoliucija siekiama pakeisti neproporcingai didelĮ ir išskirtinĮ karo poveikĮ moterims, taip pat<br />
nepakankamai įvertintą ir nepakankamai panaudojamą ypatingą moterų indėlĮ sprendžiant konfliktus ir kuriant tvarią<br />
taiką. Ji skatina lygiateisĮ ir pilnateisĮ moterų, kaip aktyvios jėgos, dalyvavimą taikos ir saugumo srityse. Su silpnumu<br />
kovojančiose šalyse taikos stiprinimas yra tęstinis procesas, o skatinant gerą valdymą, skaidrumą ir atskaitomybę, lyčių<br />
lygybės klausimas yra esminis.<br />
Konstruktyvaus ginčų sprendimo Afrikos centras (ACCORD) moko vyrus ir moteris konfliktų sprendimo, derybų ir<br />
tarpininkavimo gebėjimų, kad jie galėtų pristatyti savo problemas prie taikos derybų stalų Burundyje, Kongo Demokratinėje<br />
Respublikoje, Gvinėjoje, Kenijoje, Liberijoje, Ruandoje, Siera Leonėje, Somalyje, Pietų Afrikoje, Sudane ir Ugandoje.<br />
Siera Leonėje, Liberijoje ir Gvinėjoje veikiantys Mano upės moterų taikos tinklai (MARWOPNET), pasirašę Lomės taikos<br />
susitarimą, gavo Jungtinių Tautų žmogaus teisių apdovanojimą už savo vaidmenĮ taikos procesuose Vakarų Afrikos regione<br />
2003 m. Jų darbas liudija apie iššūkius, su kuriais susiduriama taikos stiprinimo ir atstatymo procesų metu įtraukiant moteris<br />
Į vadovaujančius socialinių, politinių ir ekonominių institucijų postus ir tarptautinių konvencijų bei JT rezoliucijų 22 svarbą<br />
pabrėžiant moterų vaidmenĮ stiprinant taiką ir saugumą jų visuomenėse 23 .<br />
Siekdama geriau apsaugoti moteris ir suteikti joms daugiau galių pokonfliktinėmis aplinkybėmis, ES privalo įdiegti<br />
veiksmingesnę atskaitomybės, stebėsenos bei ataskaitų teikimo mechanizmus ir skirti šiai sričiai daugiau finansinių bei<br />
žmogiškųjų išteklių 24 . Reformuojant saugumo sektorių, reikia atsižvelgti ir Į paprotinių saugumo bei teisingumo teikėjų<br />
vaidmenį, nes daugelyje silpnų valstybių saugumo paslaugos veikia tik sostinės centre, o kaimo vietovėse bei priemiesčių<br />
lūšnynuose gyvenantys žmonės dažniausiai pasikliauja neoficialiais saugumo teikėjų tinklais.<br />
20<br />
Pavyzdžiui, ES veiksmų planai dėl klimato kaitos ir plėtros.<br />
21<br />
Europos Komisija, UNIFEM ir TDO Tarptautinis mokymo centras suvienijo jėgas šioje partnerystėje, siekdami geriau spręsti moterų lygybės klausimus ir suteikti<br />
moterims galimybių dalyvauti nacionaliniuose plėtros procesuose bei EK remiamose bendradarbiavimo programose. Šia partneryste siekiama veiksmingai<br />
įgyvendinti JT Saugumo Tarybos rezoliuciją 1325 ir skirti dėmesĮ 12-ai šalių, dauguma kurių neseniai išgyveno konfliktus.<br />
22<br />
Pasaulinės konvencijos, JT rezoliucijos ir Afrikos protokolas dėl lyties, taikos ir saugumo: konvencija dėl visų formų moterų diskriminacijos panaikinimo (CEDAW)<br />
1979; Pekino veiksmų platforma 1995; JT rezoliucija 1265 dėl „civilių gyventojų apsaugos ginkluoto konflikto metu“, priimta 1999 m. rugsėjo 17 d.; JT rezoliucija<br />
1261 dėl „vaikų apsaugos ginkluoto konflikto metu“, priimta 1999 m. rugpjūčio 25 d.; JT rezoliucija 1296 dėl „civilių gyventojų apsaugos ginkluoto konflikto<br />
metu“, priimta 2000 m. balandžio 19 d.; JT rezoliucija 1314 dėl „vaikų ir ginkluoto konflikto“, priimta 2000 m. rugpjūčio 11 d.; JT rezoliucija 1325 dėl „moterų,<br />
taikos ir saugumo“, priimta 2000 m. spalio 31 d.; „Moterys 2000: lyčių lygybė, plėtra ir taika 21-ajame amžiuje“, Niujorkas, 2000 m. birželio 5–9 d. ir Protokolas<br />
dėl moterų teisių Afrikoje, Maputu, 2003 m. liepos 11 d.<br />
23<br />
ES šalys narės pateikia geros praktikos pavyzdžius, kuriuos galima pakartoti silpnose šalyse. 1325 nacionalinių veiksmų planų Nacionaliniai įgyvendinimo planai<br />
vykdomi devyniose Europos šalyse (Austrijoje, Danijoje, Islandijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje, Ispanijoje, Švedijoje, Šveicarijoje ir JK). Nacionaliniai veiksmų<br />
planai laikomi naujoviškais bandymais ir išsamiomis strategijomis tarptautiniams įsipareigojimams skatinti. Detalesnę nacionalinių veiksmų planų analizę žr.<br />
Sherriff ir Barnes (2008).<br />
24<br />
Sherriff ir Barnes 2008.<br />
110
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
Finansinės priemonės ir procedūros. Dabartinėmis 2007–2013 m. finansinėmis perspektyvomis, EB ėmė reformuoti savo išorės<br />
veiksmų finansines priemones, susidedančias, be kita ko, iš Stabilumo priemonės, Vystomojo bendradarbiavimo priemonės (įskaitant<br />
temines biudžeto eilutes, kaip antai „Besivystantys nevalstybiniai veikėjai ir vietos valdžios institucijos“), Europos demokratijos ir<br />
žmogaus teisių priemonės, taip pat Europos plėtros fondo, kuris veikia kaip Į ES biudžetą neįtraukto bendradarbiavimo su AKP<br />
priemonė. Stabilumo priemonei 2007–2013 m. laikotarpiu skirta 2,1 milijardo eurų 25 . 10-asis Europos plėtros fondas AKP<br />
šalims 2008–2013 m. yra 22,7 milijardo eurų. Jis sudaro bendrą plėtros ir su saugumu susijusios veiklos finansavimo<br />
sistemą 26 .<br />
8.5 langelis. Pažeidžiamumo FLEX<br />
Siekdama paremti besivystančias šalis, kurios stengiasi įveikti 2008–2009 m. ekonomikos ir finansų krizės padarinius,<br />
2009 m. ES patvirtino kelias priemones, tarp jų specialią pažeidžiamumo FLEX (V-FLEX) sistemą 27 . Tai trumpalaikė paklausa<br />
grįsta priemonė, pagal kurią remiamos pažeidžiamiausios AKP šalys, pasižyminčios mažu atsparumu, siekiant suteikti joms<br />
galimybių 2009 ir 2010 m. nemažinti svarbiausių išlaidų, ypač socialiniuose sektoriuose. V-FLEX gali teikti subsidijas AKP<br />
šalyse, kur nepakanka Tarptautinių finansų institucijų paskolų arba kur jos nevykdo veiklos. Paramą galima teikti arba remiant<br />
biudžetą (pirmenybė teikiama šiam būdui) arba per esamus projektus bei programas (atsarginis variantas).<br />
2009-2010 m. laikotarpiu V-FLEX skirta 500 milijonų. Kiekvienos šalies tinkamumas dalyvauti pažeidžiamumo FLEX sistemoje<br />
sprendžiamas atskirai pagal Komisijos nustatytus kriterijus.<br />
2003 m. Afrikos Sąjungos prašymu įkurta Afrikos taikos palaikymo priemonė per Europos plėtros fondą remia Afrikos taikos palaikymo<br />
operacijas. Pastaruoju metu Europos Komisija su kai kuriomis šalimis narėmis, Pasaulio banku, Afrikos plėtros banku ir Tarptautiniu<br />
valiutos fondu ėmė strategiškai dirbti su parama silpnų šalių biudžetams, siekdama sukurti gaires ir pagerinti koordinaciją ES bei<br />
tarptautiniu lygiu. Kaip jau minėta, 2009 m. pabaigoje šiuo klausimu turėtų būti priimtas Bendro požiūrio dokumentas (BPD). Komisija<br />
taip pat peržiūrėjo savo procedūras, suteikdama joms lankstumo silpnumo situacijose.<br />
Žmogiškieji ištekliai. Šiai politikai įgyvendinti skirti žmogiškieji ištekliai Europos šalių narių sostinėse, Briuselyje ir Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos tebėra problema, bet EB delegacijos įgijo daugiau politinio sąmoningumo ir jautrumo. EB delegacijos vis<br />
dar daugiausiai valdo paramos projektus ir programas, bet vis daugiau dėmesio skiriama politiniam aspektui ir dedama daugiau<br />
pastangų veiksmingiau panaudoti politinĮ dialogą. Kai kurios EB delegacijos jau turi politinius patarėjus, ir labiau orientuojamasi<br />
Į valdymo klausimus – to ilgą laiką trūko EB politikoje. Tačiau daugeliui EB delegacijų vis dar trūksta pajėgumo atsižvelgti Į socialinius<br />
veiksnius, galinčius sukelti nestabilumą, ir veiklos vietoje, kad galėtų visiškai suprasti aktualius klausimus. Jos dažnai stokoja aiškios<br />
politinės strategijos ir įgaliojimų, kuriuos palaikytų visi atitinkamos srities ES veikėjai, taip pat gebėjimų tą strategiją įgyvendinti. Jei<br />
bus priimta ES Lisabonos sutartis, ji galėtų sudaryti galimybes stiprinti ir remti šĮ politinĮ aspektą per naują institucinę architektūrą.<br />
Bet EB taip pat reikia spręsti procedūrinius apribojimus, kurie dažnai trukdo politinius įsipareigojimus paversti veiksmais28.<br />
Krizių valdymo galimybės. ES taip pat plėtoja savo gebėjimus valdyti pilietines ir karines krizes. 2003 m. birželį, per ESGP sistemą<br />
ES pirmą kartą be NATO pagalbos dislokavo savo karines pajėgas už Europos ribų, Kongo Demokratinės Respublikos Iturio provincijoje.<br />
Jų tikslas buvo stabilizuoti saugumo padėtĮ ir pagerinti humanitarines sąlygas svarbiausiame Bunijos mieste ir jo apylinkėse.<br />
2004–2006 m. per ESGP sistemą Į Kongo Demokratinę Respubliką ES išsiuntė Europos policijos pareigūnų konsultacinę misiją<br />
(EUPOL Kinšasa), kurios tikslas buvo padėti reformuoti saugumo sektorių, ir EUFOR DRC karinę misiją Kinšasoje bei jos apylinkėse,<br />
kurios užduotis buvo padėti MONUC misijai stabilizuoti padėtĮ rinkimų metu ir apsaugoti civilius gyventojus. Nuo 2008 m. sausio<br />
iki 2009 m. kovo, ES dislokavo karines pajėgas rytų Čade ir šiaurės rytinėje Centrinės Afrikos Respublikos dalyje su tikslu apsaugoti<br />
civilius, kuriems grėsė pavojus, pagerinti humanitarinės pagalbos tiekimą ir apsaugoti JT darbuotojus bei infrastruktūrą.<br />
25<br />
IšsamesnĮ šios konkrečios priemonės aptarimą žr. Gänzle 2009.<br />
26<br />
Nefinansuojami tik puolamieji kariniai veiksmai, nes EPF negali to daryti pagal visuotinai priimtą tarptautinĮ oficialiosios plėtros paramos apibrėžimą.<br />
27<br />
Europos Bendrijų Komisija 2009.<br />
28<br />
Pavyzdžiui, EB procedūros apsunkina EB delegacijų pastangas samdyti vietinius tyrėjus, kurie galėtų tam tikrais atvejais padėti joms analizuoti aplinkybes.<br />
Koeb 2008, pavyzdžiui, siūlo primygtinai reikalauti samdyti patyrusius darbuotojus.<br />
111<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Tačiau visaapimanti atraminė struktūra ir kompetencijos sferų pasidalijimas riboja skirtingų ES politikos krypčių, priemonių ir veikėjų<br />
ryšius29. Kai susiduria saugumas ir plėtra – kai karinės ir civilinės krizės valdymo operacijos persipina su institucijų stiprinimu,<br />
konfliktų prevencija ir ekonomine plėtra, – iškyla rimti šių ramsčių įtakos pasidalijimo klausimai30. Europos institucijose nėra<br />
visuotinio susitarimo, kad geriausias sprendimas yra bendra Tarybos ir Komisijos tarnyba31. Susieti ES civilinĮ ir karinĮ pajėgumą<br />
bandoma pertvarkant Tarybos sekretoriato atsakomybes, ir tai taip pat gali daryti įtaką bendram darbui su EB.<br />
8.1 lentelė. Su silpnomis šalimis susijusios Europos Sąjungos institucijos ir tarnybos 32<br />
Diplomatiniai<br />
veiksmai<br />
Europos Komisija 32 ES Vadovų Taryba ES šalys narės<br />
• Išorės santykių generalinis<br />
direktoratas<br />
• Prekybos generalinis<br />
direktoratas<br />
• Vystymo ir ryšių su<br />
Afrikos, Karibų ir Ramiojo<br />
vandenyno valstybėms<br />
generalinis direktoratas<br />
• EB delegacijos<br />
• GAERC<br />
• Aukštasis atstovas<br />
• PSK<br />
• PKG<br />
• Darbo grupių taryba<br />
(COHOM, CODEV, CIVCOM ir<br />
regioninės darbo grupės)<br />
• EUSR<br />
• Tarybos sekretoriatas<br />
• Užsienio ministerijos<br />
• Ambasados ir atstovybės<br />
Daugiašalis ir dvišalis<br />
programavimas<br />
Krizės valdymas<br />
• Vystymo ir ryšių su<br />
Afrikos, Karibų ir Ramiojo<br />
vandenyno valstybėms<br />
generalinis direktoratas<br />
• Išorės santykių generalinis<br />
direktoratas<br />
• Humanitarinės pagalbos<br />
generalinis direktoratas<br />
• EuropeAid generalinis<br />
direktoratas<br />
• EB delegacijos<br />
• Išorės santykių generalinis<br />
direktoratas<br />
• Bendradarbiavimo plėtros<br />
srityje ministerijos ir<br />
tarnybos<br />
• Veiklos plėtros srityje<br />
tarnybos<br />
• Ambasados ir atstovybės<br />
• ESGP misijos<br />
• Indėlis Į ESGP misijas<br />
2. ES GALIMYBĖS SILPNOSE ŠALYSE<br />
ES yra svarbus politinis, ekonominis ir diplomatinis veikėjas. ES yra didžiausias pasaulyje prekybos<br />
blokas ir, kartu sudėjus, didžiausia tarptautinė donorė. Kaip ir kiti dideli tarptautinės arenos žaidėjai, ji yra<br />
svarbi ekonominė jėga. Bendromis 27 šalių narių jėgomis ir per bendrą užsienio ir saugumo politiką ji gali<br />
daryti įtaką šalyse ir tokiuose tarptautiniuose forumuose, kaip JT. Kovodama su silpnumu, ji turi pranašumų<br />
prieš tarptautines organizacijas: galimų veiksmų įvairovę, išteklius, kuriuos gali mobilizuoti, ir politinio<br />
veikėjo statusą. Be to, ES istorija siūlo neįkainojamą patirtį: kai kurios Europos šalys nuo diktatūros perėjo<br />
prie demokratijos ir nuo reguliuojamų prie rinkos sistemų.<br />
ES dirba su valstybiniais ir nevalstybiniais veikėjais. ES geba dirbti ne tik su vyriausybėmis, bet ir su įvairiais kitais veikėjais,<br />
tarp jų vietos valdžios institucijomis, nevalstybiniais veikėjais ir regioninėmis organizacijomis, kurios įvairiais aspektais papildo ES<br />
žinias apie vietos aplinkybes, dalyvauja politiniame dialoge su vyriausybėmis ir gerina jos politikos aprėptį. Tačiau šis gebėjimas<br />
dažnai lieka neišnaudotas dėl ES procedūrų sudėtingumo ir ribotų kai kurių kitų veikėjų galimybių 33 .<br />
29<br />
Solana 2009.<br />
30<br />
Hoffmeister 2008.<br />
31<br />
Vogel 2009.<br />
32<br />
Kiekvienoje iš šių sričių institucijos atlieka skirtingus vaidmenis, ir Europos Komisija negali inicijuoti visai ES bendrų diplomatinių veiksmų.<br />
33<br />
Žr. Particip 2008.<br />
112
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
ES pasižymi ilgalaikiu dalyvavimu. Per šalis nares arba EB delegacijas ES prisiima ilgalaikius įsipareigojimus silpnoms šalims.<br />
Netgi vykstant atviram smurtiniam konfliktui, kai lieka vos keli tarptautiniai veikėjai, vienokia ar kitokia forma ji tęsia darbą ir teikia<br />
paramą per tarnybas arba EB Humanitarinės pagalbos tarnybos specialistus. Tai, kad EB (per Humanitarinės pagalbos tarnybą) buvo<br />
vienintelė donorė, be pertraukos dirbusi rytinėje Kongo Demokratinės Respublikos dalyje pirmaisiais šio dešimtmečio metais, suteikė<br />
jai reikšmingą pranašumą prieš kitus donorus. Dėl to 2003 m. buvo surengta visų laikų pirmoji krizės valdymo misija Afrikoje (be<br />
NATO pagalbos) JT „Artemis“ operacijai Bunijoje (šiaurės rytų KDR) paremti.<br />
ES gali kurti pasaulines partnerystes. ES yra ne vienintelė ekonominė, politinė ir karinė jėga, veikianti ir turinti interesų Afrikoje 34 .<br />
ES pastangos kurti trišalĮ dialogą su Kinija ir Afrika buvo sudėtingos, nes tik nedaugelis Afrikos veikėjų įžvelgia šiame trišaliame<br />
dialoge naudą. Kai kuriais atvejais kitų veikėjų pajėgumas prilygsta ir net pralenkia ES, bet tai, kad ES nesiekia vadovauti, ir tol, kol ji<br />
bus taip suvokiama, jos dalyvavimas ir veikla gali tapti tik vertingesni. Be to, bendri ES veiksmai turi žymiai mažesnĮ politinĮ atspalvį,<br />
nei atskirų jos šalių narių, ypač tų, kurios kadaise Afrikoje turėjo kolonijų. Jei šalys partnerės nemanys, kad ES šalys narės per ES<br />
siekia savo siaurų ekonominių ir saugumo interesų, jos gali būti labiau linkusios bendradarbiauti su ES ir priimti ją kaip vieną iš JT<br />
jėgų. Tačiau svarbu realiai vertinti padėtĮ ir neperdėti ES įtakos Afrikoje. Jos realus vaidmuo gali būti ne toks svarbus kaip manoma,<br />
iš dalies dėl to, kad ES šalyse partnerėse dažnai būna suvokiama ne kaip kolektyvinis darinys. Jos veikla taip pat nėra nuosekli, todėl<br />
jos vaidmuo ir veiksmai dažnai yra menkesni nei jos sudedamųjų dalių suma.<br />
Bet ES turėtų kalbėti ir veikti vienu balsu ir vadovautis vienu požiūriu. Kol EB ir ES šalys narės nekalbės vienu balsu, nesiims<br />
vieningų veiksmų (neturės bendro supratimo ir strategijos, kaip dirbti tokiomis aplinkybėmis) ir pagal pagalbos veiksmingumo<br />
darbotvarkę nepasidalys darbų, ES pridėtoji vertė ir toliau bus per mažai panaudojama. Kaip jau minėjome, rengiamos kelios<br />
iniciatyvos, kaip antai veiksmų planas silpnumo ir konfliktų aplinkybėmis. Kyla klausimas, kaip susieti įvairias politikos kryptis,<br />
priemones ir ES veikėjus, siekiant sukurti ir pritaikyti nuoseklią, pagal poreikius suformuluotą ir kompetentingą strategiją, kuri<br />
galėtų geriausiai padėti šioms valstybėms ir visuomenėms įveikti silpnumo priežastis bei padarinius ir sustiprinti jų atsparumą.<br />
Nacionaliniu lygiu šalių narių administracijose vykstantis ES koordinavimas ir nuoseklumas yra gana sunkus procesas, bet ES lygiu<br />
jis dar sudėtingesnis – ES sudaro 27 šalys narės, ES institucijos, lėtas ir ilgas sprendimų priėmimo procesas ir sudėtingos vidinės<br />
bei finansinės procedūros. Bet su veiksniu vadovavimu ir stipria politine valia ES gali pasiekti rezultatų kaip vienas žaidėjas. 20-ojo<br />
amžiaus paskutiniojo dešimtmečio viduryje Kongo Demokratinėje Respublikoje vykdyta ES politika, dažnai laikoma ES institucijų<br />
(įskaitant šalis nares) tikslų ir įsipareigojimų vienybės remiant šalies stabilizavimą pavyzdžiu. Tačiau siekiant, kad šis vieningas<br />
rezultatas būtų labiau ilgalaikis, reikia stabilesnių institucinių susitarimų. Vieningos ilgalaikės politikos neįmanoma įgyvendinti<br />
koordinuojant vieną konkretų atvejį.<br />
3. GERESNIS ES ATSAKAS Į SILPNUMĄ<br />
Pažanga akivaizdi, nes politiniai dokumentai nustato išsamesnes politines gaires, bet reikia dar daug<br />
nuveikti norint dokumentus paversti praktika. Finansinės priemonės ir procedūros tapo paprastesnės<br />
ir lankstesnės, bet vis dar yra sudėtingos, nepatogios, ilgos ir nepalankios nevalstybiniams veikėjams.<br />
Tai galioja net ir humanitarinei pagalbai, kurios procedūros yra lengviausios visoje EB. EB ir Vadovų Taryba<br />
vis dar konkuruoja dėl kompetencijos. Ratifikavus ES Lisabonos sutartĮ ir įkūrus bendrą išorės veiksmų<br />
tarnybą, galima tikėtis sprendimų, bet svarbiausias darbas glūdi daug giliau 35 .<br />
Plėtros politiką reikia susieti su Bendra užsienio ir saugumo politikos (BUSP) ir Europos saugumo ir gynybos politikos (ESGP) misijomis<br />
(civilinių ir karinių krizių valdymu) ir atvirkščiai. Tai ypač reikšminga, kai daugialypių klausimų (žmogaus teisės, teisės normos) ir<br />
veiklos (saugumo sektoriaus reforma bei nusiginklavimas, demobilizacija ir reintegracija) svarba prilygsta tradicinėms ES užsienio<br />
politikos sritims (ar net tampa didesnė). Taip pat labiau tikėtina, kad humanitarinės pagalbos ir kariniai veikėjai susidurs srityse, kur<br />
kyla ir kitokių problemų, susijusių su tuo, kaip suprantami jų išskirtiniai vaidmenys, su jų įgaliojimų aiškumu ir jų taikomų priemonių<br />
tinkamumu. Iki šiol realiai nebuvo sprendžiamos ir plėtros, saugumo bei aplinkos sąsajos, bet joms skiriama vis daugiau dėmesio,<br />
ypač Centrinėje Afrikoje, įskaitant Didžiųjų ežerų regioną.<br />
Varomoji pokyčių jėga pirmiausia kyla vietoje. Donorai ir jų politika gali padėti, trukdyti arba nedaryti jokio poveikio. Bet pokyčiai<br />
ir jų pobūdis priklauso tik nuo vietinių veikėjų. Todėl svarbu, kad ES vaidmenys ir veikla būtų pritaikyti prie kiekvienų konkrečių<br />
aplinkybių (pagal EBPO-PVK principus). Tam reikia gerai žinoti ir suprasti vietos bei regiono dinamiką iš antropologinės, istorinės,<br />
socialinės bei ekonominės ir politinės perspektyvų. Taigi reikia ne technokratinio, o daug tvaresnio politinio dalyvavimo.<br />
34<br />
Žr. Tadesse 2009.<br />
35<br />
Lisabonos sutarties reikšmę ES ryšiams su besivystančiomis šalimis žr. Koeb, 2008. Darydami prielaidą, kad sutartis bus patvirtinta, Gaves ir Maxwell, 2009,<br />
siūlo skirtingus ES plėtros politikos pertvarkymo organizacinius modelius.<br />
113<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
3.1 APLINKYBIŲ SUPRATIMO IR TINKAMO POLITINIO ATSAKO ATOTRŪKIO MAŽINIMAS<br />
Pastarieji ES politiniai veiksmai, ypač silpnumo situacijose, pasižymi atnaujintomis pastangomis suprasti vietos dinamiką, nustatyti<br />
(galimų) konfliktų priežastis ir papildyti šalies strategijas kompetentinga kelių šaltinių politine, socialine, ekonomine ir regionine<br />
analize36. EB ir ES šalys narės dažnai atlieka bendrą analizę. EB šalių strategijos paprastai grindžiamos nacionaliniuose strategijos<br />
dokumentuose apibrėžtais poreikiais ir prioritetais, dėl to išauga galimybės ugdyti atsakomybę. Tačiau ne visada aišku, kiek tokia<br />
analizė pagrįsta įvairiais vietiniais šaltiniais. Taip pat trūksta informacijos apie vietos veikėjus (kenkėjus, pokyčių iniciatorius), jų<br />
motyvaciją ir besivystančią socialinę dinamiką. Tai galima iš dalies paaiškinti ES šalių narių poreikiu išsaugoti tam tikrą politinę laisvę<br />
manevruoti. Be to, bendras konteksto supratimas nereiškia, kad skirtingi veikėjai (konkrečios srities veikėjai, veikėjai ES sostinėse<br />
arba vietos partneriai) vykdo bendrą politinę ir veiklos strategiją.<br />
ES bandymai susieti geresnę politinės ekonomikos analizę su strategija ir programavimu nebuvo sklandūs. Kai kas mano, kad taip<br />
yra dėl duomenų prieštaringumo arba dėl to, kad reikalingi politiniai pasirinkimai, kurių nei ES, nei jos partneriai nenori arba negali<br />
atlikti. Pavyzdžiui, Kenijoje, nepaisant kelerius metus stebėtų įspėjamųjų ženklų, daugelis donorų nereagavo ir nepritaikė savo<br />
strategijų, kol 2007 m. nesusidūrė su politinio smurto proveržiu.<br />
3.2 TINKAMO ATSAKOMYBĖS PRINCIPO POREIKIS<br />
Daugelyje silpnų valstybių teisėtumas būna trumpalaikis, net jei valdžia išrenkama laisvuose ir sąžininguose rinkimuose, kurie<br />
tokiomis aplinkybėmis jau savaime būna didelis pasiekimas. Valdžios pajėgumą paprastai nustelbia poreikių lygmuo. Valdžios<br />
kontrolė dažnai veikia ne visose šalies dalyse ir nepasiekia smurtautojų (kurių dažnai pasitaiko net valstybės struktūrose). Kartais<br />
nacionalinių strategijų nebūna arba jos neaiškiai apibrėžtos. Tačiau pagal ES plėtros politiką, veikianti valdžia laikoma teisėta dialogo<br />
dalyve ir partnere. Todėl reikia kūrybiškesnio požiūrio, pagal kurĮ būtų galima įtraukti vietos ir regionų veikėjus kaip partnerius,<br />
prisiimančius bendrą atsakomybę už ES iniciatyvas, tačiau tai padaryti gana sunku.<br />
Pastaruoju metu Somalyje vykdytos intervencijos rodo ES galimybes ir norą ieškoti kitokio požiūrio Į beveik išskirtinĮ „valstybių“<br />
dialogą bei santykius ir peržengti „valdžios arba valstybės atsakomybės“ vizijos ribas. Net jei ES strategija nėra ilgalaikis valstybės<br />
stiprinimo sprendimas, ES ir toliau teikia pagalbą, remia svarbiausiųjų paslaugų teikimą per pilietinės visuomenės veikėjus ir skatina<br />
vietos valdžios ir pilietinės visuomenės partnerystę. Remdamasi šiuo pavyzdžiu, ES galėtų peržiūrėti ir apibrėžti atsakomybės<br />
principą bei jo santykĮ su pilietine visuomene silpnose šalyse.<br />
3.3 POLITIKOS DARNA IR KOORDINAVIMAS<br />
Siekiant didesnės darnos, reikia kurti bendrą ES institucijų ir svarbiausių šios srities veikėjų viziją bei politinę strategiją, kaip spręsti<br />
pagrindines problemas, kokie turėtų būti prioritetai, kaip, su kuo ir dėl ko dirbti, jei valdžia nenori bendradarbiauti ir susiduriama<br />
su valdymo sunkumais. Vadovavimas ir kompromisai ne tokie paprasti, kaip kitomis aplinkybėmis. Koordinavimas šioje srityje vis<br />
dar suprantamas kaip bandymas per daug nesikišti Į kitų veikėjų sritis ir kaip donorų veiklos sinergijų kūrimas. Tačiau panašu, kad<br />
donorų bendruomenėje labiau politinėse vystomojo bendradarbiavimo srityse yra žymiai mažiau noro veiksmingai pasidalyti<br />
darbą (pavyzdžiui, švietimo sistemos raida atrodo lengviau pasiekiama nei valdymo rėmimas).<br />
Pirmiausia, koordinuojant veiksmus šioje srityje, ypač esant prastam valdymui ir stipriai, bet nenorinčiai bendradarbiauti valdžiai,<br />
keblūs politiniai klausimai vis dar dažniausiai paliekami nuošalyje, todėl trūksta aiškios politinės strategijos kiekvienai silpnumo<br />
situacijai spręsti. Tai iš dalies lemia skirtingos EB ir ES šalių narių politinės kultūros ir darbotvarkės, o iš dalies dėl to, kad veiklos<br />
vykdytojų ir vadovybės (Briuselio ir (arba) sostinių) sąveikoje neaiškiai apibrėžtas veiklos vykdytojų vaidmuo formuojant ir atstovaujant<br />
politiką. Naujas ir daugiau galių turintis užsienio reikalų ir saugumo politikos aukštasis atstovas, kuris taip pat pirmininkautų<br />
Europos Komisijai, taip pat nauja bendra diplomatinė tarnyba – Europos išorės veiksmų tarnyba, kurią siūloma įkurti ES Lisabonos<br />
sutartyje – galėtų atnešti teigiamų pokyčių ir ištaisyti kai kuriuos ES darnos ir koordinavimo trūkumus. Tačiau nereikėtų pervertinti<br />
jos galimybių daryti pokyčius.<br />
36<br />
Daugiau informacijos šia tema žr. „Darbo dokumento“ 2-ąjĮ skirsnĮ (3–5 p.) – Šiuo metu ES lygiu vykdomo pagrindinio politinio darbo dėl silpnumo sintezė,<br />
Briuselis, Europos Bendrijų Komisija, 2009a.<br />
114
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
8.6 langelis. ES bendroji žemės ūkio politika ir apsirūpinimo maistu užtikrinimas silpnose<br />
Afrikos šalyse<br />
Alan Matthews, Dublino Švenčiausiosios Trejybės Kolegijos Tarptautinės integracijos tyrimų<br />
institutas (Airija)<br />
Europos Sąjungos Bendroji žemės ūkio politika (BŽŪP) labai kritikuojama už jos žalingą poveikĮ apsirūpinimo maistu<br />
saugumui Afrikos šalyse. Kritika nukreipta Į tai, kaip ES subsidijuojami žemės ūkio produktai kenkia vidaus gamintojams<br />
vietos rinkose bei konkuruoja su iš Afrikos eksportuojama produkcija trečiųjų šalių rinkose, ir kaip prekybos kliūtys trukdo<br />
Afrikos gamintojams eksportuoti savo produkciją Į ES rinkas. Siekdamos nustatyti subsidijuojamo ES pieno miltelių, cukraus,<br />
konservuotų pomidorų ir pomidorų koncentrato, jautienos, medvilnės eksporto ir šaldytos vištienos prekybos žalą, daromą<br />
vietos gamintojams, NVO atliko atvejų tyrimus 37 . Nuogąstaujama, kad įgyvendinus ekonominės partnerystės susitarimuose<br />
(EPS) keliamus liberalizavimo reikalavimus žemės ūkio sektoriuose gali dar labiau išaugti konkurencija su importuojama<br />
ES žemės ūkio bendrovių produkcija 38 .<br />
BŽŪP poveikĮ apsirūpinimo maistu saugumui reikia įvertinti atsižvelgiant Į reikšmingas pastarųjų metų BŽŪP rinkų santvarkų<br />
reformas. Naujuose žemės ūkio prekybos susitarimuose su Afrikos šalimis iš esmės pasikeitė ir prieigos prie rinkos sąlygos.<br />
Reikia pripažinti ir pažeidžiamų Afrikos ekonomikų įvairovę: jų eksportas neretai apsiriboja keliais eksportuojamais produktais,<br />
o mitybos poreikių patenkinimas priklauso nuo maisto importo. Šiose šalyse ES maisto pasiūla darys skirtingą poveikĮ maisto<br />
gamintojams ir vartotojams.<br />
ES prekyba žemės ūkio produktais su Afrika Į pietus nuo Sacharos yra labai diferencijuota. Iš šio regiono ES daugiausiai<br />
importuoja kakavą ir kakavos produktus, bananus, kavą, cukranendrių cukrų, tabaką, medvilnę ir kai kuriuos vaisius bei<br />
daržoves, o eksportuoja daugiausiai kviečius, miltus, maisto produktus, baltąjĮ cukrų, pieno miltelius, salyklą ir šaldytą<br />
vištieną. BŽŪP reforma sumažino paramą ES gaminamų svarbiausiųjų prekių rinkos kainoms, bet toliau remia ūkių pajamas<br />
per atsietąsias tiesiogines išmokas. Taip buvo ženkliai sumažintos intervencinės grūdų, jautienos, pieno produktų, cukraus<br />
ir ryžių kainos. Buvo panaikintos susietosios tiesioginės išmokos už tabaką, perdirbtas daržoves ir iš dalies už medvilnės<br />
gamybą. Labai sumažinta priklausomybė nuo eksporto subsidijų, bet 2008 m. vėl buvo įvestos kiaulienos ir paukštienos,<br />
o 2009 m. – pieno produktų eksporto subsidijos. Tačiau ES įsipareigojo jas panaikinti 2013 m. 2007–2008 m. maisto krizės<br />
metu ES neįvedė grūdų eksporto mokesčio, kaip per praėjusĮ kainų piką 1995–1996 m.<br />
Kiek mažiau pasiekta mažinant ES žemės ūkio produkcijos apsaugą prie sienų. Urugvajaus derybų raunde įvairūs importo<br />
mokesčiai buvo paversti fiksuotais importo tarifais ir sumažinti vidutiniškai 36 %. Bet žemės ūkio tarifai tebėra dideli<br />
(vidutiniškai 20 %), o konkrečių prekių, kaip antai jautienos, cukraus, bananų ir pieno produktų, tarifai dar didesni. Taip pat<br />
yra duomenų, kad ES tarifų struktūroje tarifai auga priklausomai nuo perdirbimo laipsnio.<br />
Tačiau Afrikos šalys gauna naudos iš lengvatinės prieigos prie ES žemės ūkio rinkos. Visos Afrikos mažiausiai išsivysčiusių šalių<br />
prieigai netaikomi muitai ir kvotos, išskyrus pereinamuosius susitarimus dėl cukraus, kurie bus laipsniškai panaikinti 2015 m.<br />
Bemuitė ir bekvotė (BMBK) prieiga taip pat buvo suteikta ir ne mažiausiai išsivysčiusioms Afrikos šalims, pasirašiusioms<br />
su ES tarpinius ekonominės partnerystės susitarimus (EPS), kurie suteikia didesnes prieigos prie rinkos galimybes, ypač<br />
bananams, o po pereinamojo laikotarpio – cukrui. EPS nustatytos kilmės taisyklės šiek tiek sušvelnina ir supaprastina<br />
žemės ūkio produktų bei perdirbtų žemės ūkio produktų reguliavimą ir išplečia Afrikos ūkininkų galimybes eksportuoti<br />
produkciją Į ES rinką. BMBK prieiga taip pat padeda išvengti diskriminacijos skaičiuojant pridėtąją vertę dėl tarifų didinimo.<br />
Neišsivysčiusias Afrikos šalys, nepasirašiusios EPS, gali naudotis ES bendrąja lengvatų sistema (BLS), bet pagal šĮ susitarimą<br />
tarifų lengvatos BŽŪP produktams labai ribotos.<br />
Paradoksalu, bet BŽŪP reforma mažina šios lengvatinės prieigos prie rinkos vertę ir Afrikos eksportuotojų galimybes gauti<br />
rentas. Išplėtus prieigą prie cukraus rinkos, buvo atsisakyta Cukraus protokolo, kuriuo Afrikos cukraus eksportuotojams<br />
Į ES iš anksto nustatytų kvotų ribose buvo garantuojama tam tikra kaina. Mažesnės intervencinės kainos ir tarifai sumažino<br />
Afrikos ryžių, cukraus, bananų, jautienos, vaisių ir daržovių eksportuotojų pelną ES rinkoje 39 . Todėl PPO Dohos prekybos<br />
derybų raundo metu Afrikos šalys pageidavo, kad produktams, kuriems svarbios lengvatos, būtų pratęsti siūlomi sumažintų<br />
tarifų laikotarpiai.<br />
37<br />
Paasch, 2008; Oxfam, 2002.<br />
38<br />
Bertow ir Schulteis, 2008.<br />
39<br />
Low et al., 2009.<br />
115<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
ES, pripažindama, kad panaikinus lengvatinę prieigą Afrikos šalims gali būti sunku prisitaikyti prie BŽŪP reformos, ėmė<br />
teikti finansinę pagalbą, siekdama padėti pagerinti konkurencingumą ir diversifikaciją. Cukraus protokolo šalims skirtos<br />
papildomosios priemonės su 2006–2013 m. laikotarpiui numatytu 1,28 milijardo eurų biudžetu remia prisitaikymo procesus<br />
18-oje cukrų gaminančių AKP šalių. 1994–2008 m. pagal Specialiąją pagalbos sistemą, siekiant paskatinti prisitaikymą,<br />
bananus eksportuojančioms AKP šalims buvo suteikta daugiau nei 450 milijonų eurų. ES ir šalys narės nuo 2004 m. taip<br />
pat remia ES ir Afrikos partnerystę plėtojant medvilnės gamybą ir medvilnės programoms bei projektams skyrė daugiau<br />
nei 300 milijonų eurų.<br />
Taigi, derinant ES žemės ūkio politiką su plėtros tikslais ir pažeidžiamų Afrikos ekonomikų apsirūpinimo maistu saugumo<br />
siekiniais, pasiekta reikšmingos pažangos 40 . Tačiau šalys vis dar reiškia nuogąstavimus dėl galimų ES maisto eksporto Į Afriką<br />
neigiamų padarinių, kuriuos sukels EPS reikalaujamas abipusis liberalizavimas. Vienas pagrindinių BŽŪP reformos tikslų<br />
yra padidinti ES eksportuojamų žemės ūkio produktų konkurencingumą. Bet ES užtikrino šalis, kad šiuose susitarimuose<br />
užprogramuotą liberalizavimo asimetriją galima panaudoti arba Į liberalizaciją neįtraukiant daugumos Europos žemės ūkio<br />
produktams taikomų tarifų, arba paskiriant jiems ilgus pereinamuosius laikotarpius (iki 25 metų).<br />
BŽŪP reforma tęsis atsižvelgiant Į aktyvias diskusijas dėl ES atsietųjų išmokų pobūdžio ir pateisinimo, ypač po 2013 m., ir<br />
įsipareigojimą Dohos derybų raunde pasiekti susitarimą dėl tolesnio prekybos žemės ūkio produktais liberalizavimo. Tai<br />
paskatins importuoti Į ES daugiau svarbiausių prekių ir stiprins ES perdirbto maisto sektoriaus konkurencingumą. Silpnos<br />
Afrikos ekonomikos šiame procese susidurs tiek su pavojais, tiek su galimybėmis, todėl reikia atsižvelgti tiek Į vienus, tiek<br />
Į kitus. Kadangi diskusijos dėl BŽŪP poveikio Afrikos šalims sulaukia daug dėmesio, ypač Europoje, Afrikos apsirūpinimo<br />
maistu saugumas tebėra visų pirma vidaus žemės ūkio politikos ir investicijų Afrikoje funkcija.<br />
3.4 ES PREKYBOS POLITIKA SILPNOSE ŠALYSE<br />
Pagal Kotonu partnerystės susitarimą, prekybos su Afrika Į pietus nuo Sacharos politikos pagrindai grindžiami ekonominės<br />
partnerystės susitarimais (EPS), kuriuos ES suderėjo su šešiais AKP regionais, siekdama paskatinti prekybą bei plėtrą ir apgręžti AKP<br />
šalių nušalinimo procesą. Kotonu taip pat buvo susitarta suderinti EPS su PPO. Besivystančios šalys, o ypač mažiausiai išsivysčiusios<br />
šalys (MIŠ), gali tikėtis PPO taisyklių išimčių, bet nėra jokios konkrečios nuostatos, susijusios su silpnomis šalimis arba silpnumo<br />
situacijomis. Dėl to ES galimybės ir politinė erdvė pritaikant arba formuluojant konkrečias sąlygas silpnoms šalims prekybos srityje<br />
yra šiek tiek ribota dėl jos tarptautinių įsipareigojimų (tačiau vis tiek įmanoma).<br />
Kai kurie analitikai argumentuoja, kad „EPS nėra skubus vaistas nuo krizės ir gali dar labiau pasunkinti kai kurių Afrikos šalių padėtį,<br />
jei derybos dėl EPS nebus lankstesnės ir jei nebus skubiai patvirtintos ir įgyvendintos atitinkamos paramos vystymuisi priemonės 41 .“<br />
ES pagalbos prekybai priemonės gali suteikti galimybių prisitaikyti prie silpnų šalių ypatumų arba bent užtikrinti, kad įsipareigojimai<br />
pagal šias prekybos sutartis ne susilpnins, o sustiprins jų prekybos pajėgumą ir atsparumą.<br />
40<br />
Matthews, 2008.<br />
41<br />
Bilal et al. 2009, 1 p.<br />
116
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
8.7 langelis. Pagalba prekybai<br />
ES yra viena iš Pagalbos prekybai (angl. Aid for Trade) teikėjų. Pagalba prekybai yra plati iniciatyva, apimanti pagalbą<br />
skatinant prekybą, plėtojant prekybos politiką ir kuriant prekybos infrastruktūrą. Nors neskirta konkrečiai silpnoms šalims,<br />
ji yra joms aktuali dėl jų struktūrinių savybių.<br />
2005 m. Honkongo PPO ministrų deklaracija paragino skirti daugiau ir geresnės pagalbos prekybai. Ji išjudino pastangas<br />
padėti mažas pajamas gaunančioms šalims įveikti struktūrinius trūkumus ir mažą pajėgumą, kurie silpnina jų gebėjimą<br />
konkuruoti ir didinti prekybos bei investicijų teikiamą naudą. 2007 m. ES Vadovų Taryba patvirtino bendrą Bendrijos ir ES<br />
šalių narių iniciatyvą – ES pagalbos prekybai strategiją. Šios strategijos tikslai yra „suteikti besivystančioms šalims, ypač<br />
mažiausiai išsivysčiusioms šalims (MIŠ), galimybių veiksmingiau naudoti prekybą skatinant augimą, užimtumą bei plėtrą,<br />
mažinant skurdą ir siekiant savo plėtros tikslų 42 .“ Ši strategija apima konkretaus su prekyba susijusios pagalbos finansavimo<br />
didinimą, kol 2010 m. jis pasieks 2 milijardus eurų. Ja siekiama didinti dėmesĮ skurdui, pagal pagalbos veiksmingumo principus<br />
stiprinti ES ir šalių narių pajėgumą, remti AKP regioninės integracijos procesą ir stebėti įsipareigojimus.<br />
Žvelgiant Į ES pažadą iki 2010 m. padidinti su prekyba susijusiai pagalbai kasmet skiriamą sumą iki 2 milijardų eurų, naujausi<br />
skaičiai rodo, kad 2007 m. kolektyvinis ES pažadas buvo beveik įvykdytas. 2007 m. ES šalių narių ir Bendrijos įsipareigojimai<br />
su prekyba susijusiai pagalbai siekė atitinkamai 0,96 ir 1,02 milijardo eurų. Taigi, lyginant su 2006 m., kai bendra ES su prekyba<br />
susijusi pagalba buvo 1,83 milijardo eurų, 2007 m. ji išaugo 8 % ir siekė 1,98 milijardo eurų. Atsižvelgiant Į platesnę pagalbos<br />
prekybai darbotvarkę, bendra ES parama 2007 m. siekė 7,17 milijardo, o Afrika gauna didžiausią ES pagalbos prekybai dalĮ –<br />
2,7 milijardo eurų 2007 m. ir 44 % visos 2005–2007 m. ES suteiktos pagalbos prekybai 43 .<br />
Pagalbos prekybai tikslas padėti besivystančioms šalims prisijungti prie pasaulinės rinkos yra svarbus, nes užsienio klausimų<br />
sprendimas ir infrastruktūros apribojimų šalinimas yra ilgalaikiai tikslai, nuo kurių priklauso skurdo mažinimas. 2009 m.<br />
nuosmukio metu pagalba prekybai gali daryti skubų stimuliuojantĮ poveikį.<br />
Daugelyje silpnų šalių trūksta ne prekybos prekėmis, kuri čia daugiausiai neoficiali ir atitraukia daug valstybei reikalingų pajamų,<br />
bet institucijų, užtikrinančių prekybos politikos ir susitarimų įgyvendinimą. Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos šalys susiduria<br />
su daug vidinių kliūčių – žinių stoka, per dideliu biurokratizmu, nepakankamu finansavimu, menkai išvystyta infrastruktūra, – todėl<br />
joms sunku prekiauti ir gauti visą įmanomą naudą iš prekybai teikiamos pagalbos. Tai ypač galioja Centrinės Afrikos šalims, kurios<br />
dėl savo geografinės padėties gali tapti „pagalbos prekybai našlaitėmis“ ir kurias globalizacijos procesas gali dar labiau nustumti<br />
Į šalį.<br />
Prekybos srityje galima taikyti kitas kūrybiškas priemones, bet bendrai paėmus ES tik labai ribotai gali taikyti prekybos politiką,<br />
jautresnę silpnumo situacijoms. Atsižvelgiant Į dabartinės finansų krizės poveikį, tvirtinama, kad „kai kurias EPS dalis reikia skubiai<br />
peržiūrėti 44 .“<br />
8.8 langelis. Ekonominės partnerystės susitarimai<br />
EPS yra asimetriški susitarimai, apimantys ne tik prekybą prekėmis ir paslaugomis, bet ir užsienio klausimus, kaip antai<br />
konkurencingumą, valdžios viešuosius pirkimus, intelektinę nuosavybę bei prekybos palengvinimą, regioninės integracijos<br />
stiprinimą ir susieti su pagalba. Pagal Kotonu susitarimą, tikslas yra stiprinti bendradarbiavimą visose su prekyba susijusiose<br />
srityse ir puoselėti tvarią plėtrą AKP šalyse. EPS turėtų būti orientuotos Į plėtrą, stiprinti regioninę integraciją, gerinti AKP<br />
produktų prieigą prie ES rinkos ir stiprinti bendradarbiavimą paslaugų ir prekybos klausimais. Gerindami konkurencingumą,<br />
EPS turėtų padėti AKP šalims integruotis Į pasaulio ekonomiką ir skatinti jų ekonominĮ augimą.<br />
Iš pradžių EPS buvo pasirašyti su šešiomis regioninėmis AKP grupėmis (vėliau buvo įtraukta dar ir Rytų Afrikos Bendrija),<br />
iš kurių penkios yra Afrikoje Į pietus nuo Sacharos 45 . ES ir regioninės grupės derybose dėl EPS pastaroji derasi kaip vienas<br />
42<br />
Europos Bendrijų Komisija 2007, 3 p.<br />
43<br />
Europos Bendrijų Komisija 2009, 3 p.<br />
44<br />
Jones 2009, 7 p.<br />
45<br />
Stevens ir Kennan 2005.<br />
117<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
blokas, bet pasirašomi dvišaliai susitarimai. Ne mažiausiai išsivysčiusios AKP šalys, kurios nenori pasirašyti EPS, Į ES rinką<br />
gali patekti per mažiau palankią Bendrąją lengvatų sistemą 46 . EPS proceso tarpinės pasekmės 47 susilaukė karštų diskusijų<br />
ekonomikos ir politikos literatūroje 48 .<br />
Daugelyje tyrimų pabrėžiami neaiškūs susitarimų padariniai 49 . Kai kurios šalys veikiausiai nepajus reikšmingos EPS naudos,<br />
nes AKP šalys gali įvykdyti daug susitarimuose išdėstytų liberalizavimo reikalavimų labai nepažeisdamos savo apsaugos<br />
sistemų 50 .<br />
Silpnumo ir institucijų stiprinimo aspektais svarbus klausimas yra susijęs su galimu EPS poveikiu Į pietus nuo Sacharos esančių<br />
Afrikos šalių pajamomis iš tarifų. Atsižvelgiant Į prekybos mokesčių svarbą Afrikos šalių viešosioms pajamoms, dėl abipusio<br />
prekybos liberalizavimo sumažėjus pajamoms iš tarifų, gali susilpnėti pajėgumas atlikti svarbiausias valstybės funkcijas.<br />
Visiško ir neatidėliotino liberalizavimo vertinimai leidžia daryti prielaidą, kad nuostoliai gali būti reikšmingi 51 . Pavyzdžiui,<br />
Vakarų Afrika tikriausiai patirs didžiausią poveikĮ – ECOWAS nuostoliai gali svyruoti nuo maždaug 30 % pajamų iš tarifų iki<br />
89,5% 52 . Laipsniškesnis prekybos liberalizavimas tikriausiai sušvelnintų pajamų iš tarifų nuostolius, bet mažesnės naudos<br />
iš prekybos atvirumo sąskaita.<br />
Todėl tinkamai nereformavus mokesčių sistemų ir kompensavimo priemonių, EPS gali sukelti reikšmingų neigiamų padarinių<br />
kai kurių Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių gebėjimui rinkti viešuosius išteklius. Tai juo labiau svarbu turint omenyje,<br />
kad skurstančioms šalims sunku prekybos mokesčius pakeisti PVM mokesčiais 53 . Svarbiausias finansinio atsigavimo elementas<br />
akivaizdžiai yra surinkimo gerinimas (ir šešėlinės ekonomikos mažinimas). Sumažėjusių pajamų poveikĮ galima suvaldyti,<br />
jei prekyba liberalizuojama palaipsniui ir ją lydi viešųjų finansų reformos. Tačiau silpnose šalyse, pasižyminčiose mažu<br />
pajėgumu ir ribota politine valia, gali būti sunku įgyvendinti tokias reformas trumpalaikėje arba vidutinėje perspektyvoje.<br />
Todėl svarbu, kad būtų išorės šaltiniai, aiškiai įsipareigoję padėti šioms šalims ir palengvinti prisitaikymo procesą.<br />
Dar svarbiau tai, kad EPS galėtų suteikti Afrikos šalims galimybių racionalizuoti savo regioninių integracijos susitarimų tinklą,<br />
juos taip pat galima būtų panaudoti kaip išorinius įsipareigojimų mechanizmus silpnomis institucijomis pasižyminčioms<br />
Afrikos šalims imtis reikiamų vidaus reformų, susisaistant su stipresniu ES instituciniu kontekstu. Tačiau buvo išreikšta<br />
abejonių, ar EPS gali Afrikoje skatinti regioninę integraciją, o ypač ar EPS kuria blokus, ar juos paprasčiausiai atranda.<br />
Didžiausia kliūtis yra susijusi su dideliais Į pietus nuo Sacharos esančių ir skirtingoms EPS grupėms priklausančių Afrikos<br />
šalių skirtumais. Šalys skiriasi pagal savo eksporto struktūrą, klasifikaciją (mažiausiai ir nemažiausiai išsivysčiusios šalys),<br />
regioninių liberalizavimo įsipareigojimų laipsnĮ ir jautrių produktų sąrašus 54 . Šalių skirtumai nebūtinai yra regioninės<br />
integracijos kliūtis ir netgi gali padidinti ekonominę naudą, bet kartu dėl jų auga politikos koordinavimo ir politinių derybų<br />
kaina. Pavyzdžiui, kilus sunkumų vienodinant regionų ir šalių prekybos taisykles, regionuose pervežamiems ES gaminiams<br />
gali būti įvesta pasienio kontrolė ir kilmės taisyklės, siekiant užtikrinti, kad gaminio atskirtis vienoje šalyje nepakenktų jo<br />
paklausai kitoje šalyje partnerėje 55 . Todėl svarbu visam regionui pateikti vienodus prieigos prie rinkos pasiūlymus ir iškirti<br />
tuos pačius gaminius, kad būtų išsaugotos bendros rinkos galimybės.<br />
46<br />
Pirmoji Europos Sąjungos bendroji lengvatinių tarifų sistema buvo sukurta 1971 m. 2001 m. vasarĮ Vadovų Taryba priėmė vadinamąjĮ „Viskas, išskyrus ginklus“<br />
reglamentą (EB) 416/2001. Neabipusis prekybos susitarimas „Viskas, išskyrus ginklus“ (VIG) suteikia 50-ties šalių, 34 iš kurių yra Afrikos Į pietus nuo Sacharos šalys<br />
(tarp jų 22 silpnos šalys), kurios yra klasifikuotos kaip mažiausiai išsivysčiusios šalys (MIŠ), visoms prekėms, išskyrus ginklus ir šaudmenis, bemuitę prieigą prie<br />
ES rinkos, taip pat 41 tarifo eilutę, susijusią su ryžiais ir cukrum, kuriems nustatytos neapmuitinamos kvotos iki visiško liberalizavimo 2009 m. rugsėjĮ (ryžiams)<br />
ir 2009 m. spalĮ (cukrui). Šaltinis: http://ec.europa.eu/trade/issues/global/gsp/eba/index_en.htm.<br />
47<br />
EPS derybos prasidėjo 2002 m. rugsėjĮ ir pagal pradinĮ planą iki 2007 m. gruodžio 31 d. turėjo būti pasiektas jų suderinamumas su PPO taisyklėmis. Derybos<br />
vyko lėtai, todėl galutinis terminas buvo atidėtas. Dėl to, siekdama pratęsti derybas dėl EPS, 2007 m. spalio 23 d. Europos Komisija paskelbė komunikatą,<br />
nuo 2008 m. sausio 1 d. suteikiantĮ ne MIŠ laikiną lengvatinę prieigą prie rinkos. Todėl 2007 m. pabaigoje ES ir keli AKP subregionai bei atskiros šalys pasirašė<br />
tarpinius susitarimus, Į kuriuos buvo įtraukti įsipareigojimai liberalizuoti prekybą prekėmis, siekiant atitikti PPO taisykles. Šaltinis: http://www.acp-eu-trade.<br />
org/index.php?loc=epa/background.php.<br />
48<br />
2007 m. pabaigoje 46 Afrikos šalys buvo tarpinių EPS narės. Tačiau tarpinius EPS parafavo tik 18 iš jų, tarp jų aštuonios silpnos šalys: Burundis, Kamerūnas,<br />
Komorai, Dramblio Kaulo Krantas, Kenija, Ruanda, Uganda ir Zimbabvė (Bilal ir Stevens, 2009).<br />
49<br />
Žr. Sindzingre 2008; Delpeuch ir Harb 2007.<br />
50<br />
Stevens ir Kennan 2005; Delpeuch 2007.<br />
51<br />
Delpeuch ir Harb 2007.<br />
52<br />
Busse et al. 2004.<br />
53<br />
Baunsgaard ir Keen 2005.<br />
54<br />
Stekens et al. 2008.<br />
55<br />
Brenton et al. 2008.<br />
118
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
3.5 PREVENCINĖ POLITIKA IR VEIKSMAI<br />
Pastaruoju metu ES stengiasi geriau reaguoti ir spręsti krizės ir pokrizines situacijas. Bet veiksmingai ir laiku vykdyti prevenciją<br />
tebėra labai sunku. Teigiama, kad Europos konsensuso dėl plėtros politiniame dialoge daug dėmesio skiriama prevencijai, bet<br />
duomenys rodo, kad taip yra ne visada 56 .<br />
Nepaisant politinės valios, ES susiduria su keliais instituciniais ir veiklos apribojimais, tarp jų ES priemonių, vidaus organizacijų ir<br />
sprendimų priėmimo procesų ribotumu, taip pat gebėjimu tinkamai reaguoti Į parengiamosios prevencinės politikos reikalavimus.<br />
Institucinė santvarka, apibrėžianti kiekvieno ES organo vaidmenis ir kompetencijas, lemia požiūrių ir prioritetų skirtumus įvairių<br />
Komisijos teikiamų paslaugų atžvilgiu ir EB bei Vadovų Tarybos institucinę atskirtį. Europos išorės veiksmų tarnyba (EIVT) galėtų<br />
pasiūlyti daugiau galimybių pagerinti šią padėtĮ ir geriau susieti ES trumpalaikę bei ilgalaikę politiką.<br />
3.6 BENDROS POLITIKOS PAGRINDAI SU AFRIKOS REGIONINĖMIS ORGANIZACIJOMIS<br />
ES investuoja daug laiko ir išteklių Į partnerystes su regioninėmis organizacijomis Afrikoje Į pietus nuo Sacharos ir su Afrikos Sąjunga.<br />
Neaišku, kaip šios partnerystės ir bendros politikos pagrindai formuoja ES politiką kovojant su silpnumu. Į Kotonu partnerystės<br />
susitarimą, kuris ES santykiuose su šalimis Į pietus nuo Sacharos yra pagrindinė dialogo prekybos, pagalbos ir politikos klausimais<br />
priemonė, neįtrauktas konkretus straipsnis apie silpnumą arba silpnas šalis. Tačiau jame aptariami atitinkami veiksmai, kaip antai<br />
politinis dialogas, demokratinis valdymas, žmogaus teisės, prekyba, konfliktų prevencija, taikos stiprinimas ir baudžiamosios<br />
priemonės. Apie valstybių silpnumą aiškiai nebuvo kalbama ir Bendroje Afrikos ir ES strategijoje, kurią 2007 m. Lisabonos viršūnių<br />
susitikime pasirašė valstybių vadovai, nes rengiantis deryboms dauguma Afrikos suinteresuotųjų subjektų atmetė „silpnos valstybės“<br />
terminą. Nepaisant to, panašu, kad Afrikos Sąjunga ir jos šalys narės pripažįsta, jog svarbu kovoti su valstybių silpnumu ir, įveikus<br />
nepasitenkinimą dėl taikomų terminų, atverti galimybes formuluoti naujus požiūrius Į kovą su silpnumu.<br />
ES jau plėtoja dialogą ir partnerystę su Afrikos Sąjunga (AS) taikos bei saugumo klausimais ir yra viena iš Afrikos taikos ir saugumo<br />
architektūros, apimančios tarpininkavimą, ankstyvuosius įspėjimus bei taikos palaikymo misijas ir sieja AS lygmenĮ su „regioniniais<br />
mechanizmais“, rėmėjų. Bendra Afrikos ir ES strategija ir jos veiksmų planas siūlo galimybes spręsti su silpnumu susijusius valdymo,<br />
žmogaus teisių, prekybos, regioninės integracijos ir infrastruktūros klausimus (žr. 8.9 langelį). Tačiau praktiškai jos poveikis šalių<br />
lygmeniu vis dar labai ribotas, jos įgyvendinimui trukdo neaiškumas, kaip ji turėtų būti finansuojama, ir diskusija apie jos tikrąją<br />
pridėtąją vertę.<br />
Trūksta ir nuoširdaus dialogo bei atsižvelgimo Į Afrikos procesų tempą labiau ginčytinais, kaip antai demokratiško valdymo ir<br />
žmogaus teisių, klausimais. Dauguma regioninių organizacijų nenori tapti ES politinės darbotvarkės priemonėmis ir mano, kad jų<br />
pačių prioritetai yra svarbesni. Tačiau kai kuriose Kotonu sistemos ir Bendros Afrikos ir ES strategijos srityse dialogo kokybė išaugo,<br />
o ES labiau atsižvelgia Į Afrikos prioritetus (kaip antai, taiką ir saugumą). Bendra Afrikos ir ES strategija padėjo ES susitarti su AS<br />
dėl „tarptautinių ryšių grupių“ sprendžiant dabartines krizes Gvinėjoje, Bisau Gvinėjoje, Madagaskare, Mauritanijoje ir Somalyje.<br />
Reikšminga pažanga buvo ir ES pastangos kalbėti vienu balsu su AS bei jos Regioninėmis ekonominėmis bendrijomis.<br />
Regioninio „atsparumo didinimo“ aspektas pabrėžia „regionines sąsajas“ ir „regioninių silpnumo židinių“ galimybę. Laikantis<br />
globalesnio požiūrio Į šiuos klausimus, akcentuojami išoriniai varikliai nacionaliniu ir regioniniu lygmenimis. Atsižvelgiant Į tai,<br />
Bendra Afrikos ir ES strategija galėtų ugdyti naują visapusĮ regioninĮ požiūrĮ Į Afriką. Šiandien ši strategija apibrėžia plačius regioninės<br />
integracijos Afrikoje pagrindus politikos, ekonomikos ir socialinėje srityse. Į pirmąjĮ veiksmų planą (2008–2010 m.) yra įtrauktos<br />
aštuonios Afrikos ir ES partnerystės tokios srityse kaip taika ir saugumas, demokratiškas valdymas ir žmogus teisės, prekyba ir<br />
regioninė integracija. Iki šiol daugelis pastangų buvo organizacinės, siekiant sukurti pasitikėjimą ir pradėti dialogą bei koordinaciją.<br />
Tačiau ateityje labai tikimasi sulaukti realių teikimo ir finansavimo įsipareigojimų.<br />
3.7 ES KAIP SAUGUMO IR PLĖTROS VEIKĖJA<br />
Kova su skurdu ir saugumo didinimas yra susiję. Tai ne naujiena: po Trumano doktrinos ir Maršalo plano saugumas visada buvo<br />
įvairiai ir skirtingais lygmenimis įtraukiamas Į plėtros politiką.<br />
Saugumo ir plėtros sąsajos pripažįstamos plačiai ir apima esminius ES tarptautinės politikos tikslus: prisidėti prie taikos bei stabilumo<br />
ir skatinti demokratiją, žmogaus teises, teisinę lygybę ir veiksmingą daugiašališkumą. Siekiant ES tikslų, veiksmų planų bei programų<br />
nuoseklumo ir galiausiai prasmingos veiklos, susiduriama su įvairiais sunkumais. Kaip minėta, ES kuria įvairias strategijas, priemones<br />
ir iniciatyvas plėtros ir saugumo klausimams spręsti, ypač Afrikoje Į pietus nuo Sacharos.<br />
56<br />
Politinis dialogas yra ir svarbi Kotonu partnerystės susitarimo dalis.<br />
119<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Donorų ir gavėjų tikslai, vertybės ir tvarkaraščiai yra įvairūs ir neretai prieštarauja vienas kitam. Būtina skubiai derinti skirtingus<br />
veikėjus, išteklius, pagalbos darbuotojus, kareivius, diplomatus ir verslininkus, bet tai sunku ir tam reikia daug laiko. Pati ES irgi yra<br />
sudėtinga ir kartais nekoordinuota tarptautinė veikėja.<br />
Susidūrus su silpnumu ir nesaugumu, kyla pagunda ieškoti kokios nors „būtinos sąlygos“, kaip antai naujos ekonominės priemonės<br />
arba kitokios politinės institucijos 57 . Mes, priešingai, manome, kad visuomenės, susidūrusios su silpnumo situacijomis, gali pradėti<br />
keistis saugumo ir plėtros srityse nieko nelaukdamos ir nepriklausomai nuo savo galimybių 58 .<br />
Remiantis gausia vietos iniciatyvų bei galimybių patirtimi, taip pat ES dalyvavimo siejant saugumą ir plėtrą silpnumo situacijose<br />
atsidūrusiose Afrikos šalyse, ypač reformuojant saugumo sektorių ir įveikiant krizės padarinius, patirtimi 59 , manome, kad gerai<br />
žinomas ir įsišaknijusias saugumo ir plėtros sąsajų pokyčių kliūtis galima įveikti 60 . Pabrėžiame šešis silpnumo situacijų procesus:<br />
1. SAUGUMAS IR PLĖTRA: PRIEŠIŠKI AR NEPRIEŠIŠKI POKYČIAI?<br />
Politinių pokyčių, vienu metu įtakojančių saugumą ir plėtrą, rėmėjai dažnai suvokia savo siūlomas reformas kaip nepriešiškas:<br />
įveikiant silpnumą ir didinant gyventojų saugumą išlaisvinama energija plėtrai, kuri visiems veikėjams ir galiausiai visai šaliai suteiks<br />
tik naudos. Tačiau ši prielaida yra ginčytina 61 . Visų pirma, silpnumo situacijose nesaugumas ir likutinės neveiksnios visuomeninės<br />
institucijos gali būti naudingos tiek vyriausybėms, tiek sukilėliams. Kai kurie veikėjai, siekdami išgyventi politinėje arenoje, gali<br />
netgi kurti, palaikyti ir išnaudoti nesaugumą 62 . Siera Leonėje valdžios atstovai tyčia sunaikino valstybės pajėgumą, kad patys<br />
galėtų tiekti viešąsias prekes 63 . Antra, silpnumo situacijose santykinis silpnumas ir santykinis stiprumas dažnai egzistuoja greta<br />
vienas kito. Pavyzdžiui, Kongo Demokratinės Respublikos valstybės institucijos yra nusilpusios, bet tebeegzistuoja 64 . Valstybės<br />
institucijos puikiai suvokė savo šalies silpnumo kontekstą, ir būtent dėl šių silpnumo aplinkybių ir savo (santykinai) nepatikimos<br />
padėties, susidūrusios su donorų reikalavimais, jos galėjo išlaikyti ir netgi sustiprinti savo derybines pozicijas ir sukurti vengimo<br />
bei pasipriešinimo strategiją. Netgi kai suverenumo, atrodo, beveik nelieka, valstybės likučiai yra pajėgūs apsaugoti nuo donorų<br />
tai, ką laiko savo nepriklausomybės esme 65 .<br />
Taigi su silpnumu susijęs nesaugumas nebūtinai kenkia ir silpnina visus vietos veikėjus. Vietos veikėjai reaguoja, bando apeiti<br />
donorų stipriąsias puses ir išnaudoti jų silpnybes. Todėl tiesioginis techninis metodas greičiausiai bus pasmerktas nesėkmei. ES<br />
turėtų pakeisti savo linijinĮ socialinės inžinerijos požiūrĮ lankstesniu ir labiau strateginiu.<br />
2. NESAUGUMAS KAIP GALIMYBĖ FORMUOTI POLITIKĄ<br />
Saugumo ir plėtros sąsajos kritikai paprastai kelia tris klausimus. Pirma, įtraukus saugumo problemą Į jau perpildytą politikos<br />
darbotvarkę, su kuria dirba ribotą energiją, galimybes ir išteklius turintys sprendimų priėmėjai, tiek donorai, tiek besivystančios<br />
šalys bus išblaškyti, ir veikla bus atitraukta nuo pagrindinio tikslo – skurdo mažinimo. Antra, saugumas tėra paviršinė problema ir<br />
gilesnio struktūrinio neveiksnumo požymis. Trečia, nuoširdžios pastangos spręsti saugumo problemas tikriausiai gerokai peržengtų<br />
donorų ir šalių partnerių galimybių ribas. Tuo tarpu mes darome prielaidą, kad saugumo ir plėtros ryšys gali sukurti galimybes<br />
reformoms (žr. 8.9 langelį).<br />
Pirma, vietos gyventojai dažnai išreiškia didelĮ ir neatidėliotiną susirūpinimą dėl saugumo ir taikos. Pavyzdžiui, Kongo Demokratinės<br />
Respublikos Kivu pilietinės visuomenės atstovai pagrįstai pareiškė, kad rinkimai tūrėtų palūkėti, kol įsivyraus taika, bet jų balsas liko<br />
neišgirstas 66 . Šių skubių reikalų ignoravimas duoda priešingų rezultatų. Antra, iškilus saugumo problemoms, reformuotojai įgyja<br />
galimybę surasti naujų sąjungininkų ir lengviau atlikti bendras analizes bei formuluoti strategijas. Trečia, nesaugumas gali padėti<br />
anksti aptikti socialines problemas, kurių nesiėmus spręsti iš karto, vėliau tai gali būti gerokai sunkiau 67 . Galiausiai neryžtingos arba<br />
paviršutiniškos politikos iniciatyvos gali tiek šalyse donorėse, tiek šalyse partnerėse padaryti nenumatytą poveikĮ ir mobilizuoti<br />
tuos, kurie iš pasiūlyto sprendimo neabejotinai gaus naudos.<br />
57<br />
Hirschman 1963, 6 p.; Hirschman 1967, 5 p.<br />
58<br />
Hirschman 1963, 6 p.<br />
59<br />
Brzoska 2006.<br />
60<br />
Hirschman 1963, 6 p.; Hirschman 1985, 3–34 p. ir 56–76 p.<br />
61<br />
Englebert ir Tull 2008.<br />
62<br />
Clapham 1996, 208–243 p.; Chabal ir Daloz 1999, 3–16 p.<br />
63<br />
Reno 2003.<br />
64<br />
Englebert 2003; Trefon 2004, 2007.<br />
65<br />
Pavyzdžiui, Kongo Demokratinėje Respublikoje Į saugumo sektoriaus reformą nebuvo įtrauktos dvi svarbios saugumo tarnybos – kariuomenė ir civilinės<br />
žvalgybos bei pasienio apsaugos tarnyba (Melmot 2008; Davis 2009).<br />
66<br />
Autesserre 2009, 271 p.<br />
67<br />
Hirschman 1981, 119, 149 p.<br />
120
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
8.9 langelis. Saugumo ir plėtros iššūkiai silpnumo situacijose: ESGP operacijų pamokos<br />
Dr. Damien Helly, ES Saugumo studijų instituto mokslinis bendradarbis<br />
Europos saugumo ir gynybos politika (ESGP) gimė prieš 10 metų Balkanuose. Nuo tada Europos Sąjunga naudoja ją kaip<br />
vienintelę karinių ir pilietinių krizių valdymo priemonę įvairiose silpnumo situacijose. 8 iš 23 ESGP operacijų vyko Afrikoje, ir<br />
kai kurios iš jų dar nesibaigė. Visose ESGP operacijose Afrikoje susiduriama su kuria nors silpnumo forma. Europos Sąjungos<br />
Saugumo studijų instituto mokslininkų neseniai parengtoje knygoje pateikti išsamūs duomenys apie ESGP ir kritiškas jos<br />
įvertinimas po 10 metų veiklos 68 . Kai kurie daugiausiai praktiniais interviu pagrįsti duomenys, gali įtakoti diskusijas apie<br />
saugumą ir plėtrą, silpnumo situacijas ir didesnės ES priemonių ir politikos darnos poreikį.<br />
• Per 10 metų ES sustiprino ESGP derinimą su Europos Komisijos politika silpnose situacijose. Nuo 1999 m. saugumo ir plėtros<br />
klausimų sąsajos tapo plačiai paplitusiu politinio diskurso leitmotyvu. Elementarus saugumas, kurio reikia siekiant mažinti<br />
skurdą, kurti darbo vietas ir plėtoti verslą, buvo įtrauktas Į svarbiausius Europos politikos dokumentus, dėl to padidėjo<br />
informuotumas apie politikos planavimą. Pavyzdžiui, Briuselio būstinė planavo 2008 m. bendrus veiksmus Čade, kuriais<br />
buvo siekiama savitarpio stiprinimo. Europos Komisijos finansuotos „Programme d’Accompagnement à la Stabilisation“<br />
programos tikslas buvo papildyti karinio atgrasymo priemones, bet praktinis koordinavimas buvo sunkus ir lėtas.<br />
• Nepaisant pažangos strateginiame lygmenyje, saugumo ekspertams, plėtros skatintojams, ekonomistams ir humanitarinės<br />
pagalbos veikėjams vis dar reikia stiprinti dialogą apie silpnumo situacijas. Konkurencija dėl plėtros ir saugumo finansavimo<br />
išteklių gali būti didelė. Pagalbos bendradarbiavimui programų vadovai ir saugumo ekspertai beveik nesikeičia informacija<br />
apie galimą, tarkime, transporto infrastruktūros projektų poveikĮ saugumui. Kai kurių sričių ekspertai, kaip antai kariškiai<br />
ir humanitarinės pagalbos darbuotojai, bendradarbiauja, bet krizių valdymo operacijų metu sukauptą patirtĮ reikia skleisti<br />
labiau. Pavyzdžiui, iš EUFOR Tchad/RCA operacijos pasimokė tiek kariškiai, tiek humanitarinės pagalbos bendruomenė,<br />
bet neaišku, kaip ši patirtis bus perduota kitiems.<br />
• Silpnumo situacijose, kokybiniai įvertinimai ne mažiau svarbūs nei kiekybiniai duomenys. Ekonomistai daugiausiai<br />
dirba su realiais duomenimis, o politikos mokslininkai arba žvalgybos analitikai naudoja ir kokybinius metodus. Kongo<br />
Demokratinės Respublikos policijos arba kariuomenės reformos atveju, norint įdiegti duomenų rinkimo sistemas, kaip<br />
antai gyventojų surašymo duomenų bazes, būtina gerai suprasti vietos politiką ir valdžios žaidimus. EUSEC misija,<br />
atsakinga už pagalbą Kongo valdžios institucijoms reformuojant kariuomenę, pirmuosius metus praleido kurdama<br />
savitarpio pasitikėjimą su nacionaliniais suinteresuotaisiais subjektais per stiprius asmeninius ryšius, žmonių žvalgybą<br />
ir karinę kompetenciją. Tuo tarpu Bisau Gvinėjoje, kurios kariuomenė yra nedidelė (mažiau nei 6000 kareivių) ir dėl to<br />
atrodo, kad ją reformuoti turėtų būti lengva, buvo susidurta su rimtomis valdymo ir įtakos kliūtimis, kaip antai simboline<br />
veteranų įtaka, bauginimu ir neteisėta kontrabanda. Žmogiška realybė kartais prieštarauja duomenims.<br />
• Europos saugumo ir gynybos iniciatyvos didele dalimi priklauso nuo vietinių valdžios struktūrų darbotvarkės ir politinės<br />
valios. Jei vietos valdžia nenori priimti ESGP operacijų arba užsieniečių, kurie siekia padėti reformuoti jų saugumo<br />
aparatą (dažniausiai dėl politinių priežasčių arba asmeninių interesų), europiečiams gali būti labai sunku padaryti<br />
maksimalų poveikį. Tai tapo akivaizdu Kongo Demokratinėje Respublikoje, kai po 2006 m. rinkimų valdžia išreiškė daug<br />
mažesnĮ susidomėjimą saugumo sektoriaus reforma. Tai pasitvirtino ir Bisau Gvinėjoje, kur ES saugumo sektoriaus reformos<br />
misijai buvo itin sunku užmegzti dialogą su dabar velioniu armijos vadu Tagmé Na Wai. Tai buvo akivaizdu ir Sudane,<br />
kur vadovybė nenorėjo priimti AS ir JT taikos palaikymo operacijos ir atidėliojo vizų išdavimo procesą ES darbuotojams,<br />
dirbantiems AMIS Afrikos Sąjungos taikos palaikymo pajėgų Darfūre planavimo ir vadovavimo grandinėje.<br />
• Po 10 m. ESGP darbuotojai sužinojo apie vietos atsakomybės ugdymo sunkumus, ypač silpnose šalyse, kur valstybių<br />
pajėgumas beveik lygus nuliui, ir kur vietos pareigūnai neturi gebėjimų priimti ir dirbti su ES pasiūlymais arba<br />
intervencijomis. Trumpi ESGP operacijų mandatai ir didelė darbuotojų kaita dažniausiai neatitinka poreikių stiprinti<br />
pajėgumą ilgalaikėje perspektyvoje.<br />
• ES trukdo politikos įgyvendinimo atotrūkis silpnose šalyse. Nepaisant įspūdingo strategijų, komunikatų ir programavimo<br />
dokumentų, skirtų silpnumo mažinimui, konfliktų prevencijai ir taikos stiprinimui, rinkinio, ES dar reikia daug nuveikti, kad<br />
šios politikos gairės būtų įgyvendintos praktiškai. ES darbuotojai dažnai ignoruoja politikos dokumentus, apibrėžiančius<br />
jų kasdienĮ darbą ir sprendimus silpnumo situacijose. Turėdama puikias politines priemones, kaip antai LLRD (Pagalbos,<br />
atstatymo ir vystymosi susiejimas), ES jų sistemingai netaiko šalyse. Silpnumo aplinkybėmis dirbantys darbuotojai turėtų<br />
būti mokomi sistemingiau ir gauti universalesnių žinių.<br />
68<br />
Grevi et al., pasirodysiantis.<br />
121<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
8 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
• ES vis dar turi apibrėžti savo užsienio politikos prioritetus sprendžiant silpnumo situacijas. Nors 2003 m. Europos saugumo<br />
strategijoje paminėta, kad valstybių žlugimas kelia pavojų, svarbiausi strateginiai Europos interesai Afrikoje Į pietus<br />
nuo Sacharos tebėra neaiškūs. Kai kurios, dažniausiai kolonijų turėjusios, Europos šalys yra susirūpinusios dėl silpnų<br />
Afrikos valstybių, iš dalies dėl to, kad jos kelia reikšmingų pavojų, kaip antai terorizmo, prekybos narkotikais, ginklais ir<br />
žmonėmis. Tačiau šie nuogąstavimai aktualūs ne visoms ES šalims, todėl nėra aiškių užsienio politikos Afrikoje prioritetų,<br />
išskyrus tuos, kuriuos apibrėžia tarpžemyninės partnerystės arba Kotonu partnerystės susitarimai. Šiuo aspektu reikia<br />
atlikti daugiau tyrimų, kuriuos ES SSI atliks 2010 m.<br />
• Silpnų šalių valdžios pareigūnai dažnai kaltina ES dėl jos prieštaringos politikos. Komercinis protekcionizmas nuolat<br />
prikišamas kaip vystymosi kliūtis. Nepaisant naujų kompensacijos mechanizmų, kaip antai pagalbos prekybai programos,<br />
politinis dialogas vis dar apgaubtas nepasitikėjimo. Todėl kovojant su silpnumu būtina siekti nuoširdesnio dialogo ir<br />
noro įveikti praeities nuostatas bei pripažinti abipusius įsipareigojimus.<br />
3. DĖL <strong>SILPNUMO</strong> ATSIRANDA LYGIAGREČIOS SAUGUMO INSTITUCIJOS<br />
Valstybės pajėgumo mažėjimas silpnumo situacijose nebūtinai reiškia valdymo nebuvimą. Silpnose situacijose neretai atsiranda<br />
„vietos institucinės iniciatyvos, kurios vykstant konfliktui padeda išlikti socialiniam gyvenimui ir geriau jĮ organizuoti, ir kurios gali<br />
būti naudingos ateityje 69 .“ Saugumu ima rūpintis tradiciniai vadai, visuomenės grupės, bažnyčios ir pagalbos agentūros 70 . Silpnumo<br />
situacijos gali pasižymėti nelygia prieiga prie saugumo ir teisingumo, netolerancija pašaliečiams, smurtu, teisėtumo ir atskaitomybės<br />
stoka. Bet kai kuriais atvejais prasta valstybės teisėsauga ir susilpnėjęs suverenumas paskatina savarankišką teisėtvarkos palaikymą 71 .<br />
Dėl to atsiradusi alternatyvi teisėsauga sukuria saugumo tinklą ir stiprina vietos demokratiją. Šios alternatyvios teisėsaugos sėkmę<br />
gali toliau skatinti palanki valstybės reakcija ir ES parama.<br />
4. NUOSEKLUMAS IR PUSIAUSVYROS NEBUVIMAS GALI PALENGVINTI SAUGUMO IR PLĖTROS REFORMĄ<br />
Sprendžiant plėtros ir saugumo sąsajų klausimus silpnumo aplinkybėmis, šiame netolydžiame kontekste tinkamiausios yra „bendros“<br />
strategijos, vienu metu jungiančios visas politikos priemones Į darnų paketą, apimantĮ politikos, saugumo, humanitarinės pagalbos<br />
ir plėtros priemones 72 . Šioks toks koordinavimas yra naudingas – ypač ES viduje, – bet visai nebūtina ankstyvajame etape dėti<br />
reikšmingas pastangas integruoti ir taikyti vienalaikĮ arba subalansuotą požiūrĮ Į saugumo ir plėtros sąsają. Saugumo ir plėtros<br />
politikos pažangos bei derinimo netolydumas neišvengiamas silpnumo aplinkybėmis. Jis netgi pageidautinas, nes apie veiklos<br />
trūkumus bei pusiausvyros stoką politikos formuotojai sužino iš klaidų, susierzinimo ir nepatogumų 73 . Pavyzdžiui, Siera Leonėje<br />
saugumo sektoriaus reformos elementų nesiejo jokie teoriniai ar realūs ryšiai, todėl jie vystėsi nepriklausomai vienas nuo kito 74 ,<br />
bet Siera Leonę net EBPO-PVK dažnai pateikia kaip geros praktikos pavyzdį.<br />
Nuosekliai sprendžiant problemas, rizikuojama kuriuo nors metu arba kurioje nors srityje užstrigti. Tačiau atsižvelgiant Į paplitusią<br />
tradicinę išmintĮ apie koordinavimo būtinumą, reikėtų turėti omenyje, kad kopijavimas, sumaištis ir tų pačių tikslų siekiančių žmonių<br />
nesusikalbėjimas ne visada yra žalingas ir gali netgi paspartinti reformas bei sumažinti jų kainas 75 .<br />
5. SAUGUMAS IR PLĖTRA NEBŪTINAI VYSTOSI KARTU<br />
Svarbu išsiaiškinti, ar saugumo užtikrinimas paskatins tvarų žmonių vystymąsi. Šia prasme 17-os JT vadovaujamų valstybių stiprinimo<br />
operacijų įvertinimas prabėgus penkeriems metams nuo jų pradžios parodė, kad saugumo (apibrėžiamo kaip karo nebuvimas ir<br />
visiško smurto priemonių valdymo atkūrimas) ir kitų valstybės stiprinimo aspektų, kaip antai ekonominės plėtros, demokratijos<br />
ir institucinių gebėjimų sukūrimo, ryšys egzistuoja, bet saugumas automatiškai nedaro teigiamo poveikio teisinei sistemai arba<br />
valdžios veiksmingumui, ekonominei plėtrai ir demokratijai 76 .<br />
69<br />
Englebert ir Tull 2008, 125, 127 p.<br />
70<br />
Vlassenroot 2008, 2 p.<br />
71<br />
Baker 2008.<br />
72<br />
Faria ir Magalhães Ferreira 2007.<br />
73<br />
Hirschman 1985, 74–75 p.<br />
74<br />
Horn et al. 2006, 110, 118 p.<br />
75<br />
Hirschman 1981, 66 p.<br />
76<br />
Valstybių stiprinimo misijos pasiekė svarbių saugumo tikslų: 13 iš 17 misijų užbaigė karus (1000 su koviniais veiksmais susijusių mirčių per metus arba karo<br />
metu). Skurdžiausiose pokarinio laikotarpio šalyse karą užbaigti buvo sunkiau, bet valstybių stiprinimo operacijos pasiekė savo tikslus ir tokiomis aplinkybėmis<br />
(7 iš 11 atvejų). Atkurti visišką smurto priemonių kontrolę valstybių stiprinimo misijoms sekėsi ne taip gerai (9 iš 17 atvejų). Bet ši sėkmė saugumo srityje tik<br />
ribotai įtakoja kitus valstybių stiprinimo aspektus (Zürcher 2006).<br />
122
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Es politika siekiant įveikti silpnumą Afrikoje Į pietus nuo Sacharos<br />
Saugumo ir plėtros raidos sąsaja gali įgyti įvairiausias formas ir ne visada reiškia atitinkamų politikos sričių tarpusavio ryšį. Tačiau<br />
neteisinga ir teigti, kad abi sritys yra visiškai nesusijusios. Saugumas ir plėtra ne visada praktiškai susiję, bet priklausomai nuo laiko<br />
ir konteksto jų sąsaja gali svyruoti nuo tarpusavio priklausomybės iki autonomijos 77 .<br />
6. MAŽIAU GALI BŪTI DAUGIAU<br />
ES pabrėžia savo ilgalaikius įsipareigojimus ir santykinai stabilią savo veiklą stiprinant valstybes bei plėtrą apskritai. Tačiau iniciatyvų<br />
apimtĮ galima padidinti įgijus daugiau lankstumo šiuo aspektu ir numatant atrankaus atsitraukimo laikotarpius. Tarp Vakarų<br />
politikos formuotojų, kurie skiria daugiau išteklių svarbiomis laikomoms silpnoms šalims, kaip antai Afganistanas, Bosnija, Irakas<br />
ir Kosovas, nei periferinėmis laikomoms šalims, yra paplitusi prielaida, kad „daugiau valstybės stiprinimo reiškia geresnĮ valstybės<br />
stiprinimą“ 78 . Saugumo požiūriu tai reiškia, kad daugiausiai sėkmės galima tikėtis formuojant stipresnes ES ir JT karines misijas su<br />
daugiau kariškių ir tvirtesniais mandatais.<br />
Plėtros politikos patirtis, ypač saugumo ir plėtros srityje, rodo, kad tam tikras atsiejimas ir atsitraukimas gali turėti teigiamų pasekmių 79 .<br />
Mažiau įsipareigojimų arba ribotesni įsipareigojimai galėtų suteikti erdvės socialiniams eksperimentams ir paskatinti vietos iniciatyvų<br />
augimą. Kongo Demokratinės Respublikos atvejĮ apibrėžus kaip bandomąją JT taikos palaikymo operaciją, pavyzdžiui, taikant<br />
intensyvią intervenciją, kuri dažnai įvardijama kaip „protektoratas“, pereinant nuo karo prie taikos ir demokratijos 2003–2006 m.,<br />
teko padaryti probleminių politikos pasirinkimų 80 .<br />
77<br />
Hirschman 1981, 142–166 p.; Hirschman 1995, 221–230 p.<br />
78<br />
Englebert ir Tull 2008, 135–139 p.<br />
79<br />
Hirschman 1995, 190-192 p.<br />
80<br />
Autesserre 2009, 258 p.<br />
123<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
9 SKYRIUS<br />
IŠVADOS – PRIORITETAI IR REKOMENDACIJOS<br />
Europos Sąjunga turi daug įvairių politikos priemonių, kurios yra skirtos spręsti silpnų šalių keliamas<br />
problemas, ir kurias pastarąjĮ dešimtmetĮ nuolat peržiūrinėjo bei tobulino. Nepaisant to, ES veikloje<br />
silpnose šalyse vis dar jaučiamas „įgyvendinimo atotrūkis“ – skirtumas tarp oficialių įsipareigojimų ir<br />
politikos įgyvendinimo 1 .<br />
1. ES POLITIKA GALI DARYTI POVEIKĮ<br />
ES gali įtakoti Į pietus nuo Sacharos esančių Afrikos šalių plėtros perspektyvas ir ypač padėti joms<br />
pagerinti savo atsparumą sukrėtimams. Tačiau tam reikia kurti pasitikėjimą, mokytis iš patirties ir<br />
remtis ja. Vykdydama šią sunkią užduotį, reikalaujančią visų su silpnomis šalimis dirbančių veikėjų<br />
bendradarbiavimo, ji nėra viena.<br />
ES galėtų pagerinti savo veiksmingumą ryžtingais veiksmais ir vieninga politika. Tarp ES narių ir Europos Bendrijoje vykstančios<br />
diskusijos turi būti atviros ir plačios, nes šalių silpnumo mažinimas yra politiškai jautrus klausimas. Tačiau suformulavus vieningą<br />
politiką ir pasiekus atitinkamus susitarimus, ES turėtų įsipareigoti vykdyti ilgalaikę politiką ir nekeisti savo tikslų ar svarbiausių<br />
intervencijos sričių. Silpnų šalių problemos daugiausiai yra struktūrinės, ilgalaikės ir, siekdami jas išspręsti, išorės veikėjai turi<br />
prisiimti ilgalaikius ir stabilius įsipareigojimus. Sutelkus pastangas ties keliais aiškiai apibrėžtais prioritetais, būtų lengviau paprastinti<br />
procedūras ir mažinti biurokratizmą. ES turėtų didinti savo įsipareigojimų silpnoms šalims patikimumą, politikos aiškumą ir sustiprinti<br />
poveikį. Ji taip pat turėtų bendrą politiką pritaikyti konkrečių problemų sprendimui ir konkrečioms sąlygoms.<br />
Kai nusprendžiama, kad šalies biudžeto remti negalima 2 arba kai itin svarbu žinoti vietos aplinkybes, donorai ir paramos gavėjai<br />
gali nesugebėti veiksmingai įgyvendinti arba stebėti pagalbos politikos. Tada šias užduotis galima pavesti kitiems oficialiems<br />
partneriams, pilietinės visuomenės organizacijoms arba nepriklausomoms paslaugų tarnyboms (žr. 9.5 langelį). Įgaliojimai gali<br />
padėti spręsti sudėtingas vietos problemas ir užtikrinti tinkamą užduočių atlikimą. Tokiomis aplinkybėmis, kai pagalba naudojama<br />
neveiksmingai arba kai donorai perduoda didelę savo paramos dalĮ neoficialioms institucijoms ar NVO, gali būti naudinga atskirti<br />
skirtingas vyriausybių funkcijas: politikos formulavimą ir lėšų skirstymą arba stebėseną. Atskyrus ilgalaikių plėtros politikos tikslų<br />
nustatymo ir politikos įgyvendinimo užduotis, pastaroji taps nepriklausoma nuo tiesioginio politinio spaudimo, bus išvengta<br />
įsipareigojimų problemų ir sukurtos atitinkamos techninės galimybės. Tokio atskyrimo pagrindas jau yra, tačiau siekiant veiksmingai<br />
įgyvendinti ilgalaikę politiką, reikėtų keisti ir valdymą 3 .<br />
1.1 EUROPOS SĄJUNGOS SANTYKINIAI PRANAŠUMAI<br />
Formuluodama strategijas, kaip padėti silpnoms šalims stiprinti savo atsparumą, ES turi santykinių pranašumų, bet norėdama juos<br />
išnaudoti, ji turėtų susitelkti ties savo veiksmais žmogiškojo ir socialinio kapitalo vystymo bei institucinės plėtros vietos ir regioniniu<br />
lygmenimis srityse. ŠĮ santykinĮ pranašumą ji turi dėl savo pačios plėtros istorijos ir daugybės politikos krypčių, pagal kurias ES<br />
gali vykdyti savo veiklą. 8 skyriuje buvo paaiškinta, kad skirtingai nuo daugelio kitų pagalbos agentūrų 4 , ES gali panaudoti bet<br />
kokĮ prekybos, žemės ūkio, žvejybos, migracijos, klimato kaitos, aplinkos, socialinės globalizacijos dimensijos, mokslinių tyrimų<br />
ir plėtros, informacinės visuomenės, energetikos, saugumo ir valdymo derinį. Tiek teigiamas, tiek neigiamas šių politikos krypčių<br />
poveikis valstybių silpnumui gerokai lenkia finansinės pagalbos poveikį.<br />
Be to, ES istorija pasižymi institucine plėtra įvairiose ir sudėtingose visuomenėse su savo vidaus institucijomis. Taip pat ES plėsdamasi<br />
įgijo daug patirties sprendžiant problemas valstybėse su neveiksniomis institucijomis arba išgyvenančiose pereinamuosius<br />
laikotarpius. Kai kurioms dabartinėms ES šalims narėms (Graikijai, Portugalijai ir Ispanijai) 20-ojo amžiaus aštuntajame dešimtmetyje<br />
pavyko taikiai pakeisti karines diktatūras demokratijomis. Paskutiniajame 20-ojo amžiaus dešimtmetyje ES taip pat padėjo Rytų<br />
Europos šalims išgyventi pereinamuosius laikotarpius ir pakeisti savo ekonomikas: reformuoti svarbias institucijas, pakeisti valdymo<br />
sistemas bei valstybių tiekimo mechanizmus. Ši patirtis savaime yra santykinis pranašumas, nes ES gali ją panaudoti kaip priemonių<br />
rinkinĮ silpnumo situacijose.<br />
1<br />
8 skyriuje išsamiai aptariama, kur reikia labiau įsikišti, siekiant padidinti ES įsipareigojimų sėkmės tikimybę.<br />
2<br />
Diskusiją apie sąlygas, kuriomis parama biudžetui yra tinkamas pagalbos būdas silpnose šalyse, žr. EBPO (2009).<br />
3<br />
Collier 2009b.<br />
4<br />
Šiuo klausimu žr. Collier (2009a) grindžiamąjĮ dokumentą 1B tome.<br />
124
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Išvados – prioritetai ir rekomendacijos<br />
Pagalbos agentūros ir tarptautinės institucijos dažnai pasirenka trumpalaikes korekcines priemones arba pagal savo institucines<br />
pareigas susitelkia ties vienu konkrečiu klausimu 5 . Jungtinės Valstijos, kaip ir ES, taip pat taiko įvairią politiką, bet šios valstybės<br />
istorija kitokia, ir ji geografiškai yra gerokai toliau, nepaisant jos atgijusio susidomėjimo Afrika Į pietus nuo Sacharos 6 . Kinija ir arabų<br />
šalys daugiau dėmesio skiria infrastruktūros stiprinimui ir tiesioginėms užsienio investicijoms Į žemę, bet šalims gavėjoms tai gali<br />
tapti tiek palaiminimu, tiek prakeiksmu. ES taip pat gali stiprinti infrastruktūrą, bet turėtų sutelkti savo pastangas Į žmogiškojo ir<br />
socialinio kapitalo bei institucijų plėtrą, nes tai yra ES santykinio pranašumo sritys.<br />
1.2 ES INTERVENCIJOS NEPALANKIOMIS PASAULINĖMIS APLINKYBĖMIS POREIKIS<br />
Didinant atsparumą svarbiausia mobilizuoti vidaus išteklius ir stiprinti valstybės institucijas bei socialinę sanglaudą. Beveik visada<br />
abu šiuos tikslus silpnoms šalims sunku pasiekti. Todėl nors ES įsikišimas reikalingas, kova su Afrikos Į pietus nuo Sacharos silpnumu<br />
yra didelis ir rizikingas iššūkis.<br />
Tačiau tiek donorams, tiek gavėjams neveiklumas irgi daug kainuoja. Silpnos šalys šią kainą sumoka menka žmonių socialine raida<br />
ir saugumo stoka, susijusia su ilgalaikiais plėtros atotrūkiais. <strong>Europa</strong> taip pat gali pajusti labai neigiamus šalutinius poveikius, nes<br />
yra geografiškai arti Afrikos ir jos problemų, kaip antai demografinio sprogimo, pabėgėlių, nelegalios prekybos, kontrabandos,<br />
lytinės prievartos ir piratavimo.<br />
Ši užduotis yra sunki ir dėl to, kad ES tenka dirbti su silpnomis šalimis išlaikant pagarbą jų nacionaliniam suverenumui. Silpnos šalys<br />
retai būna atskaitingos savo piliečiams, bet reikėtų suteikti joms galimybę prisiimti atsakomybę už savo vykdomą politiką. Nedidelis<br />
teisėsaugos pajėgumas mažina mokesčių surinkimą, o nesugebėjimas veiksmingai valdyti vidaus išteklių silpnina nepriklausomybę<br />
ir valdymo pajėgumą.<br />
Darbas su silpnomis valstybėmis dar pasunkėjo 2009 m. ekonomikos ir finansų krizės metu. Silpnos šalys pajuto reikšmingus krizės,<br />
kurios nesukėlė, padarinius, ir dėl to veikiausiai dar daugiau valstybių atsidurs silpnumo situacijose ir bus dar sunkiau iki numatyto<br />
2015 m. termino pasiekti Tūkstantmečio vystymosi tikslus. Krizė tapo stipriu neigiamu sukrėtimu vienam žmogui tenkančioms<br />
pajamoms ir atėjo iš karto po kitų dviejų silpnas šalis nuniokojusių krizių: maisto ir kuro. Kadangi šios trys krizės beveik sutapo, jų<br />
poveikis išaugo kelis kartus, ir kritinės situacijos tapo labiau taisykle, nei išimtimi. Silpnose situacijose atsidūrusios šalys, bandydamos<br />
įveikti sukrėtimus, kuriuos laikė trumpalaikiais, prarado ilgalaikę perspektyvą, kuri būtina siekiant įveikti silpnumą.<br />
Ekonominę aplinką veikia ir susikaupusi perteklinė skola bei rimtos socialinės vidaus problemos, persekiojančios ES šalis. Krizė dar<br />
labiau sustiprino ilgalaikių politinių įsipareigojimų ir veiksmingesnio pagalbos vystymuisi naudojimo svarbą. Neveiksmingumo<br />
priežastys yra trumpalaikė ir ad hoc politika, prastas įgyvendinimas ir stebėsena, taip pat pagalbos fragmentacija ir dubliavimas. Jas<br />
reikia pakeisti paprastomis aukščiau minėtomis taisyklėmis: kalbėti vienu balsu, susitelkti Į ilgalaikę politiką ir, kai galima, perduoti<br />
kai kurias funkcijas partneriams.<br />
1.3 NEVALSTYBINIŲ VEIKĖJŲ VAIDMUO SILPNOSE ŠALYSE<br />
Ilgą laiką valstybė buvo pagrindinis prieigos taškas visiems donorams, kurie mano, kad intervencija per valstybės institucijas yra<br />
tinkamas kelias didinti atskaitomybę, spręsti lyčių nelygybės klausimus, kurti pasitikėjimą, bendrus teisinius pagrindus ir užtikrinti<br />
teisinę lygybę.<br />
Tačiau dabartines valstybines institucijas įtakoja istorinės valstybių formavimo aplinkybės ir jų sąveika su geografiniais ypatumais<br />
bei etninėmis arba religinėmis grupėmis. Be to, Afrikos Į pietus nuo Sacharos vyriausybės linkusios neigti savo atsakomybę dėl<br />
silpnumo situacijų ir kaltinti „išorines“ priežastis.<br />
Todėl siekiant sustiprinti valstybes ir padidinti socialinę sanglaudą, reikia mobilizuoti nevalstybinius veikėjus, kurie kartais nepriklauso<br />
silpnų valstybių struktūroms, bet išmano vietos aplinkybes ir vertingus žmogiškuosius išteklius.<br />
5<br />
Pavyzdžiui, maisto stoka. Žr. Pasaulio maisto kainas.<br />
6<br />
Gartner 2009.<br />
125<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
9 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
2. PRIORITETAI IR REKOMENDACIJOS<br />
Apibrėždama savo prioritetus, ES turėtų atsižvelgti tiek Į bendras, tiek Į konkrečioms šalims būdingas<br />
valstybių silpnumo savybes Afrikoje Į pietus nuo Sacharos (žr. 2 skyrių), taip pat Į savo pačios<br />
santykinĮ pranašumą prieš kitus donorus ir tarptautines institucijas (žr. diskusiją 8 skyriuje).<br />
Afrikoje Į pietus nuo Sacharos esančios šalys skiriasi viena nuo kitos įvairiais aspektais, bet kai kurie trūkumai, trukdantys sukurti<br />
stiprią, svarbiausias savo funkcijas galinčią atlikti valstybę, būdingi joms visoms. Šie trukdantys veiksniai yra:<br />
• Nesugebėjimas mobilizuoti vidaus išteklių ir iš to kylanti didelė priklausomybė nuo išorės finansinių šaltinių.<br />
• Ekonominės sistemos priklausomybė nuo vos kelių (o daugelyje šalių tik nuo vieno) pirminių produktų. Tai lemia nestabilų<br />
augimą ir didelę eksporto pajamų koncentraciją.<br />
• Menkai išplėtota materialioji ir nematerialioji infrastruktūra, neleidžianti šalims pasinaudoti globalizacijos teikiamais privalumais<br />
ir sunkinanti prieigą prie svarbiausių rinkų.<br />
• Menka žmonių socialinė raida, mažinanti gebėjimą pasinaudoti atsiradusiomis galimybėmis.<br />
• Didelė ginkluotų konfliktų kilimo rizika.<br />
Šios savybės trukdo siekti to, kas yra pagrindinis išorinio įsikišimo Į silpnas šalis tikslas – prisidėti prie vidinio valstybės stiprinimo<br />
proceso 7 . ES patvirtino šĮ esminĮ prioritetą savo Europos konsensuse dėl vystymosi 8 , siekdama Į šĮ ilgalaikĮ tikslą sutelkti savo darbą su<br />
Į pietus nuo Sacharos esančiomis silpnomis Afrikos šalimis. Toliau išvardytos penkios bendros savybės atspindi penkis svarbiausius<br />
ES darbo su silpnomis šalimis prioritetus:<br />
1-asis prioritetas: Atpažinti ir remti valstybę ir socialinę sanglaudą stiprinančias jėgas ir veikėjus. Europos pagalba<br />
valstybės stiprinimui yra sudėtinga dėl to, kad šio proceso negali įkvėpti išoriniai veiksniai. Valstybės stiprinimo procesas silpnose<br />
Afrikos šalyse nebus toks kaip Europos valstybių stiprinimas 19-ajame amžiuje 9 . Socialinė sanglauda tarp etninių ir religinių grupių,<br />
kurių nesutarimai tęsiasi jau kelis šimtmečius, irgi nebus tokia pati. Todėl mėginant iš išorės įsikišti Į silpnas šalis, būtina suprasti<br />
vietinĮ kontekstą. To reikia siekiant nustatyti, kurie veikėjai gali paskatinti pokyčius, išvesiančius šalĮ iš silpnumo situacijos, – veikiausiai<br />
kiekvienu atveju tai būtų daroma skirtingais būdais. „Pokyčių veikėjus“ reikia stiprinti, ypač skatinant moterų dalyvavimą valstybės<br />
stiprinimo procese, bet, siekiant sėkmingai įgyvendinti demokratijos skatinimo strategiją, ne mažiau svarbu silpninti galimus „veto<br />
žaidėjus“ 10 ir paremti vadovų pastangas atkurti socialinĮ pasitikėjimą tarp valstybės ir piliečių, taip pat skirtingų grupuočių ir etninių<br />
grupių, tarp kurių gali kilti konfliktų. Jei kurios nors grupės yra diskriminuojamos ir atskiriamos nuo politinio atstovavimo, didėja<br />
konflikto tikimybė ir silpnumą įveikti tampa sunkiau.<br />
Silpnos valstybės turi šiokių tokių organizacinių pajėgumų 11 , bet jĮ reikia nukreipti Į kitus bendrus tikslus, kaip antai vidaus išteklių<br />
mobilizavimą ir geresnĮ pajamų iš gamtos išteklių valdymą. Valdžios atstovai vaidina svarbų vaidmenį, bet kai kuriose silpnose<br />
valstybėse etninės arba religinės grupuotės gali būti menkai suinteresuotos kurti veiksmingą valstybės pajėgumą arba netgi turėti<br />
paskatų jĮ mažinti. Todėl jie neturi motyvacijos siekti konsensuso. Jei nėra socialinės sanglaudos, mažėja ir gero valdymo poreikis<br />
bendruomenių lygmenimi.<br />
2-asis prioritetas: Mažinti atotrūkĮ tarp trumpalaikių poreikių, ilgalaikės politikos ir atsparumo. Siekdama silpnose šalyse<br />
perkelti dėmesĮ nuo neatidėliotinų trumpalaikių poreikių tenkinimo prie ateities planavimo, ES galėtų kurti draudimo mechanizmus,<br />
kurie sumažintų pajamų iš eksporto svyravimo riziką. Turėdamos stabilesnes pajamas (žr. 9.1 langelį), silpnos valstybės galėtų<br />
susitelkti ties labiau ilgalaike vidaus politika. Kaip neseniai pastebėjo Bourguignon et al. (2008), atsižvelgiant Į mažą silpnų šalių<br />
atsparumą išoriniams sukrėtimams ir ypač prekių kainų svyravimams, taip pat Į prekybą, reikėtų gerai apsvarstyti donorų pagalbos<br />
vystomąjĮ potencialą stiprinti draudimo mechanizmus, gebėjimus įveikti riziką ir galimybes panaudoti pagalbos srautus „tarptautinių<br />
sukrėtimų pasekmėms švelninti“.<br />
7<br />
Žr. EBPO-PVK 2007.<br />
8<br />
Europos Parlamentas, Taryba, Komisija 2006.<br />
9<br />
Dažnai esmine valstybės stiprinimo prielaida laikomi rinkimai. Bet jei žmonės netiki, kad rinkimai išreiškia kolektyvinę šalies valią, rinkimais galima<br />
manipuliuoti.<br />
10<br />
Žr. Magen ir Morlino 2008, 256–257 p.<br />
11<br />
Pavyzdžiui, kai kurios šalys geba organizuoti karines pajėgas, kitos moka kurti veiksmingas švietimo sistemas, trečiose puikiai veikia pinigų pervedimo<br />
sistemos.<br />
126
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Išvados – prioritetai ir rekomendacijos<br />
9.1 langelis. Pasiūlymas, kaip stabilizuoti pajamas<br />
Norėdama padėti silpnoms šalims susitelkti ties labiau ilgalaike politika, kurią dažnai riboja kritinės situacijos, ES turėtų iš<br />
anksto įsipareigoti nukreipti pagalbos srautus Į šalis, kurių eksporto kainos nukrenta žemiau nustatyto lygio. Tada silpnos<br />
šalys galėtų siekti labiau ilgalaikių prioritetų, žinodamos, kad jų pajamos nenukris žemiau šio lygio.<br />
Tai įgyvendinti gali pasirodyti nelengva. Pirmas žingsnis – tvirtas įsipareigojimas. Reikia iš anksto nustatyti produktų<br />
krepšelĮ ir intervencines kainas, kad būtų išvengta įsikišimo Į vidaus gamybą ir eksporto pasirinkimus. Turėtų būti aiškiai<br />
apibrėžta, kad stabilizavimo mechanizmas laikinas. Šalis galima apdovanoti už lėšų skyrimą ilgalaikei politikai, kaip antai<br />
švietimui ir sveikatos apsaugai.<br />
Remdama tokĮ mechanizmą, EB galėtų įgyti santykinĮ pranašumą prieš kitus donorus. Mažai tikėtina, kad atskiros šalys<br />
skirs reikšmingą savo pagalbos išmokų dalĮ tokiam automatiniam mechanizmui, tuo tarpu EB, kuri tarpininkauja šalių narių<br />
interesams, galėtų prisiimti tvirtesnius įsipareigojimus šiai priemonei. Lėšų stebėsena galėtų būti pavesta vietos pilietinės<br />
visuomenės organizacijoms (žinoma, iš anksto, kad būtų išvengta pasitikėjimo problemų).<br />
3-iasis prioritetas: Stiprinti žmogiškąjĮ ir socialinĮ kapitalą. Siekiant silpnų šalių tvaraus augimo ir plėtros, labai svarbu investuoti<br />
Į švietimą, mažinti lyčių skirtumus ir stiprinti socialinĮ kapitalą. Silpnos šalys kenčia nuo viešojo švietimo sistemos trūkumų, dėl<br />
kurių mažėja mokyklą lankančių vaikų skaičius ir didėja suaugusiųjų neraštingumas. Tinkamo finansavimo reikia ne tik pagrindinei<br />
švietimo pakopai, bet ir aukštajam mokslui. 1970 m. Afrikoje Į pietus nuo Sacharos skaityti ir rašyti mokėjo maždaug 30 % suaugusiųjų.<br />
1990 m. šis skaičius išaugo iki 51 %, o 2006 m. iki 63 % (bet tik iki 59 % silpnose šalyse). Raštingumo atotrūkĮ reikia kuo greičiau<br />
mažinti. Pakilus raštingumo lygiui, silpnos šalys galėtų reikšmingai pagerinti žmonių socialinę raidą ir ekonominĮ augimą. Ypač<br />
svarbus moterų švietimas, nes nuo jo priklauso vaisingumas ir namų ūkių narių, ypač vaikų, sveikata bei gerovė 12 . Taip pat gali būti<br />
labai svarbu skirti dėmesĮ berniukams ir jaunuoliams, ypač konfliktą išgyvenusiose silpnose šalyse, siekiant sumažinti jų įsitraukimą<br />
Į neteisėtą veiklą, kaip antai neteisėtą prekybą ir kontrabandą. Atsižvelgiant Į šias aplinkybes, švietimas jauniems vyrams gali būti<br />
ne vienintelė išeitis, todėl būtų galima diegti (nemokamai) ir kitas priemones griežtam reguliavimui sušvelninti ir tinkamai verslo<br />
aplinkai užtikrinti mažinant ekonomines ir biurokratines kliūtis. Tai būtina siekiant kurti darbo vietas, suteikti viltĮ bei ateities<br />
galimybes jaunajai kartai, ir įtikinti ją, kad maištas – ne vienintelis kelias judėti Į priekį.<br />
ES šalys narės galėtų atverti savo sienas studentams iš silpnų šalių, nes užsienyje įgytas išsilavinimas prisideda prie institucinės<br />
plėtros kilmės šalyse (žr. 9.2 langelį) 13 . ES taip pat galėtų padėti plėtoti vietos universitetus ir mokslinių tyrimų centrus, skatinti<br />
naujovių diegimą tokiose srityse kaip veiksmingas vandens vartojimas nepalankiomis klimato sąlygomis ir sveikatos problemų,<br />
kaip antai AIDS ir maliarijos, sprendimas.<br />
9.2 langelis. ES politika ir Afrikos žmogiškojo kapitalo plėtra<br />
Yaw Nyarko, Niujorko universitetas<br />
Žmogiškasis kapitalas yra svarbi ekonominės plėtros sudedamoji dalis. Afrikoje Į pietus nuo Sacharos žmogiškojo kapitalo<br />
lygis tebėra žemas, nepaisant didžiulių valdžios investicijų Į švietimą. Skatindama žmogiškojo kapitalo vystymą Afrikoje<br />
Į pietus nuo Sacharos, Europos Sąjunga gali suvaidinti veiksmingą ir išskirtinĮ vaidmenį, nes tai vienas geriausių būdų pakelti<br />
pragyvenimo lygĮ ir paskatinti ekonominę plėtrą.<br />
Tyrimai rodo, kad žmogiškasis kapitalas ir ekonominė plėtra yra susiję reiškiniai (žr. Spiegel ir Benhabib 2005 ir čia pateiktas<br />
nuorodas). Kvalifikuotų darbuotojų reikia naujoms technologijoms įsisavinti, verslui plėtoti, sveikatos apsaugos sistemoms<br />
valdyti ir nacionalinėms ekonomikoms planuoti. Nepaisant to, kad didelė valstybių biudžetų dalis skiriama švietimui,<br />
daugelyje Afrikos šalių pasiekimai šioje srityje tebėra menki. 2000 m. (tai paskutiniai metai, kai buvo surinkti visi tarptautiniai<br />
12<br />
Nepatvirtintais duomenimis (žr. Gartner 2009), motinų su penkerių metų pradiniu išsilavinimu vaikai turi 40 % daugiau galimybių sulaukti 5 metų amžiaus.<br />
Todėl atsižvelgiant Į didelĮ vaikų iki 5 metų mirtingumą silpnose šalyse, kuris pabrėžiamas 1 ir 2 skyriuose, tokios investicijos poveikis galėtų būti labai<br />
reikšmingas.<br />
13<br />
Žr., pavyzdžiui, Spilimbergo 2009.<br />
127<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
9 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
duomenys) 14 daugiau nei 20 milijonų gyventojų turinčioje Ganoje aukštąjĮ išsilavinimą turėjo 81 000 piliečiai. Galima palyginti:<br />
vien Niujorko universitete (kur aš dėstau, ir kuris yra tik vienas iš Niujorko valstijos universitetų) mokosi maždaug pusė šio<br />
skaičiaus studentų. Daugelyje kitų Afrikos šalių skaičiai irgi maži: Kenijoje – 124 000, Ugandoje – 63 000. Daugelyje Afrikos<br />
šalių atitinkamos amžiaus grupės dalis su aukštuoju išsilavinimu yra gerokai žemesnė už tarptautinius standartus ir svyruoja<br />
nuo 3 iki 5 %, tuo tarpu Korėjos Respublikoje, Singapūre ir kitose šalyse ji siekia 70 %.<br />
Gydytojų skaičius irgi neįtikėtinai mažas. 2004 m. Ganoje buvo užregistruota 1860 gydytojų – panašus skaičius gydytojų<br />
šiuo metu rengiamas Niujorko universiteto medicinos mokykloje. Tai reiškia, kad vienam gydytojui tenka 11 200 pacientų.<br />
Malavyje 2004 m. buvo užregistruoti 124 gydytojai, tad vienam gydytojui teko 88 000 pacientų. Tuo tarpu Vakaruose vienam<br />
gydytojui tenka nuo maždaug 227 pacientų Italijoje iki 467 pacientų Jungtinėje Karalystėje.<br />
Į pietus nuo Sacharos esančiose Afrikos šalyse 20-ojo amžiaus 7-ajame dešimtmetyje žmogiškojo kapitalo srityje buvo<br />
padaryta didžiulė pažanga, bet reikia nuveikti dar daugiau. Tačiau vos užsiminus apie gebėjimų stiprintimą Afrikoje, diskusija<br />
beveik neišvengiamai nukrypsta Į „smegenų nuotėkį“, kuris naudojamas kaip argumentas prieš išorės pagalbą aukštajam<br />
mokslui Afrikoje ir kvalifikuotų darbuotojų nuotėkĮ Į Vakarus. Tai klaida. Matuojant „smegenų nuotėkį“ ir jų grįžimą, yra<br />
subtilumų. Tai sritis, kurioje Europos Sąjunga galėtų prisiimti vadovaujantĮ vaidmenį, atnešdama naudos tiek Afrikai Į pietus<br />
nuo Sacharos, tiek ES šalims.<br />
Užsienyje gyvena daug aukštąjĮ išsilavinimą turinčių afrikiečių: 52 % iš Siera Leonės, 46 % procentai iš Ganos, 44 % iš<br />
Kenijos ir 35 % iš Ugandos. Tačiau reikia atsižvelgti Į įvairius išmatuoto „smegenų nuotėkio“ subtilumus. Pirma, „smegenų<br />
nuotėkis“ yra tam tikru metu skirtingose geografinėse vietovėse paplitusių gebėjimų pjūvis. Šio metu Afrikos ligoninėms,<br />
ministerijoms ir kitoms institucijoms vadovaujantys asmenys kažkada buvo išvykę Į užsienĮ mokytis ir, įgiję kvalifikaciją,<br />
grįžo. Kažkada tie žmonės statistikos buvo priskirti „smegenų nuotėkiui“. Įgijusių išsilavinimą ir grįžusių Į tėvynę žmonių<br />
gebėjimai yra gyvybiškai svarbūs nacionalinei plėtrai. Duomenys rodo, kad, įgiję išsilavinimą, grįžta gana daug žmonių,<br />
todėl nemaža „smegenų nuotėkio“ dalis iš tiesų tėra „smegenų apytaka“.<br />
Pastaruoju metu atlikti tyrimai rodo ir užsienyje dirbančių žmonių perlaidų Į gimtųjų kraštų ekonomikas svarbą. Easterly<br />
ir Nyarko (2009) pabandė kiekybiškai apskaičiuoti „smegenų nuotėkio“ privalumus ir trūkumus, įvardydami emigrantų<br />
perlaidas ir grįžtančius gebėjimus kaip privalumus. Tyrimas rodo „smegenų apytakos“ svarbą išsiunčiančioms šalims.<br />
Pagal kitus tyrimus, „smegenų nuotėkis“ daro didelĮ skatinamąjĮ poveikį. Galimybė palikti vietos ekonomikas ir siekti<br />
tolesnių studijų užsienyje arba daugiau uždirbti didina troškimą įgyti aukštąjĮ išsilavinimą ir gali paskatinti mokymąsi vietos<br />
ekonomikoje, net jei kai kurie išsilavinę gyventojai išvyksta iš šalies. Net jei visi užsienyje gyvenantys Ganos ir Malavio<br />
gydytojai grįžtų namo, pacientų ir gydytojų santykis vis tiek nesiektų tarptautinių standartų. Reikia reikšmingai plėsti<br />
kvalifikaciją turinčių žmonių gretas – dešimteriopai ar net dar labiau padidinti besimokančiųjų skaičių.<br />
Išanalizavus padėtį, galima pateikti kelias rekomendacijas:<br />
• Įkurti JAV žaliosios kortelės atitikmenĮ – ES mėlynąją kortelę. Įvairūs ES mėlynosios kortelės pasiūlymai palengvintų<br />
imigraciją Į Europą siekiant įgyti kvalifikaciją, padidintų emigrantų gerovę ir jų šeimos nariams siunčiamas perlaidas. Įgiję<br />
aukštesnę kvalifikaciją, daugelis galiausiai grįš Į savo tėvynes. Reikėtų skatinti kvalifikuotų darbuotojų ir profesionalų<br />
grįžimą Į gimtąsias šalis. Pasaulinės konkurencijos dėl kvalifikacijos kontekste, įdiegusi mėlynąją kortelę, ES galėtų žymiai<br />
veiksmingiau konkuruoti su Jungtinėmis Valstijomis ir jos žaliąja kortele dėl aukštos kvalifikacijos darbuotojų. Tinkamai<br />
apgalvojus šią sistemą, laimėtų tiek Afrika Į pietus nuo Sacharos, tiek ES šalys.<br />
• Reikėtų išplėsti dvipusės migracijos sutartis, leidžiančias fiksuoto darbuotojų skaičiaus migraciją iš Afrikos Į Europą. Šios<br />
sutartys galėtų būti sudaromos taip, kad suteiktų galimybę kvalifikaciją turintiems darbuotojams grįžti Į gimtąsias šalis<br />
ir paskatintų šĮ procesą.<br />
• Reikėtų išplėsti paskolų studentams programas ir investicijas Į profesinĮ mokymą, siekiant patenkinti poreikĮ Afrikoje<br />
reikšmingai didinti kvalifikuotų ir profesionalių darbuotojų skaičių. Šis procesas ilgainiui turėtų būti finansuojamas iš<br />
vidaus šaltinių, taip pat turėtų būti taikomos griežtesnės paskolų grąžinimo sąlygos iš šalies išvykstantiems studentams<br />
ir palankesnės sąlygos liekantiems. Paskolos grąžinimas turėtų būti atidėtas iki studentai pradės dirbti. ES finansavimas<br />
galėtų padėti sudaryti šias sistemas.<br />
14<br />
Docquier ir Marfouk, 2005.<br />
128
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Išvados – prioritetai ir rekomendacijos<br />
Tiek kvalifikuotų, tiek nekvalifikuotų žmonių migracija ir apykaita – neatsiejama žmonijos istorijos dalis. Visos migracijos,<br />
ko gero, prasidėjo nuo didžiosios žmonių migracijos iš Rytų Afrikos Didžiojo riftinio slėnio, galiausiai privedusios prie<br />
pirmosios žmonių gyvenvietės šiandieninės Europos teritorijoje. Nuo 16-ojo amžiaus europiečiai masiškai migravo Į vakarus<br />
apgyvendinti naujojo pasaulio. 18-ajame amžiuje afrikiečiai buvo mokomi Europos universitetuose. Siera Leonės Fura Bėjaus<br />
kolegija, vienas pirmųjų europinių universitetų Afrikoje Į pietus nuo Sacharos, buvo įsteigtas kaip sugrįžusių vergų centras<br />
ir vėliau tapo Afrikos nepriklausomybės judėjimų inkubatorium.<br />
Būtų baisi klaida leisti dabartinei finansų krizei ir netinkamai „smegenų nuotėkio“ interpretacijai kliudyti svarbiam kvalifikacijos<br />
vystymo procesui ir „smegenų apykaitai“. Vietoj to galima kūrybiškai išnaudoti migracijos paskatas bei privalumus ir pakelti<br />
žmogiškojo kapitalo lygĮ Afrikoje Į pietus nuo Sacharos, kartu atnešant naudą <strong>Europa</strong>i.<br />
4-asis prioritetas: Remti geresnĮ valdymą regioniniu lygiu, įskaitant regioninės integracijos procesus. Formuluojant<br />
politinĮ atsaką regioniniu lygiu, galima būtų pasinaudoti regioninės integracijos mechanizmų, kurie padeda įsisavinti kaimyninių<br />
šalių šalutinius poveikius arba pakeisti kai kuriuos institucinius trūkumus, teikiamais privalumais (žr. 9.3 langelį).<br />
9.3 langelis. Tinkamas regioninės integracijos lygis<br />
Pagal Bendrą ES ir Afrikos strategiją, ES galėtų skatinti labiau subregioninĮ politinĮ dialogą ir prisidėti įgyvendinant veiksmingą<br />
pagalbinĮ principą, grįstą pasitikėjimu. Siekiant, kad vietos susitarimai prisidėtų prie valstybių stiprinimo, svarbus vietos<br />
lyderių vaidmuo. Regioniniams lyderiams, kaip antai Nigerijai ir Pietų Afrikai reikia tinkamų paskatų, kad jie galėtų visomis<br />
išgalėmis įsitraukti Į regioninius ekonominės partnerystės susitarimus ir vadovauti 15 .<br />
Dėl didelių Afrikos regioninių grupių ekonominių skirtumų, integracija su EB (ir pasauline rinka) tikriausiai darys skirtingoms<br />
šalims labai skirtingą poveikį. Gali atsirasti subregioniniai „stebulės ir stipino“ modeliai arba juos gali sustiprinti pogrupyje<br />
kuriamos įtampos bei padidėjusi nelygybė. Siekiant sušvelninti tokias situacijas ir sumažinti regioninę nelygybę, reikia<br />
diegti perdavimo mechanizmus. Vietinei konvergencijai paskatinti galima sukurti ir subsidijuoti subregioninius investavimo<br />
projektus. Pagal Bendrą ES ir Afrikos strategiją, galima daugiau dėmesio skirti politiniams dialogams su subregionų vadovais,<br />
siekiant paskatinti jų indėlĮ Į šiuos subregioninius kompensavimo mechanizmus. Šiuo atžvilgiu ES galėtų pasinaudoti savo<br />
patirtimi, skatindama subregioninius struktūrinius fondus.<br />
Regioniniai prekybos susitarimai gali suteikti Afrikos šalims galimybę pasinaudoti masinės gamybos teikiamais privalumais, stiprinti<br />
vidaus konkurenciją, didinti pajamas iš investicijų, pritraukti TUI bei technologijas ir taip paskatinti ekonominĮ augimą. Regioniniai<br />
susitarimai taip pat galėtų suteikti ekonomikoms galimybių sutelkti išteklius bendriems infrastruktūros projektams ir įsisavinti<br />
tokių investicijų tarpvalstybinĮ regioninĮ poveikį 16 . Jie galėtų suteikti mažoms Afrikos šalims svaresnĮ balsą derantis dėl susitarimų<br />
su kitais prekybos blokais ir privačiais partneriais.<br />
Kalbant apie masinę gamybą saugumo paslaugų ir kitų viešųjų gėrybių tiekime arba privačių nekomercinių prekių gamyboje, galima<br />
teigti, kad standartinės Afrikos šalys yra per mažos 17 . Standartinė internalizacijos teorija teigia, kad tiek regioninių viešųjų gėrybių<br />
pasiūlą (kaip antai tarpvalstybines transporto ir tinklų infrastruktūras), tiek regioninių viešųjų „blogybių“ (kaip antai, kaimyninių<br />
valstybių ginklavimosi varžybų, ligų plitimo ir nesaugių pasienio ruožų) reguliavimą visų geriausia realizuoti per Afrikos vidaus<br />
susitarimus.<br />
Regioninės integracijos susitarimai taip pat gali padėti stiprinti institucijas. Jos gali sutvirtinti įsipareigojimus stiprinančias politikos<br />
reformas – tai ypač svarbu šalyse, kurių gebėjimai prisiimti įsipareigojimus yra silpni. Dalyvavimas prekybos bloke su tvirtomis<br />
„klubo taisyklėmis“ gali įtvirtinti demokratines reformas ir suteikti šalims narėms patikimumo.<br />
15<br />
Šios šalys nepasirašė jokių tarpinių susitarimų ir prekiauja su ES pagal kitas prekybos sąlygas.<br />
16<br />
Žr. Collier 2006. Pavyzdžiui, UNCTAD (2009) teigia, kad regioninis bendradarbiavimas visų pirma turėtų būti siejamas su infrastruktūros plėtra ir pabrėžia bendros<br />
infrastruktūros privalumus. Rytų Afrikoje „geležinkelis buvo regioninis projektas ir gana pigus transporto būdas, jungiantis Ugandą su vandenynu per Keniją.<br />
Tai pasikeitė 1977 m., padalijus „Rytų Afrikos geležinkelius“ Į nacionaliniu lygiu valdomas dalis. Šis padalijimas sumažino geležinkelio sistemos veiksmingumą,<br />
nes atsirado papildomų valdymo, priežiūros, pasienio kontrolės ir kitų koordinavimo išlaidų“ 41 p.<br />
17<br />
Collier 2006.<br />
129<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
9 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Tačiau kol kas Afrikoje Į pietus nuo Sacharos regioninės integracijos požiūris nesulaukė labai daug sėkmės. Sunkumų gali iškilti<br />
užtikrinant taisyklių laikymąsi ir dėl dviprasmybių, susijusių su regionine lyderyste. Regioninės politikos įgyvendinimas dažnai<br />
šlubuoja dėl prasto valdymo, silpnų nacionalinių institucinių struktūrų ir politinės valios stokos. Prekybos susitarimų ekonominis<br />
poveikis kelia nusivylimą, ir regioninė politinės valdžios integracija vyksta itin lėtai, nes vengiama perduoti valdžią regioninėms<br />
organizacijoms 18 . Nesaugumas ir silpnumas taip pat kliudo sėkmingai regioninei integracijai 19 . Afrikos skirstymo politiniais regionais<br />
pirminės idėjos buvo glaudžiai siejamos su valstybių suverenitetu ir nesikišimo principu 20 .<br />
Naujosios Afrikos vystymosi partnerystės (NEPAD) sukūrimas atspindi naujesnius bandymus „suvienyti suverenumą“ ir pagerinti<br />
valdymą per Afrikos tarpusavio vertinimo mechanizmą. Šie pastarieji pasiekimai atitinka požiūrį, pagal kurĮ pripažįstama tiek<br />
regioninės tarpusavio priklausomybės, vedančios prie silpnumo židinių, svarba 21 , tiek gryno (europinio) „Į valstybę nukreipto“<br />
pajėgumų stiprinimo metodo nesėkmė 22 . Tokius valdymo stiprinimo procesus, kuriems vadovaujama regioniniu mastu, reikėtų<br />
skatinti plačiau, siekiant paremti valstybių stiprinimą silpnose šalyse (žr. 9.4 langelį).<br />
9.4 langelis. Vadovavimo ir hegemonijos dilema, kai valdymo stiprinimui vadovaujama<br />
regioniniu lygiu<br />
Koncepciniai svarstymai leidžia daryti prielaidą, kad valdymo stiprinimas, kai jam vadovaujama regioniniu lygiu, yra<br />
veiksmingesnis, jei susitarimuose dalyvauja dideli partneriai, patikimiau prižiūrintys, kad būtų laikomasi bloko taisyklių,<br />
ir dėl to geriau įtvirtinantys sąlygas stiprinti politines institucijas. Tačiau taisyklių laikymosi priežiūra irgi turi būti pagrįsta<br />
taisyklėmis. Didieji partneriai neturėtų naudotis savo pranašesne (ir patikima) taisyklių laikymosi prižiūrėtojų padėtimi vedini<br />
oportunistinių arba hegemoninių paskatų. Tai kelia svarbią politikos dilemą, nes savybės, dėl kurių didelis partneris tampa<br />
patikimu bloko taisyklių laikymosi prižiūrėtoju, gali paskatinti jĮ siekti dominuoti. Ši dviprasmybė gali sukurti nepasitikėjimą<br />
bloko viduje ir sumažinti taisyklėmis pagrįstos sistemos veiksmingumą.<br />
Afrikoje šią situaciją iliustruoja du regioniniai susitarimai su dominuojančiais partneriais: Vakarų Afrikos valstybių ekonominė<br />
bendrija (ECOWAS) su Nigerija ir Pietų Afrikos vystymosi bendrija (SADC) su Pietų Afrika. Stambus žaidėjas regione paskatina<br />
vadovavimą, kuris sudaro galimybes Į Afriką siųsti žemyno saugumo misijas (Liberijoje ir Lesote). Tačiau abiem atvejais buvo<br />
prielaidų, kad regioninių mechanizmų naudojimas tebuvo bandymas pateisinti oportunistines paskatas atgaline data. Pietų<br />
Afrikos kaip patikimo „gero valdymo taisyklių“ laikymosi prižiūrėtojo SADC poziciją taip pat susilpnino apartheido palikimas<br />
ir vis dar egzistuojantis nepasitikėjimas regioniniais partneriais. Vieno stebėtojo teigimu, „nors tai viešai nedeklaruojama,<br />
dėl kandidatūros Į pietinės Afrikos „saugumo valdytojo“ statusą su Pietų Afrika konkuruoja kitos šalys, kaip antai Zimbabvė,<br />
kurios dominavo regione prieš reintegruojant Pietų Afriką Į SADC“ 23 . Didžiuliai ekonominiai skirtumai tarp Pietų Afrikos ir jos<br />
regioninių partnerių taip pat stiprina pavydą bei regioninės hegemonijos baimę, kuri silpnina jos, kaip regioninės lyderės,<br />
pozicijas. Dėl to kitos SADC šalys, siekdamos pasipriešinti Pietų Afrikos dominavimui, yra linkusios sudarinėti alternatyvius<br />
regioninius susitarimus 24 .<br />
5-asis prioritetas: Stiprinti regiono saugumą. Siekiant palaikyti ir plėsti Europos piliečių norą dalyvauti pasaulio valdyme,<br />
reikia dėti ilgalaikes pastangas. Kurdami saugumo politiką, ES politikos formuotojai turėtų atsižvelgti Į tai, kad veiksmai daugelyje<br />
sričių, pradedant žemės ūkiu bei žvejyba ir baigiant prekyba, gali daryti įtakos saugumui ir kad saugumo iniciatyvos gali daryti<br />
poveikĮ plėtrai ir prekybai. ES turėtų pakeisti savo tiesinĮ socialinės inžinerijos požiūrį, pagal kurĮ daugiausiai dėmesio skiriama<br />
turimoms priemonėms, ir susitelkti Į pačią problemą bei taikyti lankstesnĮ ir labiau strateginĮ požiūrį, pagal kurĮ pripažįstamas<br />
konkurencinis ir politinis daugelio donorų tikslų bei politikos pobūdis. Vis dažniau naudojamos pilietinių ir karinių krizių valdymo<br />
priemonės suteikia galimybę ne tik paskatinti bendrą (karinį, pilietinį, pagalbos ir (arba) plėtros) planavimą, bet ir strategiškiau<br />
mąstyti. Tai ir galimybė paskatinti vietos darbuotojus už prisitaikymą ir prisiimtą riziką, kurios silpnumo situacijoje neretai suvaidina<br />
svarbiausią vaidmenį. Jei nekreipiama dėmesio Į gyventojų saugumo poreikius, galima sulaukti priešingų rezultatų: užuot diegus<br />
iš anksto parengtą planą, žymiai daugiau galima pasiekti rimtai atsižvelgiant Į gyventojų saugumo poreikius ir taip žengiant<br />
pirmąjĮ žingsnĮ tikros vietos atsakomybės link.<br />
18<br />
Yang ir Gupta 2005.<br />
19<br />
JTAEK 2006 ir Fanta 2008.<br />
20<br />
Gandois 2005.<br />
21<br />
JTAEK 2004.<br />
22<br />
Kaplan 2006.<br />
23<br />
Qobo 2007, 17 p.<br />
24<br />
Pavyzdžiui, SADC narės ir silpnos šalys Malavis, Mauricijus, Zimbabvė ir Zambija tuo pačiu metu priklauso Rytų ir Pietų Afrikos bendrajai rinkai.<br />
130
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Išvados – prioritetai ir rekomendacijos<br />
2.1 LANKSTAUS ILGALAIKIO POŽIŪRIO POREIKIS<br />
Siekdama reaguoti Į skirtingus Į pietus nuo Sacharos esančių silpnų Afrikos šalių veiklos rezultatus ir savybes, ES turi taikyti lankstų<br />
požiūrĮ ir naujas pagalbos valdymo bei vystomosios paramos formas ir gerinti savo veiklos veiksmingumą (žr. 9.5 langelį).<br />
9.5 langelis. Pagalbos valdymo peržiūra<br />
Ramon Marimon, Europos universitetinis institutas<br />
Bet kokios finansavimo politikos veiksmingumas priklauso nuo jos įgyvendinimo. Tai ypač svarbu pagalbos silpnoms šalims<br />
atveju. Ši problema pripažinta jau seniai – ji buvo dėmesio centre 2005 m. Paryžiaus deklaracijoje dėl pagalbos veiksmingumo<br />
ir vėliau patvirtintoje 2008 m. Akros veiksmų darbotvarkėje.<br />
Norint veiksmingai valdyti pagalbos politiką, visų pirma reikia nustatyti veikėjus (donorus, donorų vyriausybes, gavėjus,<br />
šalių gavėjų vyriausybes) ir jų ryšius, apibrėžiant, kas atsakingas už bendrų bei konkrečių tikslų apibrėžimą bei atitinkamas<br />
programas ir kas jas įgyvendins. Ypač svarbu nustatyti pagalbos agentūrų vaidmenĮ ir jų savarankiškumą kitų veikėjų<br />
atžvilgiu.<br />
Situacijose, kai nekyla klausimų dėl tinkamumo ir nėra ypatingų stebėsenos poreikių, paprasčiausias pagalbos valdymo<br />
būdas yra biudžeto rėmimas 25 . Tokiose idealiose situacijose pagalbos agentūrų beveik nereikia, nes vyriausybės gavėjos<br />
(šiuo atveju atitinkančios gavėjus) tiesiogiai vykdo tinkamą politiką. Donorai gali iškelti bendrus tikslus, bet konkrečius<br />
(ir neretai bendrus) tikslus nustato vyriausybės gavėjos. Tačiau tokia idealizuota paramos biudžetui forma galima tik tuo<br />
atveju, kai šalių gavėjų valstybės institucijos atstovauja gavėjų interesus, yra gerai išsivysčiusios ir įsipareigojusios taikyti<br />
gerą politiką. Silpnose šalyse taip nėra. Įsipareigojimo sunkumų kyla net ir santykinai gerai valdomose besivystančiose<br />
šalyse: kasmet peržiūrimas biudžetas reiškia, kad staiga iškilus svarbesniems poreikiams, papildomos išlaidos vystymosi<br />
politikai apkarpomos. Pastaroji finansų krizė pateikė daugybę tokių netvirtų įsipareigojimų pavyzdžių, bet šios problemos<br />
galima išvengti perleidžiant pagalbos politiką ir pavedant daugiamečius biudžetus pagalbos agentūroms.<br />
Tačiau įsipareigojimams kenkia ne tik papildomo finansavimo problemos, bet ir dėl papildomo finansavimo politikos<br />
pokyčių sumažėjęs pasitikėjimas, arba dėl įtakingų grupių manipuliavimo išaugęs pagalbos politikos pažeidžiamumas.<br />
Nepriklausomos agentūros, kurios galėtų siekti ilgalaikių tikslų, nepaisydamos politikos pokyčių ir vietos trikdžių, reikalingos<br />
visų pirma siekiant sušvelninti įsipareigojimų problemas. Antroji priežastis yra ta, kad kai reikia atidžiai stebėti vyriausybėms<br />
arba nevyriausybinėms organizacijoms skiriamą biudžetinę pagalbą, arba kai ji nėra veiksmingas pagalbos mechanizmas<br />
ir reikia diegti pagalbos programas, pagalbos politika tampa labai sudėtinga užduotimi, reikalaujančia tinkamų gebėjimų,<br />
specializacijos, vietos žinių ir profesionalumo.<br />
Donorų ir vyriausybių gavėjų agentūros negali išvengti įsipareigojimų sunkumų ir neturi tam reikiamų pajėgumų. Būdamos<br />
priklausomos nuo savo vyriausybių, jos negali atsiriboti nuo politikos ir biudžeto pokyčių. Donorų agentūros yra toli nuo<br />
šalių gavėjų ir joms trūksta tinkamų paskatų, vietos žinių bei pasitikėjimo, kad galėtų veiksmingai ir nuosekliai stebėti ir<br />
įgyvendinti pagalbos programas. Tuo tarpu vyriausybių gavėjų agentūros yra per arti gavėjų, todėl įtakingos vietos grupės<br />
gali jas priversti nukreipti pagalbą ne tokiems veiksmingiems tikslams, arba joms gali trūkti tinkamų paskatų stebėti pagalbos<br />
paskirstymą per paramą biudžetui arba pagalbos programas. Jos gali turėti vietos žinių, bet joms gali trūkti gebėjimų<br />
mokytis iš kitų arba kurti reputaciją bei pasitikėjimą, kurie būtini siekiant pritraukti išorės lėšas.<br />
Pagal Paryžiaus ir Akros „atsakomybės“ ir „derinimo“ principus 26 , taip pat reikia peržiūrėti pagalbos valdymą. Donorai (ir<br />
besivystančių šalių vyriausybės) turėtų apibrėžti bendrus tikslus ir įsipareigoti vykdyti labiau ilgalaikę plėtros politiką. Tokių<br />
įsipareigojimų lengviau laikytis perleidžiant programų įgyvendinimą pagalbos teikimo paslaugų agentūroms ir pervedant<br />
joms lėšas. Tiesa, lieka klausimas, ar toks atviras ir konkurencingesnis būdas nesustiprins susiskaldymo 27 . Didelis donorų<br />
ir gavėjų skaičius gali būti privalumas. Susiskaldymo problema kyla iš to, kad yra per daug agentūrų, kurių kiekviena turi<br />
nusistovėjusius ryšius ir (arba) ribotas galimybes stebėti arba valdyti sudėtingas pagalbos programas ir t. t. Kaip ir kitose<br />
konkurencinėse paslaugų srityse, teikiant pagalbos paslaugas yra masinės gamybos teikiamų privalumų, ir agentūros,<br />
teikiančios profesionalias pagalbos paslaugas, turėtų surasti sau tinkamą apimtĮ ir specializaciją, vengdamos neveiksmingo<br />
susiskaldymo 97 .<br />
25<br />
Dėl tinkamumo sąlygų ir susijusių stebėsenos klausimų žr. EuropAid bendradarbiavimo biuras (2009)<br />
26<br />
Paryžiaus deklaracijoje ir Akros darbotvarkėje pabrėžiama „atsakomybės“ (besivystančios šalys privalo suformuluoti savo skurdo mažinimo strategijas, tobulinti<br />
savo institucijas ir kovoti su korupcija) ir „derinimo“ svarba (šalys donorės turėtų prisiderinti prie šių tikslų ir panaudoti vietos sistemas).<br />
27<br />
W. Easterly ir T. Pfutze (2008) 31-os dvišalės agentūros ir 17-os daugiašalių agentūrų tyrimas parodė, jog „tikimybė, kad iš visos teikiamos tarptautinės pagalbos<br />
atsitiktinai paimti du doleriai bus to pačio donoro skirti tos pačios šalies tam pačiam sektoriui, yra 1 iš 2658“.<br />
131<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
9 Skyrius<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Apibendrinant, pagalbos politikoje yra keli valdymo ir pasitikėjimo principai, kurių derėtų laikytis:<br />
• Donorai ir besivystančių šalių vyriausybės turėtų apibrėžti bendrus ilgalaikius tikslus („užmegzti atvirą dialogą dėl plėtros<br />
politikos, kuriame dalyvautų visos suinteresuotos šalys“).<br />
• Pagalbos arba biudžeto paramos programas, kurias reikia stebėti, derėtų perleisti pagalbos teikimo paslaugų agentūroms,<br />
kurios, pritaikydamos savo vietos žinias, turėtų apibrėžti konkrečius tikslus bei programas ir, pasinaudodamos savo vietos<br />
ir specializuotomis žiniomis, įvertinti bei stebėti pagalbos arba biudžeto paramos programas.<br />
• Paslaugų agentūros turėtų būti nepriklausomos nuo donorų, besivystančių šalių vyriausybių ir galutinių gavėjų.<br />
• Pagalbos agentūros turėtų būti profesionalios, stabilios, tinkamai finansuojamos ir atskaitingos.<br />
• Donorai turėtų pasilikti galimybę paskirstyti lėšas kelioms agentūroms, o agentūros turėtų gebėti nukreipti pagalbą<br />
pagal rezultatus, o ne nusistovėjusius ryšius.<br />
Akros veiksmų darbotvarkėje teigiama, kad „visų mūsų veiksmų esmė turi būti siekti plėtros rezultatų ir atvirai už juos<br />
atsiskaityti“. Čia išdėstyti penki principai atkartoja ir tiksliau apibrėžia šĮ tikslą, jei rezultatų neįmanoma pasiekti pritaikant<br />
„idealųjĮ biudžetinės paramos“ mechanizmą ir paprasčiausiai pervedant lėšas. Siekiant pritaikyti šiuos principus ES<br />
vystomosios pagalbos politikoje silpnų Afrikos šalių atžvilgiu, reikia iš esmės peržiūrėti ir pertvarkyti pagalbos valdymą.<br />
ES teikiamą pagalbą daugiausiai valdo šalių narių agentūros, ir, kaip pripažinta Paryžiaus deklaracijoje, šio valdymo trūkumai<br />
yra: susiskaldymas ir prastas koordinavimas, didelė perlaidų kaina vyriausybėms, pasižyminčioms ribotu administraciniu<br />
pajėgumu, taip pat netinkami stebėsenos, vertinimo ir mokymosi procesai. Nepaisant to, remiantis esamų agentūrų<br />
kompetencija ir laikantis penkių aukščiau pateiktų principų, galima sukurti geresnes pagalbos valdymo struktūras.<br />
Kai kurioms Į pietus nuo Sacharos esančioms silpnoms Afrikos šalims iš esmės reikia pasivyti žmonių socialinės raidos rodiklius, tuo<br />
tarpu kitoms reikia sukurti patikimesnes valstybės institucijas. Taip pat daugeliui šalių reikia labiau pasikliauti pilietine visuomene.<br />
Kai kurios šalys kenčia nuo vykstančių arba neseniai pasibaigusių konfliktų, ir joms reikia karinės pagalbos. Ir, galiausiai, kai kuriose<br />
šalyse visų pirma reikia kovoti su ŽIV, AIDS arba maliarija. Visose šiose šalyse reikia stiprinti žmogiškąjĮ kapitalą ir pajėgumą, ypač<br />
skiriant dėmesĮ moterų švietimui (nes tai didina šeimų gerovę) ir jaunų vyrų švietimui (siekiant sumažinti socialinių neramumų ir<br />
nelegalios veiklos riziką).<br />
Nustačius prioritetus, ES turėtų prisiimti tvirtesnius ilgalaikės politikos ir biudžeto įsipareigojimus, nepažeisdama valstybių<br />
suvereniteto. Šie įsipareigojimai turėtų suteikti silpnoms šalims galimybę formuluoti labiau ilgalaikę politiką ir laiko ją įgyvendinti.<br />
Siekiant vystymosi tikslų ir stiprinant atsparumą, ne mažiau svarbi stebėsena ir tarpusavio vertinimo mechanizmai.<br />
Norint pereiti nuo prioritetų prie konkrečių rekomendacijų ir gairių dėl intervencijos, reikia gerai suprasti vietos aplinkybes, nes<br />
Į pietus nuo Sacharos esančios silpnos Afrikos šalys yra stebėtinai skirtingos. Kad detalios politikos rekomendacijos darytų poveikį,<br />
jas reikia palyginti su žiniomis apie vietos kontekstą. Be to, ES turi kalbėti vienu balsu ir įsisavinti, kad valstybių stiprinimas ir socialinė<br />
sanglauda Afrikoje yra ilgalaikiai procesai, bet kada galintys įgauti įvairiausias formas, ir kuriems reikia nuolatinio dėmesio bei<br />
tinkamos paramos vietoje. Visuomenė yra valstybės dalis, bet valstybė skverbiasi Į socialinius santykius ir pertvarko juos.<br />
132
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
ŠALTINIAI<br />
APŽVALGOS ŠALTINIAI<br />
Collier, P. 2007. The Bottom Billion. Oksfordas: Oksfordo<br />
universiteto leidykla.<br />
Collier, P. 2009a. The Political Economy of Fragile States and<br />
Implications for <strong>European</strong> Development Policy. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Collier, P. 2009b. Wars, Guns, and Votes – Democracy in Dangerous<br />
Places. Niujorkas: HarperCollins.<br />
EBPO. 2009. Išteklių srautai Į silpnas ir konfliktų paveiktas valstybes<br />
– 2008 m. metinė ataskaita. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO/PVK. 2007. Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principai. Paryžius: EBPO.<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2009. ES 2009 m. vystymosi<br />
politikos darnos ataskaita. Komisijos ataskaita Tarybai, Europos<br />
Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui<br />
ir Regionų komitetui. COM(2009) 461. Briuselis.<br />
Europos Parlamentas, Taryba, Komisija. 2006. „Europos<br />
konsensusas“ 2006/C 46/01. Europos Sąjungos oficialusis leidinys.<br />
Bendras Tarybos, Taryboje Posėdžiavusių valstybių narių<br />
vyriausybių atstovų, Europos Parlamento ir Komisijos pareiškimas<br />
dėl Europos Sąjungos vystymosi politikos.<br />
GTZ. 2008. State-building in the Context of Fragile Statehood<br />
and Poor Government Performance – Lessons Learnt by German<br />
Development Cooperation. Ešbornas: Vokietijos vystymosi<br />
bendradarbiavimas.<br />
1 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Acemoglu, D., D. Ticchi ir A. Vindigni. 2009. Persistence of Civil<br />
Wars. Dokumentas, pateiktas Europos ekonomikos asociacijos<br />
ir ekonometrijos draugijos kasmetiniame susitikime, rugpjūčio<br />
23-27 d., Barselona.<br />
Afrikos plėtros bankas. 2009. Afrikos vystymosi ataskaita 2008-<br />
2009 m. Tunisas: Afrikos plėtros bankas.<br />
Amnesty International. 2007. Doubly Traumatised – Lack of access<br />
to justice for female victims of sexual and gender-based violence in<br />
northern Uganda. Londonas: Amnesty International.<br />
Baez, J. 2008. Civil Wars Beyond Their Borders: The Human Capital<br />
and Health Consequences of Hosting Refugees. Darbo rinkos<br />
dokumentas. Bona: Darbo tyrimų institutas.<br />
Brinkerhoff, D. W. 2007. Capacity Development in Fragile States.<br />
Dokumentas Nr. 58D. Mastrichtas: Vystymosi politikos vadybos<br />
Europos centras.<br />
Briscoe, I. 2008. “The EU Response to Fragile States.” <strong>European</strong><br />
Security Review 42: 7-10 p.<br />
Chandler, D. 2006. Empire in Denial: The Politics of State-Building.<br />
Londonas: „Pluto“ leidykla.<br />
Chauvet, L. Ir P. Collier. 2008. “What Are the Preconditions for<br />
Turnarounds in Failing States?” Journal of Peace and Conflict<br />
Management 25 (4): 332–348.<br />
Chauvet, L., P. Collier ir A. Hoeffler. 2007. The Cost of Failing<br />
States and the Limits to Sovereignty. Mokslinis straipsnis 2007/30.<br />
Helsinkis: UNU-WIDER.<br />
Collier, P. 2007. The Bottom Billion. Oksfordas: Oksfordo<br />
universiteto leidykla.<br />
Collier, P. 2009. Wars, Guns, and Votes. Niujorkas: „HarperCollins“<br />
leidykla.<br />
Collier, P., A. Hoeffler ir M. Söderbom. 2004. “On the Duration of<br />
Civil War.” Journal of Peace Research 41 (3): 253–73 p.<br />
Dixit, A. 2004. Lawlessness and Economics. Prinstonas: Prinstono<br />
universiteto leidykla.<br />
Drèze, J. ir A. Sen. 1989. Hunger and Public Action. Oksfordas:<br />
Oksfordo universiteto leidykla.<br />
Easterly, W. E. 2009. “Can the West Save Africa?” Journal of<br />
Economic Literature 47 (2): 373–447 p.<br />
EBPO ir AfDB. 2009. Afrikos ekonomikos apžvalga 2009 m. Paryžius<br />
ir Adis Abeba: EBPO ir AfDB.<br />
EBPO. 2008. Išteklių srautai Į silpnas ir konfliktų paveiktas valstybes<br />
– 2007 m. metinė ataskaita. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO. 2009. Išteklių srautai Į silpnas ir konfliktų paveiktas valstybes<br />
– 2008 m. metinė ataskaita. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO. PVK statistikos duomenų bazė internete. http://stats.oecd.<br />
org/qwids/ (apsilankyta 2009 m. rugpjūčio 25 d.).<br />
EBPO/PVK. 2007. Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principai. Paryžius: EBPO.<br />
Engberg-Pedersen, L., L. Andersen ir F. Stepputat. 2008. Fragile<br />
Situations – Current Debates and Central Dilemmas. Pranešimas<br />
Nr. 2008:9. Kopenhaga: Danijos tarptautinių tyrimų institutas.<br />
FAO. 2008. State of Food Insecurity in the World 2008. Roma:<br />
FAO.<br />
FAO. 2009. Fishery and Aquaculture Country Profiles – Somalia.<br />
(http://www.fao.org/fishery/countrysector/FI-CP_SO/en,<br />
apsilankyta 2009 m. liepos 9 d.).<br />
FAO. FAOSTAT duomenų bazė internete (http://faostat.fao.org/,<br />
apsilankyta 2009 m. rugsėjo 12 d.).<br />
Faria, F. ir P. Magalhães Ferreira. 2007. Situation of Fragility:<br />
Challenges for an <strong>European</strong> Response Strategy. Mastrichtas:<br />
Vystymosi politikos vadybos Europos centras.<br />
Fielding, D. ir G. Mavrotas. 2008. “Aid Volatility and Donor-<br />
Recipient Characteristics in ‘Difficult Partnership Countries’.”<br />
Economica 75 (299): 481-494 p.<br />
133<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Guilfoyle, D. 2008. “Piracy Off Somalia: UN Security Council<br />
Resolution 1816 and IMO Regional Counter-Piracy Efforts.”<br />
International and Comparative Law Quarterly 57: 690–699 p.<br />
Hansen, S. J. 2008. “Private Security and Local Politics in Somalia.”<br />
Review of African Political Economy 35 (118): 585–598 p.<br />
Harttgen, K. ir S. Klasen. 2009. Fragility and MDG Progress: How<br />
Useful is the Fragility Concept? Europos ataskaitos dėl vystymosi<br />
2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Hehir, A. 2007. “The Myth of the Failed State and the War on<br />
Terror: A Challenge to the Conventional Wisdom.” Journal of<br />
Intervention and State Building 1 (3): 307–332 p.<br />
IFPRI, Welthungerhilfe and Concern Worldwide. 2008. The<br />
Challenge of Hunger 2008. Vašingtonas, Bona ir Dublinas.<br />
Ikpe, E. 2007. “Challenging the Discourse on Fragile States.”<br />
Conflict Security & Development 7 (1): 85–124 p.<br />
Iqbal, Z. ir H. Starr. 2008. “Bad Neighbors: Failed States and Their<br />
Consequences.” Conflict Management and Peace Science 25 (4):<br />
315–331 p.<br />
JTVP. 2001. Žmogaus socialinės raidos ataskaita 2001 m. – Somalis.<br />
Niujorkas: JTVP.<br />
JTVP. 2008. Žmogaus socialinės raidos ataskaita 2008 m. Niujorkas:<br />
JTVP.<br />
Kaufmann, D., A. Kraay ir M. Mastruzzi. 2008. Governance Matters<br />
VII: Aggregate and Individual Governance Indicators, 1996–2007.<br />
Darbo dokumentas. Pasaulio banko institutas, Valdymo ir kovos<br />
su korupcija skyrius, Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Killicoat, P. 2007a. “What Price the Kalashnikov? The Economics of<br />
Small Arms.” Leidinyje Small Arms Survey 2007: Guns and the City,<br />
ed. E.G. Berman, K. Krause, E. LeBrun ir G. McDonald. Kembridžas:<br />
Kembridžo universiteto leidykla, 257–287 p.<br />
Killicoat, P. 2007b. Weaponomics: The Global Market for Assault<br />
Rifles. Pokonfliktinio pereinamojo laikotarpio darbo dokumentas<br />
Nr. 10. Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Korteweg, R. 2008. “Black Holes: On Terrorist Sanctuaries and<br />
Governmental Weakness.” Civil Wars 10 (1): 60–71 p.<br />
Lambach, D. 2004. The Perils of Weakness: Failed States and<br />
Perceptions of Threat in Europe and Australia. Dokumentas,<br />
pateiktas Naujosiose saugumo darbotvarkėse: Europos ir<br />
Australijos perspektyvų konferencija Menzies centre, liepos<br />
1–3 d., Karališkasis koledžas, Londonas.<br />
Leeson, P. T. 2007. “Better Off Stateless: Somalia Before and After<br />
Government Collapse.” Journal of Comparative Economics 35 (4):<br />
689–710 p.<br />
Levin, V. ir D. Dollar. 2005. The Forgotten States: Aid Volumes and<br />
Volatility in Difficult Partnership Countries (1992–2002). Suvestinis<br />
dokumentas, parengtas PVK mokymo ir patariamajam procesui<br />
esant sunkiai partnerystei. Oksfordas: Oksfordo politikos vadyba.<br />
Mandel, R. 1997. “Perceived Security Threat and the Global<br />
Refugee Crisis.” Armed Forces and Society 24 (1): 77–103 p.<br />
Menkhaus, K. 2009. “Dangerous Waters.” Survival 51 (1):<br />
21–25 p.<br />
Moyo, D. 2009. Dead Aid: Why Aid Is Not Working and How There<br />
Is Another Way for Africa. Londonas: Allen Lane.<br />
Montalvo, J. G. ir M. Reynal-Querol. 2007. “Fighting Against<br />
Malaria: Prevent Wars While Waiting for the Miraculous Vaccines.”<br />
Review of Economics and Statistics 89 (1): 165–177 p.<br />
Newman, E. 2007. “Weak States, State Failure, and Terrorism.”<br />
Terrorism and Political Violence 19 (4): 463–88 p.<br />
Nincic, D. 2008. State Failure and the Re-Emergence of Maritime<br />
Piracy. Dokumentas, pateiktas 49-ajame Tarptautinių tyrimų<br />
asociacijos kasmetiniame susirinkime, kovo 26–29 d.<br />
Pasaulio bankas. 2007. Pasaulinė stebėjimo ataskaita 2007 m.<br />
– Susidūrimas su lyčių lygybės ir silpnų valstybių iššūkiais.<br />
Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Pasaulio bankas. 2009a. Pasaulinė stebėjimo ataskaita 2009 m.<br />
– Pirmoji vystymosi pagalba. Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Pasaulio bankas. 2009b. Crisis Hitting Poor Hard in Developing<br />
World. Pranešimas spaudai Nr. 2009/220/EXC. http://<br />
go.worldbank.org/PGNOX87VO0 (apsilankyta 2009 m. kovo<br />
21 d.), Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Reynal-Querol, M. 2009. Fragility and Conflicts. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Stewart, F. ir G. Brown. 2009. Fragile States. Darbo dokumentas<br />
Nr. 51. Oksfordas: Nelygybės, žmogaus saugumo ir tautybių<br />
tyrimų centras.<br />
Stewart, P. 2007. “‘‘Failed’’ States and Global Security: Empirical<br />
Questions and Policy Dilemmas.” International Studies Review<br />
9: 644-662 p.<br />
Studdard, K. 2004. “War Economies in a Regional Context:<br />
Overcoming the Challenges of Transformation.” IPA politikos<br />
ataskaita. Niujorkas: Tarptautinė taikos akademija.<br />
Takeyh, R. ir N. Gvosdev. 2002. “Do Terrorist Networks Need a<br />
Home?” The Washington Quarterly 25 (3): 97–108 p.<br />
Tarptautinio vystymosi departamentas (DFID). 2009. Baltoji<br />
knyga. Londonas: DFID.<br />
The Guardian. 2007. Hundreds of thousands of women raped for<br />
being on the wrong side. 2007 m. lapkričio 12 d..<br />
UNHCR. 2009. 2008 Global Trends – Refugees, Asylum-seekers,<br />
Returnees, Internally Displaced and Stateless Persons. Ženeva:<br />
UNHCR.<br />
UNHCR. 2009. Statistinė gyventojų duomenų bazė internete.<br />
Ženeva: UNHCR.<br />
UNODC. 2007. Cocaine Trafficking in West Africa. The threat to<br />
stability and development (with special reference to Guinea-Bissau).<br />
Viena: UNODC.<br />
UNODC. 2009. Transnational Trafficking and the Rule of Law in<br />
West Africa: A Threat Assessment. Viena: UNODC.<br />
134
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
WILPF. 2006. 1325 Peacewomen E-News 77 (gegužės 23 d.).<br />
Zoellick, R. B. 2008. “Fragile States: Securing Development.”<br />
Survival 50 (6): 67–84 p.<br />
1.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Clemens, M., S. Radelet ir R. Bhavnani. 2004. Counting Chickens<br />
when they Hatch: The Short-term Effect of Aid on Growth, Pasaulinio<br />
vystymosi centro darbo dokumentas Nr. 44, Vašingtonas:<br />
Pasaulinio vystymosi centras.<br />
Feeny, S. ir M. McGillivray. 2009. “Aid Allocation to Fragile States:<br />
Absorptive Capacity Constraints.” Journal of International<br />
Development 21 (5): 618-632 p.<br />
Gomanee, K., S. Girma, ir O. Morrissey. 2005. “Aid and Growth in<br />
Sub-Saharan Africa: accounting for transmission mechanisms.”<br />
Journal of International Development 17 (8): 1055-1075 p.<br />
Lensink, R. ir O. Morrissey. 2000. “Aid Instability as a Measure of<br />
Uncertainty and the Positive Impact of Aid on Growth.” Journal<br />
of International Development 36 (3): 31-49 p.<br />
McGillivray, M. ir S. Feeny. 2008. Aid and Growth in Fragile States.<br />
WIDER dokumentas Nr. 2008/03. Helsinkis: Pasaulinis vystymosi<br />
ekonomikos tyrimų institutas.<br />
McGillivray, M., S. Feeny, N. Hermes ir R. Lensink. 2006.<br />
“Controversies over the Impact of Development Aid: It Works, It<br />
Doesn’t, It Might, but that Depends…” Journal of International<br />
Development 18 (7): 1031-1050 p.<br />
Morrissey, O. 2001. “Does Aid Increase Growth?” Progress in<br />
Development Studies 1 (1): 37-50 p.<br />
1.2 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Baliamoune-Lutz, M. ir M. McGillivray. 2008. State Fragility – Concept<br />
and Measurement. Mokslinis straipsnis Nr. 2008/44. Helsinkis:<br />
Pasaulinis vystymosi ekonomikos tyrimų institutas.<br />
Bourguignon, F., A. Bénassy-Quéré, S. Dercon, A. Estache,<br />
J. W. Gunning, R. Kanbur, S. Klasen, S. Maxwell, J.-P. Platteau, ir<br />
A. Spadaro. 2008. Millennium Development Goals at Midpoint:<br />
Where Do We Stand and Where Do We Need to Go? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Chhotray, V. ir D. Hulme. 2009. “Contrasting Visions for Aid and<br />
Governance in the 21st Century: The White House Millennium<br />
Challenge Account and DFID’s Drivers of Change.” World<br />
Development 37 (1): 36–49 p.<br />
Collier, P. 2009. Wars, Guns, and Votes. Niujorkas: „HarperCollins“<br />
leidykla.<br />
Dollar, D. ir V. Levin. 2006. “The Increasing Selectivity of Foreign<br />
Aid, 1984–2003.” World Development 34 (12): 2034–2046 p.<br />
EBPO/PVK. 2006. Silpnos šalys. Tinkamų tarptautinių veiksmų<br />
pažeidžiamose valstybėse ir situacijose principai. PVK aukštesniojo<br />
lygio susitikimas, gruodžio 5–6 d.<br />
EBPO/PVK. 2008. Valstybės stiprinimo silpnumo situacijose<br />
sampratos ir dilemos – nuo silpnumo iki atsparumo. Paryžius:<br />
EBPO.<br />
Engberg-Pedersen, L., L. Andersen ir F. Stepputat. 2008. Fragile<br />
Situations – Current Debates and Central Dilemmas. Ataskaita<br />
Nr. 2008:9. Kopenhaga: Danijos tarptautinių tyrimų institutas.<br />
Europos Sąjungos Taryba. 2007. Tarybos išvados dėl ES atsako<br />
Į silpnumo situacijas. 2831-asis Išorės santykių tarybos susitikimas,<br />
lapkričio 19–20 d., Briuselis.<br />
Fielding, D. ir G. Mavrotas. 2008. “Aid Volatility and Donor-<br />
Recipient Characteristics in ‘Difficult Partnership Countries’.”<br />
Economica 75: 481–494 p.<br />
Guillaumont, P. ir S. Guillaumont Jeanneney. 2009. State Fragility<br />
and Economic Vulnerability: What Is Measured and Why? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Kaplan, S. 2008. Fixing Fragile States – A New Paradigm for<br />
Development. Vestportas: Praeger Security International.<br />
Levin, V. ir D. Dollar. 2005. The Forgotten States: Aid Volumes and<br />
Volatility in Difficult Partnership Countries (1992–2002). Suvestinis<br />
dokumentas, parengtas PVK mokymo ir patariamajam procesui<br />
esant sunkiai partnerystei. Oksfordas: Oksfordo politikos<br />
vadyba.<br />
2 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Adam, C. ir S. O’Connell. 1999. “Aid, Taxation and Development in<br />
Sub-Saharan Africa.” Economics and Politics 11 (3): 225–54 p.<br />
Afrikos plėtros bankas. 2009. Afrikos vystymosi ataskaita 2008-<br />
2009 m. Tunisas: Afrikos plėtros bankas.<br />
Aksoy, M. A., Isik-Dikmelik, A., 2008, Are low food s pro-poor? Net<br />
food buyers and sellers in low-income countries, Pasaulio bankas,<br />
Politikos tyrimų darbo dokumentų serija Nr. 4642, Vašingtonas:<br />
Pasaulio bankas.<br />
Chauvet, L. ir P. Collier. 2008. “What Are the Preconditions for<br />
Turnarounds in Failing States?” Journal of Peace and Conflict<br />
Management 25 (4) 332–348 p.<br />
Collier, P. 2009. The Political Economy of Fragile States and<br />
Implications for <strong>European</strong> Development Policy. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Dessus, S., 2008, The short and longer term potential welfare<br />
impact of global commodity inflation in Tanzania, Pasaulio bankas,<br />
Politikos tyrimų darbo dokumentų serija Nr. 4760, Vašingtonas:<br />
Pasaulio bankas.<br />
EBPO ir AfDB. 2009. Afrikos ekonomikos apžvalga. Paryžius:<br />
EBPO.<br />
EBPO. 2009. Išteklių srautai Į silpnas ir konfliktų paveiktas valstybes<br />
– 2008 m. metinė ataskaita. Paryžius: EBPO.<br />
FAO, 2009, Crop Prospects and Food Situation, 3, 2009 m. birželis,<br />
Roma: FAO.<br />
135<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
FAO. 2008a. The State of Food Insecurity in the World: High Food<br />
Prices and Food Security–Threats and Opportunities. Roma: FAO.<br />
FAO. 2008b. Soaring Food Prices: Facts, Perspectives, Impacts and<br />
Actions Required HLC/08/INF/1. Informacinis dokumentas aukšto<br />
lygio konferencijai dėl Pasaulio apsirūpinimo maistu užtikrinimo:<br />
Klimato kaitos ir bioenergijos iššūkiai, birželio 3–5 d., Roma.<br />
Fituoussi, J. P., A. Sen ir J. E. Stiglitz. 2009. Report by the <strong>Commission</strong><br />
on the Measurement of Economic Performance and Social Progress.<br />
http://www.stiglitz-sen-fitoussi.fr/documents/rapport_anglais.<br />
pdf (apsilankyta 2009 m. rugsėjo 29 d.).<br />
Guillaumont, P. ir S. Guillaumont Jeanneney. 2009. State Fragility<br />
and Economic Vulnerability: What Is Measured and Why? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Gupta, S. ir S. Tareq. 2008. “Mobilizing Revenues.” Finance and<br />
Development 45 (3): rugsėjis.<br />
International Telecommunication Union, 2009, Information<br />
Society statistical Profiles 2009 – Africa, parengta regioniniams<br />
parengiamiesiems susitikimams (RPMs), skirtiems 2010 m ITU<br />
pasaulinei telekomunikacijų vystymo konferencijai.<br />
Ivanic, M. ir W. Martin. 2008. Implications of higher global food<br />
prices for poverty in low-income countries. Pasaulio banko politikos<br />
tyrimų darbo dokumentų serija Nr. 4594, Vašingtonas: Pasaulio<br />
bankas.<br />
JTPPK. 2008. Handbook of Statistics. Duomenų bazė internete.<br />
http://www.unctad.org/Templates/Page.asp?intItemID=1890<br />
(apsilankyta 2009 m. kovo 3 d.).<br />
JTPPK. 2009. Economic Development in Africa – Report 2009.<br />
Strengthening Regional Economic Integration for Africa’s<br />
Development,. Niujorkas ir Ženeva: JTPPK.<br />
JTVP. 2008. Human Development Indices. A Statistical Update 2008.<br />
Niujorkas: Jungtinių Tautų vystymo programa.<br />
Naudé, W. 2009. Africa and the Global Economic Crisis: A Risk<br />
Assessment and Action Guide. Europos ataskaitos dėl vystymosi<br />
2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Ng, F. ir M. A. Aksoy. 2008. Who Are the Net Food Importing<br />
Countries?. Pasaulio banko politikos tyrimų darbo dokumentas<br />
Nr. 4457. Pasaulio bankas, Vašingtonas.<br />
Pasaulio bankas. 2008a. Pasaulio plėtros rodikliai. Vašingtonas:<br />
Pasaulio bankas.<br />
Pasaulio bankas. 2008b. Afrikos plėtros rodikliai 2007 m.<br />
Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Pasaulio bankas. Demografinės ir sveikatos apžvalgos. Įvairūs<br />
metai ir šalys.<br />
Pasaulio maisto programa. 2009. World Hunger Series – Hunger<br />
and Markets. Roma: PMP.<br />
PSO. 2008. WHO Statistical Information System Online Database.<br />
www.who.int/whosis/en/index.html (Accessed on June, 23<br />
2009). Ženeva: PSO.<br />
Reisen, H. 2007. Is China Actually Helping Improve Debt<br />
Sustainability in Africa?. G-24 politikos pranešimas Nr. 9,<br />
Vašingtonas: Tarpvyriausybinė dvidešimt keturių šalių grupė<br />
(G24).<br />
Sarris, A. ir G. Rapsomanikis. 2009. Agricultural Food Commodity<br />
Markets and Vulnerability of African Economies. Dokumentas,<br />
pateiktas ERD seminare, kovo 17–18 d., Kembridžas.<br />
SIPRI. 2008. SIPRI Arms Transfers Database. www.sipri.org<br />
(apsilankyta 2009 m. rugpjūčio 2 d.). Stokholmas: Stokholmo<br />
tarptautinis taikos mokslinių tyrimų institutas.<br />
Stümer, M. 2008. Financing for Development: Increasing<br />
Government Revenues from the Extractive Sector in Sub-Saharan<br />
Africa. Darbo dokumentas. Entwicklungspolitik / Vokietijos<br />
vystymo institutas, Bona.<br />
Tilly, C. 1990. Coercion, Capital and <strong>European</strong> States, AD 990–1992.<br />
Kembridžas: Blackwells.<br />
TVF. 2009a. Regiono ekonomikos apžvalga – Afrika Į pietus nuo<br />
Sacharos. Balandis. Vašingtonas: Tarptautinis valiutos fondas.<br />
TVF. 2009b. Pasaulio ekonomikos apžvalga. Balandis. Vašingtonas:<br />
Tarptautinis valiutos fondas.<br />
UNESCO Statistikos institutas. 2008. Correspondence on education<br />
expenditure data. 2008 m. gruodis. Jungtinių Tautų švietimo,<br />
mokslo ir kultūros organizacija, Monrealis.<br />
Volkerink, B. 2009. Tax Policy in Sub-Saharan Africa. A survey of<br />
issues for a number of countries. Darbo dokumentas Nr. 2009-<br />
01, Apmokestinimo ir viešojo valdymo centras, Utrechto<br />
universitetas.<br />
Wodon, Q. ir H. Zaman. 2008. Rising Food Prices in Sub-Saharan<br />
Africa: Poverty Impact and Policy Responses. Politikos tyrimų darbo<br />
dokumentas Nr. 4738. Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
2.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
EBPO. 2008. Zambijos ekonomikos apžvalga. Paryžius: EBPO.<br />
Fynn, J. ir S. Haggblade. 2007. Potential Impact of the Kwacha<br />
Appreciation and Proposed Tax Provision of the 2006 Budget Act<br />
on Zambian Agriculture. Darbo dokumentas Nr. 16. Apsirūpinimo<br />
maistu užtikrinimo projektas, Zambijos nacionalinė ūkininkų<br />
sąjunga.<br />
Fraser, A. ir J. Lungu. 2007. For Whom The Windfalls: Winners<br />
and Losers in the Privatisation of Zambia’s Copper Mines. www.<br />
minewatchzambia.com (apsilankyta 2009 m. balandžio 20 d.).<br />
Green, D. 2009. A Copper-Bottomed Crisis? The Impact of the Global<br />
Economy. Meltdown on Zambia. Oksfordas: Oxfam mimeo.<br />
Ndulo, M., D. Mudenda, L. Ingombe ir L. Muchimba. 2009. Paper<br />
10: Zambia, Global Financial Crisis Discussion Series. Londonas:<br />
Užjūrio plėtros institutas.<br />
Reuters. 2009. Zambia – at sixes and sevens over mineral policy?,<br />
http://www.minesandcommunities.org/article.php?a=9198<br />
(apsilankyta 2009 m. birželio 23 d.)<br />
136
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
TVF. 2009. Pasaulio ekonomikos apžvalga – krizė ir atkūrimas.<br />
Vašingtonas: TVF.<br />
Weeks, J. 2008. Economics Effects of Copper Prices on the Zambian<br />
Economy: Exchange Rate Regime and Kwacha Appreciation.<br />
Dokumentas, pateiktas tarptautiniame seminare dėl pagrindinių<br />
prekių rinkos iššūkių ir perspektyvų pasaulio ekonomikoje –<br />
Alfred Maizels atminti skirtas seminaras. Rytų ir Afrikos tyrimų<br />
mokykla, rugsėjo 19–20 d., Londonas.<br />
Weeks, J., V. Seshaman, A. C. K. Mukungu ir S. Patel. 2007. Kwacha<br />
Appreciation 2005-2006: Implications for the Zambian Economy.<br />
Pranešimas, parengtas Jungtinių Tautų vystymo programai,<br />
Lusaka.<br />
Zambijos eksporto valdyba. 2007. Exporter Audit Report. Lusaka:<br />
Zambijos eksporto valdyba.<br />
3 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Acemoglu, D., S. Johnson ir J. A. Robinson. 2001. “The Colonial<br />
Origins of Comparative Development: An Empirical Investigation.”<br />
American Economic Review 91 (5): 1369–1401 p.<br />
Anderson, L. 2004. “Antiquated Before They Can Ossify: States<br />
That Fail Before They Form.” Journal of International Affairs 58<br />
(1): 1–16 p.<br />
Angeles, L. ir K. C. Neanidis. 2009. “Aid Effectiveness: The<br />
Role of the Local Elite.” Journal of Development Economics<br />
90: 120–134 p.<br />
Bayart, J.-F. 1999. “The ‘Social Capital’ of the Felonious State.”<br />
leidinyje The Criminalization of the State in Africa, ed. J.-F. Bayart,<br />
S. Ellis ir B. Hibou. Bloomington: Indianos universiteto leidykla.<br />
Barfield, T. J. 1993. The Nomadic Alternative. Englewood Cliffs:<br />
Prentice Hall.<br />
Bertoli, S. ir E. Ticci. 2009. The Fragile Consensus on Fragility.<br />
Europos ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis<br />
dokumentas.<br />
Briscoe, I. 2008. “The EU Response to Fragile States.” <strong>European</strong><br />
Security Review 42: 7-10 p.<br />
Cammack, D., D. McLeod, A. Rocha-Menocal ir K. Christiansen.<br />
2006. Donors and the ‘Fragile Sates’ Agenda: A Survey of<br />
Current Thinking and Practice. Pranešimas, pateiktas Japonijos<br />
tarptautinio bendradarbiavimo agentūrai. Londonas: Užjūrio<br />
plėtros institutas.<br />
Clapham, C. 1996. Africa and the International System. Kembridžas:<br />
Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Collier, P. 2009a. Wars, Guns, and Votes – Democracy in Dangerous<br />
Places, Niujorkas: „HarperCollins“ leidykla.<br />
Collier, P. 2009b. The Political Economy of Fragile States and<br />
Implications for <strong>European</strong> Development Policy. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Dollar, D. ir V. Levin. 2006. “The Increasing Selectivity of Foreign<br />
Aid, 1984–2003.” World Development 34 (12): 2034–2046 p.<br />
Easterly, W. E. 2000. Can Institutions Resolve Ethnic Conflict?<br />
Pasaulio banko politikos tyrimų darbo dokumentas Nr. 2482.<br />
Pasaulio bankas, Vašingtonas.<br />
Englebert, P. ir D. M. Tull. 2008. “Postconflict Reconstruction in<br />
Africa – Flawed Ideas about Failed States.” International Security<br />
32 (4): 106–139 p.<br />
Herbst, J. 2000. States and Power in Africa. Prinstonas: Prinstono<br />
universiteto leidykla.<br />
JTAEK. 2007. Relevance of African Traditional Institutions of<br />
Governance. Adis Abeba: JTAEK.<br />
Kaplan, S. 2009. Enhancing Resilience in Fragile States. Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Lange, M. K. 2004. “British Colonial Legacies and Political<br />
Development.” World Development 32 (6): 905–922 p.<br />
Lugard, F. 1922. The Dual Mandate in British Tropical Africa.<br />
Londonas: W. Blackwood and Sons.<br />
Luling, V. 1997. “Come Back Somalia? Questioning a Collapsed<br />
State.” Third World Quarterly 18 (2): 287–302 p.<br />
Mamdani, M. 1996. Citizen and Subject – Contemporary Africa and<br />
the Legacy of Late Colonialism. Londonas: James Currey.<br />
Myrdal, G. 1972. Asian Drama: An Inquiry into the Poverty of<br />
Nations. Londonas: Allen Lane.<br />
Newbury, C. 1998. Ethnicity and the Politics of History in Rwanda.<br />
Africa Today 45 (1), 7–24 p.<br />
North, D. 1990. Institutions, Institutional Change and Economic<br />
Performance. Kembridžas: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Nunn, N. 2007. “Historical Legacies: A Model Linking Africa’s<br />
Past to Its Current Underdevelopment.” Journal of Development<br />
Economics 83 (1): 157–175 p.<br />
Nunn, N. 2008. “The Long-Term Effects of Africa’s Slave Trades.”<br />
The Quarterly Journal of Economics 123 (1): 139–176 p.<br />
Nunn, N. ir D. Puga. 2009. Ruggedness: The Blessing of Bad<br />
Geography in Africa. Nacionalinio ekonomikos tyrimų biuro darbo<br />
dokumentas Nr. 14918. Kembridžas: Nacionalinis ekonomikos<br />
tyrimų biuras.<br />
Nunn, N. ir Wantchekon, L. 2009. The Slave Trade and the Origins<br />
of Mistrust in Africa. Nacionalinio ekonomikos tyrimų biuro darbo<br />
dokumentas Nr. 14783. Kembridžas: Nacionalinis ekonomikos<br />
tyrimų biuras.<br />
Paris, R. 2002. “International Peacebuilding and the ‘Mission<br />
Civilisatrice’.” Review of International Studies 28 (4): 637–656 p.<br />
Putnam, R. 1993. Making Democracy Work: Civic Traditions in<br />
Modern Italy. Prinstonas: Prinstono universiteto leidykla.<br />
Ranger, T. 1983. “The Invention of Tradition in Colonial Africa.”<br />
in The Invention of Tradition, ed. E. Hobsbawm ir T. Ranger.<br />
Kembridžas: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Robinson, J. A. 2002. States and Power in Africa by Jeffrey I. Herbst:<br />
A Review Essay. Journal of Economic Literature 40 (2): 510–519 p.<br />
137<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Tilly, C. 1990. Coercion, Capital and <strong>European</strong> States, AD 990–1990.<br />
Kembridžas: Blackwells.<br />
Wallerstein, I. 1975. “Class-Formation in the Capitalist World-<br />
Economy.” Politics Society 5: 367–375 p.<br />
4 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Alinovi, L. ir L. Russo. 2009. Features of Food Systems and Food<br />
Insecurity in Fragile States: Policy Implications. Dokumentas,<br />
pateiktas ERD seminare „Maisto krizė ir žemės ūkio sektoriaus<br />
vystymosi potencialas silpnose šalyse,“ kovo 17–18 d.,<br />
Kembridžas.<br />
Barbieri, K. ir R. Reuveny. 2005. “Economic Globalization and Civil<br />
War.” The Journal of Politics 67(4): 1228–1247 p.<br />
Benson, T. 2008. An Assessment of the Likely Impact on Ugandan<br />
Households of Rising Global Food Prices: A Secondary Data Analysis.<br />
Pranešimas Pasaulio maisto programai, UNICEF ir Maisto ir žemės<br />
ūkio organizacijai. Vašingtonas: Tarptautinis maisto politikos<br />
tyrimų institutas.<br />
Bussman, M., G. Schneider ir N. Wiesehomeier. 2005. “Foreign<br />
Economic Liberalization and Peace: The Case of Sub-Saharan<br />
Africa.” <strong>European</strong> Journal of International Relations 11 (4): 551–<br />
579 p.<br />
Chauvet, L., P. Collier ir A. Hoeffler. 2007. The Cost of Failing<br />
States and the Limits to Sovereignty. Mokslinis straipsnis 2007/30.<br />
Helsinkis: UNU-WIDER.<br />
Collier, P. ir A. J. Venables. 2009. Natural Resources and State<br />
Fragility. Europos ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis<br />
dokumentas.<br />
Collier, P., V. L. Elliott, H. Hegre, A. Hoeffler, M. Reynal-Querol<br />
ir N. Sambanis. 2003. Breaking the Conflict Trap: Civil War and<br />
Development Policy. Niujorkas: Oksfordo universiteto leidykla.<br />
Cotula, L., S. Vermeulen, R. Leonard ir H. Keeley. 2009. Land<br />
Grab or Development Opportunity? Agricultural Investment and<br />
International Land Deals in Africa. Roma/Londonas: JT maisto ir<br />
žemės ūkio organizacija (FAO), Tarptautinis žemės ūkio plėtros<br />
fondas (TŽŪPF) ir Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas<br />
(IIED).<br />
DFID. 2001. The Causes of Conflict in Sub-Saharan Africa. Pagrindų<br />
dokumentas. Londonas: DFID.<br />
Dixit, A. 1989. “Entry and Exit Decisions under Uncertainty.”<br />
Journal of Political Economics 97 (1989): 620–638 p.<br />
Flores, M. 2004. Conflict, Rural Development and Food Security in<br />
West Africa. EKA darbo dokumentas Nr. 04-02. Roma: FAO.<br />
Fosu, A. K. 2009. “Inequality and the Impact of Growth on<br />
Poverty: Comparative Evidence for Sub-Saharan Africa.” Journal<br />
of Development Studies 45 (5): 726–745 p.<br />
Gissinger, R. ir N. L. Gleditsch. 1999. “Globalization and Conflict:<br />
Welfare, Distribution, and Political Unrest.” Journal of World-<br />
Systems Research 5 (2): 327–365 p.<br />
GRAIN. 2008. Seized: The 2008 land grab for food and financial<br />
security. http://www.grain.org/landgrab/ (apsilankyta 2009 m.<br />
gegužės 11 d.).<br />
Isham, J., L. Pritchett, M. Woolcock, ir G. Busby. 2005. “The<br />
Varieties of Resource Experience: Natural Resource Export<br />
Structures and the Political Economy of Economic Growth.” World<br />
Bank Economic Review 19 (2): 141–174 p.<br />
JTPPK. 2009. Food Security in Africa: Learning Lessons from the<br />
Food Crisis. Ženeva: JTPPK.<br />
Larrain, P. ir J. Tavares. 2007. Can Openness Deter Corruption?<br />
The Role of Foreign Direct Investment. CEPR darbo dokumentas<br />
Nr. 6488, Londonas: CEPR.<br />
Maconahie, R. 2008. New agricultural frontiers in post-conflict<br />
Sierra Leone? Exploring institutional challenges for wetland<br />
management in the Eastern Province. Darbo dokumentas Nr. 24,<br />
Mančesteris: Brooks Pasaulio skurdo institutas.<br />
Martin, P., T. Mayer ir M. Thoenig. 2008. “Civil Wars and<br />
International Trade.” Journal of the <strong>European</strong> Economic Association<br />
6 (2–3): 541–550 p.<br />
Mehlum, H., K. Moene ir R. Torvik. 2006. “Institutions and the<br />
Resource Curse.” Economic Journal 116 (508): 1–20 p.<br />
Messer, E. ir J. Cohen. 2006. Conflict, Food Insecurity, and<br />
Globalization. FCND dokumentas 26. Vašingtonas: IFPRI.<br />
Messer, E., M. Cohen, J. D’Costa. 1998, Breaking the Links between<br />
Conflict and Hunger. 2020 dokumentas. Vašingtonas: IFPRI.<br />
Nhantumbo, I. ir A. Salomao. 2009. Biofuels, Land Access and New<br />
Business Models for Rural Livelihoods in Africa – The Mozambican<br />
Case. Nepaskelbtas pranešimas. Maputu/Londonas: Centro Terra<br />
Viva, Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas.<br />
Pantuliano, S. 2008. “Responding to Protracted Crises: The<br />
Principled Model of NMPACT in the Sudan.” Leidinyje Beyond<br />
Relief: Food Security in Protracted Crises, ed. L. Alinovi, G. Hemrich<br />
ir L. Russo. JK: Practical Action Publishing, ir Roma: FAO.<br />
Polachek, S., C. Seigle ir J. Xiang. 2005. Globalization and<br />
International Conflict: Can FDI Increase Peace? Darbo dokumentas.<br />
Niuarkas: Rutgers universitetas.<br />
Pons-Vignon, N. ir H. B. Solignac Lecomte. 2004. Land, Violent<br />
Conflict and Development. EBPO vystymosi centro darbo<br />
dokumentas Nr. 233. Paryžius: EBPO vystymosi centras.<br />
Reynal-Querol, M. 2009. Fragility and Conflicts. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Robinson, J. A. 2009. Botswana as a Role Model for Country Success.<br />
Mokslinis straipsnis Nr. 2009/04, Helsinkis: UNU-WIDER.<br />
Sachikonye, L. M. 2003. The Situation of Commercial Farm Workers<br />
after Land Reform in Zimbabwe. Pranešimas Ūkio visuomeniniam<br />
fondui. Londonas: CIIR.<br />
Segura-Cayuela, R. 2006. Inefficient Policies, Inefficient Institutions<br />
and Trade. Banco de España darbo dokumentas 0633. Madridas:<br />
Banco de España.<br />
138
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
Stewart, F. C. Huang ir M. Wang. 2001. “Internal Wars in<br />
Developing Countries: An Empirical Overview of Economic and<br />
Social Consequences.” Leidinyje War and Underdevelopment,<br />
Vol. 1, ed. F. Stewart, V. Fitzgerald. Oksfordas: Oksfordo<br />
universiteto leidykla.<br />
Sulle, E. 2009. Biofuels, Land Access and Tenure, and Rural<br />
Livelihoods in Tanzania. Tanzanijos gamtos išteklių forumas,<br />
Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas (IIED). Arusha/<br />
Londonas: IIED.<br />
Vlassenroot, K., S. Ntububa ir T. Raeymaekers. 2006. Food Security<br />
Responses to the Protracted Crisis Context of the Democratic<br />
Republic of the Congo. Pranešimas FAO – Apsirūpinimo maistu<br />
užtikrinimo informacija, skirta veiksmams. Roma: FAO.<br />
Von Braun, J. ir R. S. Meinzen-Dick. 2009. Land Grabbing by Foreign<br />
Investors in Developing Countries: Risks and Opportunities. IFPRI<br />
politikos pranešimas. Vašingtonas: IFPRI.<br />
Zhu, B. 2007. Fortune or Evil? The Effects of Inward Foreign Direct<br />
Investment on Corruption. Politikos mokslų fakultetas, Kolumbijos<br />
universitetas, Mimeo. Niujorkas: Kolumbijos universitetas.<br />
4.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Gamtos išteklių chartija. Apsilankyta 2009 m. spalio 5 d. iš www.<br />
naturalresourcecharter.org/.<br />
4.2 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Cotula, L., S. Vermeulen, R. Leonard ir H. Keeley. 2009. Land Grab or<br />
Development Opportunity? Agricultural Investment and International<br />
Land Deals in Africa. Roma/Londonas: JT maisto ir žemės ūkio<br />
organizacija (FAO), Tarptautinis žemės ūkio plėtros fondas (TŽŪPF)<br />
ir Tarptautinis aplinkos ir vystymo institutas (IIED).<br />
4.3 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Elhadj, E. 2008. “Saudi Arabia’s Agricultural Project: From Dust<br />
to Dust.” The Middle East Review of International Affairs 12 (2):<br />
1-12 p.<br />
FAO. 2008. FAOSTAT. http://www.fao.org/economic/ess/foodsecurity-statistics/en/.<br />
Nur, E. 2009. Foreign Direct Investment in Sudan (2000–<br />
2008): Magnitude, Location, and Allocation. Nepaskelbtas<br />
dokumentas.<br />
Reuters. 2008. Saudi Arabia Scraps Wheat Growing to Save Water.<br />
Sausio 8 d.<br />
Reuters. 2009. GCC, ASEAN Eye New Trade Bloc Based on Food, Oil.<br />
2009 m. birželio 30 d.<br />
Revenga, C., J. Brunner, N. Henninger, R. Payne ir K. Kassem.<br />
2000. Pilot Analysis of Global Ecosystems: Freshwater Systems.<br />
Vašingtonas: Pasaulio išteklių institutas.<br />
Sudano ministerija, Asmeninė komunikacija. 2009 m. liepa.<br />
5 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Alinovi, L. ir L. Russo. 2009. Features of Food Systems and Food<br />
Insecurity in Fragile States: Policy Implications. Dokumentas,<br />
pateiktas ERD seminare, kovo 17–18 d., Kembridžas.<br />
Alinovi, L., E. Mane ir D. Romano. 2009. Measuring Household<br />
Resilience to Food Insecurity: Application to Palestinian Households.<br />
Dokumentas, pateiktas ERD konferencijoje, gegužės 21–23 d.,<br />
Akra.<br />
Engberg-Pedersen, L., L. Andersen ir F. Stepputat. 2008. Fragile<br />
Situations – Current Debates and Central Dilemmas. Pranešimas Nr.<br />
2008:9. Kopenhaga: Danijos tarptautinių tyrimų institutas.<br />
Folke, C. 2006. “Resilience: The Emergence of a Perspective<br />
for Social-Ecological Systems Analyses.” Global Environmental<br />
Change 16: 253–267 p.<br />
Guillaumont, P. ir S. Guillaumont Jeanneney. 2009. State Fragility<br />
and Economic Vulnerability: What Is Measured and Why? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Holling, C. S. 1973. “Resilience and Stability of Ecological Systems.”<br />
Annual Review of Ecology and Systematics 4: 1–23 p.<br />
Manor, J. 2007. Aid That Works. Pasaulio bankas: Vašingtonas.<br />
Migdal, J. S. 1988. Strong Societies and Weak States: State-Society<br />
Relations and State Capabilities in the Third World. Prinstonas:<br />
Prinstono universiteto leidykla.<br />
Perrings, C. 2006. “Resilience and Sustainable Development.”<br />
Environment and Development Economics 11: 417–427 p.<br />
Spalding, N. J. 1996. “State-Society Relations in Africa: An<br />
Exploration of the Tanzanian Experience.” Polity 29 (1):<br />
65–96 p.<br />
Stinchcombe, A. 1975. “Social Structure and Politics.” Leidinyje<br />
Handbook of Political Science, ed. F. I. Greenstein ir N. W. Polsby,<br />
Vol. 3: 557–622, 602 p. Reading, Mass.: Addison-Wesley.<br />
5.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Guillaumont, P. ir S. Guillaumont Jeanneney. 2009. State Fragility<br />
and Economic Vulnerability: What Is Measured and Why? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Walker, B., C. S. Holling, S. R. Carpenter, A. Kinzig. 2004. “Resilience,<br />
Adaptability and Transformability in Social-Ecological Systems.”<br />
Ecology and Society 9 (2): 5 p.<br />
6 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Afrikos plėtros bankas. 2009a. An Update on the Impact of the<br />
Financial Crisis on African Economies. Pagrindinių klausimų<br />
dokumentas, parengtas C-10 susitikimui, kovo 11 d., Dar es<br />
Salamas, Tanzanija.<br />
Afrikos plėtros bankas. 2009b. Afrikos vystymosi ataskaita 2008-<br />
2009 m. Tunisas: Afrikos plėtros bankas.<br />
139<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Afrikos plėtros bankas. 2009c. Afrika ir pasaulinė ekonomikos krizė:<br />
Ilgalaikio augimo fondų išsaugojimo strategijos. Dokumentas,<br />
parengtas 2009 m. Afrikos plėtros banko kasmetiniams<br />
susitikimams, gegužės 13-14 d., 2009, Dakaras.<br />
Allen, F. ir G. Giovannetti. 2009. The impact of the 2008-09 financial<br />
crisis on fragile countries in Sub-Saharan Africa. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Arbache, J. S. ir J. Page. 2008. “Africa’s Recent Growth Robust?”<br />
Afrikos regiono darbo dokumentų serija. Vašingtonas: Pasaulio<br />
bankas.<br />
Berman, N. ir P. Martin. 2009. The Vulnerability of Sub-Saharan<br />
Africa to the Financial Crisis: The Case of Trade. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Bertoli, S., G. A. Cornia ir F. Manaresi. 2007. “Aid Performance and<br />
Its Determinants: A Comparison of Italy with the OECD Norm.”<br />
BNL Quarterly Review 60 (242): 271-321 p.<br />
Bonassi, C., G. Giovannetti ir G. Ricchiuti. 2006. “The Effects of FDI<br />
on Growth and Inequality.” Leidinyje Pro Poor Macroeconomics –<br />
Potential and Limitations, ed. G. A. Cornia. Houndmills Basingstoke<br />
Hampshire: Palgrave Macmillan.<br />
Brückner, M. ir A. Ciccone. 2007. “Growth, Democracy, and Civil<br />
War.” UPF darbo dokumentas Nr. 1053. Barselona.<br />
Bugamelli, M. ir F. Paternò. 2006. “Workers’ Remittances and<br />
Current Account Reversals.” Ekonomikos tyrimų dokumentas<br />
Nr. 573. Roma: Italijos Bankas.<br />
Calí M. ir S. Dell’Erba. 2009. “The Global Financial Crisis and<br />
Remittances.” Darbo dokumentas 303. Londonas: UPI.<br />
Chen, S. ir M. Ravallion. 2009. “The impact of the global financial<br />
crisis on the world’s poorest.” Vox. http://www.voxeu.org/index.<br />
php?q=node/3520 (apsilankyta 2009 m. gegužės 21 d.).<br />
Ciccone, A. 2008. “Transitory Economic Shocks and Civil Conflict.”<br />
Dokumentas Nr. 7083. Londonas: CEPR.<br />
Cotula, L., S. Vermeulen, R. Leonard ir J. Keeley. 2009. Land<br />
Grab or Development Opportunity? Agricultural Investment and<br />
International Land Deals in Africa. Londonas/Roma: IIED/FAO/<br />
TŽŪPF.<br />
Dixit, A. 1989. “Hysteresis, Import Penetration, and Exchange<br />
Rate Pass-Through.” Quarterly Journal of Economics 104 (2):<br />
205–228.<br />
EBPO. 2008. Išteklių srautų Į silpnas šalis kontroliavimas: 2007 m.<br />
ataskaita. Plėtros bendradarbiavimo direktoratas. Paryžius:<br />
EBPO.<br />
EBPO. 2009a. DAC Report on Aid Predictability – Survey on Donors’<br />
Spending Plans 2009-2011. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO. 2009b. EBPO ekonomikos apžvalga Nr. 85, birželis, Paryžius:<br />
EBPO.<br />
EBPO. PVK statistikos duomenų bazė internete. http://stats.oecd.<br />
org/qwids/ (apsilankyta 2009 m. balandžio 22 d.).<br />
Eichengreen, B. ir K. H. O’Rourke. 2009. “A Tale of Two<br />
Depressions.” http://www.tek.org.tr/dosyalar/VOX-74.doc<br />
(apsilankyta 2009 m. liepos 13 d.).<br />
Fosu, A. K. ir W. A. Naudé. 2009. “The Global Economic Crisis:<br />
Towards Syndrome-Free Recovery for Africa.” Dokumentas,<br />
parengtas papildomam renginiui dėl atsigavimo iš pasaulinės<br />
krizės: Įgyvendinant veiksmų planą Afrikai ir mažiausiai<br />
išsivysčiusioms šalims Jungtinių Tautų konferencijoje dėl<br />
pasaulinės finansų ir ekonomikos krizės ir jos poveikio vystymuisi,<br />
birželio 25 d., Niujorkas.<br />
Friedman, J. ir N. Schady. 2009. “How many more infants are<br />
likely to die in Africa as a result of the global financial crisis?”<br />
Pasaulio banko politikos tyrimų darbo dokumentas Nr. 5023.<br />
Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
JTPPK. 2009. Assessing the Impact of the Current Financial and<br />
Economic Crisis on Global FDI Flows. Ženeva: JTPPK.<br />
Kasekende, L., L. Ndikumana ir R. Toufik. 2009. Impact of the<br />
Global Financial and Economic Crisis on Africa. Darbo dokumentų<br />
serija Nr. 96, Tunisas: Afrikos plėtros bankas.<br />
Maimbo, S. M. ir D. Ratha. 2005. Remittances – Development<br />
Impact and Future Prospects. Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Miguel, E., S. Satyanath ir E. Sergenti. 2004. “Economic Shocks<br />
and Civil Conflicts: An Instrumental Variables Approach.” Journal<br />
of Political Economy 112(4): 725–753 p.<br />
Naudé, W. 2009. Africa and the Global Economic Crisis: A Risk<br />
assessment and Action Guide. Europos ataskaitos dėl vystymosi<br />
2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
One. 2009. The Data Report 2009 – Monitoring the G8 Promise to<br />
Africa. http://one.org/international/datareport2009/downloads.<br />
html (apsilankyta 2009 m. liepos 13 d.).<br />
Pasaulio bankas. 2009a. “Protecting Progress: The Challenge<br />
Facing Low Income Countries in the Global Recession.”<br />
Grindžiamasis dokumentas, Pasaulio banko darbuotojų parengtas<br />
G-20 susitikimui, rugsėjo 24–25 d., Pitsburgas.<br />
Pasaulio bankas. 2009b. “Swimming Against the Tide: How<br />
Developing Countries Are Coping With the Global Crisis.”<br />
Grindžiamasis dokumentas, Pasaulio banko darbuotojų parengtas<br />
G-20 finansų ministrų ir centrinių bankų vadovų susitikimui, kovo<br />
13–14 d., Horsham, Jungtinė Karalystė.<br />
Pasaulio bankas. 2009c. Pasaulio plėtros rodikliai 2009 m.<br />
Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Pasaulio bankas. 2009d. “In Africa, ‘Poverty Has A Female Face.’”<br />
http://go.worldbank.org/HBLTTGNP00 (apsilankyta 2009 m.<br />
liepos 27 d.).<br />
Pasaulio prekybos atlasas. 2009. Duomenų bazė internete http://<br />
www.gtis.com/gta/ (apsilankyta 2009 m. birželio 22 d.).<br />
PTI. 2008. Voices from the South – The Impact of the Financial Crisis<br />
on Developing Countries. Brighton: Plėtros tyrimų institutas.<br />
140
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
Ratha, D. 2006. Leveraging Remittances for Development.<br />
Dokumentas, pateiktas konferencijoje dėl migracijos, prekybos<br />
ir vystymosi. Dalasas: Federalinis rezervinis bankas.<br />
Ratha, D. ir S. Mohapatra. 2009. “Revised Outlook for Remittance<br />
Flows 2009–2011: Remittances Expected to Fall by 5 to 8 Percent<br />
in 2009.” Migration and Development Brief 9. Vašingtonas: Pasaulio<br />
bankas.<br />
Ratha, D. ir W. Shaw. 2007. “South-South Migration and<br />
Remittances.” Darbo dokumentas Nr. 102. Vašingtonas: Pasaulio<br />
bankas.<br />
Round, J. I. ir M. Odedokun. 2004. “Aid Effort and Its<br />
Determinants.” International Review of Economics and Finance<br />
13 (3): 293–309 p.<br />
Sander, C. ir S. M. Maimbo. 2005. “Migrant Remittances in Africa:<br />
A Regional Perspective in Remittances.” Leidinyje Development<br />
Impact and Future Prospects, ed. S. M. Maimbo ir D. Ratha.<br />
Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Strauss-Kahn, D. 2009. “Economic Stability, Economic Cooperation,<br />
and Peace – The Role of the IMF.” Pastabos Pasauliniame<br />
kūrybiško vadovavimo aukščiausiojo lygio susitikime, rugsėjo<br />
23 d., Niujorkas.<br />
TVF. 2008. Pasaulio ekonomikos apžvalga – pasaulinio ekonomikos<br />
nuosmukio iššūkių politika. Vašingtonas: TVF.<br />
TVF. 2009a. Pasaulio ekonomikos apžvalga – krizė ir atkūrimas.<br />
Vašingtonas: TVF.<br />
TVF. 2009b. Regiono ekonomikos apžvalga – Afrika Į pietus nuo<br />
Sacharos. Vašingtonas: TVF.<br />
TVF. 2009c. Pasaulinės finansų krizės reikšmė mažų pajamų šalims.<br />
Vašingtonas: TVF.<br />
UNRISD. 2006. “Political and Social Economy of Care.” www.<br />
unrisd.org/80256B3C005BB128/%28httpProjects%29/37BD12<br />
8E275F1F8BC1257296003210EC?OpenDocument (apsilankyta<br />
2009 m. liepos 25 d.).<br />
UPI. 2009a. G-20 skirta plėtros chartija. 2009 m. grindžiamasis<br />
dokumentas. Londonas: UPI.<br />
UPI. 2009b. The Global Financial Crisis and Developing Countries:<br />
Synthesis of the Findings of 10 Country Case Studies. Darbo<br />
dokumentas 306. Londonas: UPI.<br />
6.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Engle R. F., G. M. Gallo ir M. Velucchi. 2008. A MEM-Based Analysis<br />
of Volatility Spillovers in East Asian Financial Markets. Statistikos<br />
departamento “G. Parenti’’ darbo dokumentų serija Nr. 2008-09.<br />
Florencija, Italija: Florencijos universitetas.<br />
Giovannetti, G. ir M. Velucchi. 2009. African Financial Markets –<br />
A Spillover Analysis of Shocks. Europos ataskaitos dėl vystymosi<br />
2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
6.2 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Alves, P. ir P. Draper. 2007. “Introduction: China’s Growing Role in<br />
Africa.” Leidinyje China in Africa: Mercantilist Predator, or Partner<br />
in Development?, ed. G. le Pere. Midrand, Pietų Afrika: Pasaulinio<br />
dialogo institutas ir Pietų Afrikos Tarptautinių ryšių institutas.<br />
Brautigam, D. 2008. China’s African Aid – Transatlantic Challenges.<br />
Vašingtonas: Jungtinių Valstijų Germano Maršalo fondas.<br />
Brown, K. ir Z. Chun. 2009. China in Africa – Preparing for the Next<br />
Forum on China Africa Cooperation. Londonas: Chatham House<br />
trumposios spaudos konferencijos pranešimas.<br />
Cook, S. ir W. Lam. 2009. The Financial Crisis and China: What<br />
Are the Implications for Low Income Countries? Plėtros tyrimų<br />
institutas, Saseksas. Mimeo.<br />
EBPO. 2008a. China – Encouraging Responsible Business Conduct.<br />
EBPO investavimo politikos apžvalga. Paryžius: Ekonominio<br />
bendradarbiavimo ir vystymosi organizacija.<br />
EBPO. 2008b. Išteklių srautų Į silpnas šalis kontroliavimas: 2007 m.<br />
ataskaita. EBPO silpnų šalių grupė. Paryžius: Ekonominio<br />
bendradarbiavimo ir vystymosi organizacija.<br />
EBPO. 2009. Išteklių srautų Į silpnas šalis kontroliavimas: 2008 m.<br />
ataskaita, EBPO silpnų šalių grupė. Paryžius: Ekonominio<br />
bendradarbiavimo ir vystymosi organizacija.<br />
Jacoby, U. 2007. Getting Together: The New Partnership between<br />
China and Africa for Aid and Trade. Finance and Development<br />
44(2): 46–49 p.<br />
Kinijos tyrimų centras (CCS). 2008. How China Delivers<br />
Development Assistance to Africa. Parengta Tarptautinio vystymosi<br />
departamentui (DFID), Pekinas.<br />
Lancaster, C. 2007. The Chinese Aid System. Apybraiža. Vašingtonas:<br />
Pasaulinio vystymosi centras.<br />
MOFCOM 2007. China Commerce Yearbook 2007, Pekinas: Prekybos<br />
ministerija.<br />
Nacionalinis Kinijos statistikos biuras (įvairūs leidiniai). China<br />
Statistical Yearbook. Versija anglų k. Pekinas: Kinijos statistikos<br />
leidykla.<br />
Pehnelt, G. 2007. The Political Economy of China’s Aid Policy in<br />
Africa. Jenos ekonomikos tyrimų darbo dokumentai Nr. 2007/051.<br />
Jena.<br />
Shinn, D. H. 2008. “Military and Security Relations: China, Africa<br />
and the Rest of the World.” Leidinyje China into Africa: Trade, Aid<br />
and Influence, ed. R. I. Rotberg. Vašingtonas: Brookings Institution<br />
Press.<br />
Tull, D. 2008. China in Africa: <strong>European</strong> Perceptions and Responses<br />
to the Chinese Challenge. SAIS Afrikos tyrimų darbo dokumentai<br />
Nr. 02-08. Vašingtonas.<br />
Woods, N. 2008. “Whose Aid? Whose Influence? China, Emerging<br />
Donors and the Silent Revolution in Development Assistance.”<br />
International Affairs 84(6): 1205–1221 p.<br />
141<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
6.3 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
De Weerdt, J. 2009. “Moving out of Poverty in Tanzania: Evidence<br />
from Kagera.” Journal of Development Studies, leidžiamas.<br />
Harrower, S. ir J. Hoddinnot. 2005. “Consumption Smoothing<br />
in the Zone Lacustre, Mali.” Journal of African Economies 14 (4):<br />
489–519 p.<br />
Hoogeveen, H. 2003. “Informal Insurance in Rural Zimbabwe.”<br />
Journal of African Economies 11 (2): 249–278 p.<br />
Jensen, R. 2000. “Agricultural Volatility and Investments in<br />
Children.” American Economic Review 90 (2): 399–404 p.<br />
Oduro, A. D. 2009. Adverse Shocks and Social Protection in Africa:<br />
What Role for Formal and Informal Financial Institutions? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Sango, D., V. Hoffman ir L. Christiaensen. 2007. “Risks and Coping<br />
Strategies.” Leidinyje Rural Household Vulnerability and Insurance<br />
Against Commodity Risks. Evidence from the United Republic of<br />
Tanzania, ed. L. Christiaensen ir A. Sarris. Roma: FAO.<br />
Sarris, A., P. Karfakis ir L. Christiaensen. 2007. “The Stated Benefits<br />
from Commodity Price and Weather Insurance.” Leidinyje Rural<br />
Household Vulnerability and Insurance Against Commodity Risks.<br />
Evidence from the United Republic of Tanzania, ed. L. Christiaensen<br />
ir A. Sarris. Roma: FAO.<br />
7 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Afrikos Komisija. 2005. Mūsų bendras interesas: Afrikos Komisijos<br />
ataskaita. Harmondsworth: Penguin Books.<br />
Brachet, J. ir H. Wolpe. 2005. Conflict-Sensitive Development<br />
Assistance: The Case of Burundi. Socialinės plėtros dokumentas<br />
Nr. 27. Vašingtonas: Pasaulio bankas.<br />
Cahen, M. 2005. “Success in Mozambique?” Leidinyje Making<br />
States Work: State Failure and the Crisis of Governance, ed.<br />
S. Chesterman, M. Ignatieff ir R. Thakur. Tokijas: Jungtinių Tautų<br />
universiteto spaustuvė.<br />
Caplan, R. 2005. International Governance of War-Torn Territories:<br />
Rule and Reconstruction. Oksfordas: Oksfordo universiteto<br />
leidykla.<br />
Castillejo, C. 2008. Strengthening Women’s Citizenship in the<br />
Context of State-building: The Experience of Sierra Leone. Fride<br />
darbo dokumentas.<br />
EBPO/PVK. 2007. Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principai. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO/PVK. 2008. Valstybės stiprinimo silpnumo situacijose<br />
sampratos ir dilemos – nuo silpnumo iki atsparumo. Paryžius:<br />
EBPO.<br />
Fritz, V. A. Rocha Menocal. 2007. Understanding State-Building from<br />
a Political Economy Perspective: An Analytical and Conceptual Paper<br />
on Processes, Embedded Tensions and Lessons for International<br />
Engagement. Pranešimas, parengtas DFID veiksmingų ir silpnų<br />
šalių komandoms.<br />
GTZ. 2008. State-building in the Context of Fragile Statehood<br />
and Poor Government Performance. Lessons Learnt by German<br />
Development Cooperation. Ešbornas: GTZ.<br />
JTAEK 2007. Relevance of African Traditional Institutions of<br />
Governance, Adis Abeba: JTAEK.<br />
Jütting, J. 2003. Institutions and Development: A Critical Review.<br />
Darbo dokumentas Nr. 210. Paryžius: EBPO vystymosi centras.<br />
Kaplan, S. 2008. Fixing Fragile States – A New Paradigm for<br />
Development. Vestportas: Praeger Security International.<br />
Kaplan, S. 2009. Enhancing Resilience in Fragile States. Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Keller, E. J. 1991. “The State in Contemporary Africa: A Critical<br />
Assessment of Theory and Practice.” Leidinyje Comparative<br />
Political Dynamics: Global Research Perspectives, ed. D. A. Rustow<br />
ir K. P. Erickson. Niujorkas: „HarperCollins“ leidykla.<br />
Mengisteab, K. ir C. Daddieh. 1999. State Building and<br />
Democratization in Africa: Faith, Hope, and Realities. Westport,<br />
Conn: Praeger.<br />
Pouligny, B. 2009. State-Society Relations and Intangible<br />
Dimensions of State Resilience and State Building: A Bottomup<br />
Perspective. Europos ataskaitos dėl vystymosi 2009 m.<br />
grindžiamasis dokumentas.<br />
Rocha-Menocal, A. 2009. “State-Building for Peace” – A New<br />
Paradigm for International Engagement in Post-Conflict Fragile<br />
States? Europos ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis<br />
dokumentas.<br />
Whaites, A. 2008. States in Development: Understanding State-<br />
Building. DFID darbo dokumentas Nr. Londonas: DFID.<br />
7.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Pouligny, B. 2009. State-Society Relations and Intangible<br />
Dimensions of State Resilience and State Building: A Bottomup<br />
Perspective. Europos ataskaitos dėl vystymosi 2009 m.<br />
grindžiamasis dokumentas.<br />
7.2 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Kaplan, S. 2008. “The Remarkable Story of Somaliland.” Journal<br />
of Democracy 19 (3): 143–157 p.<br />
Menkhaus, K. 2007. “Governance Without Government in<br />
Somalia: Spoilers, State Building, and the Politics of Coping.”<br />
International Security 31 (3): 87 p.<br />
Menkhaus, K. 2008. Somalia: A Country in Peril, a Policy Nightmare.<br />
ENOUGH strategijos dokumentas Nr. 9. Vašingtonas: ENOUGH.<br />
7.3 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
McConnell, J. 2009. Institution [Un]Building: Decentralising<br />
Government and the Case of Rwanda. Dokumentas, pateiktas<br />
ERD konferencijoje, gegužės 21–23 d., Akra.<br />
142
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
7.4 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Bennet, J., J. Kluyskens, J. Morton ir D. Poate. 2009. Mid-term<br />
Evaluation of the Joint Donor Team in Juba, Sudan. NORAD<br />
Kanados, Danijos, Nyderlandų, Norvegijos, Švedijos ir Jungtinės<br />
Karalystės vyriausybių vardu.<br />
Fenton, W. 2008. Funding Mechanisms in Southern Sudan: NGO<br />
Perspectives. Pranešimas, pateiktas Jubos NVO forume vasario<br />
mėn.<br />
Haslie, A. ir A. Borchgrevink (2007) International Engagement<br />
in Sudan after the CPA: Report on the Piloting of OECD/DAC’s<br />
”Principles for Good International Engagement in Fragile States”<br />
for the Case of Sudan. Dokumentas Nr. 714. Oslas: Norvegijos<br />
Tarptautinių santykių institutas.<br />
JTVG/Pasaulio bankas. 2006. PCNA Review: Phase One. Sudano<br />
jungtinė vertinimo misija (JAM), atvejo tyrimas Nr. 10.<br />
Murphy, P. 2007. Managing the Middle Ground in South Sudan’s<br />
Recovery from War. Basic service delivery during the transition from<br />
relief to development. Pranešimas, pavestas parengti Sudano DFID<br />
ir jungtinės donorų grupės, Juba.<br />
Pantuliano, S., M. Buchanan-Smith ir P. Murphy. 2007. The Long<br />
Road Home. Opportunities and Obstacles to the Reintegration of<br />
IDPs and Refugees Returning to Southern Sudan and the Three<br />
Areas. HPG užsakytas pranešimas. Londonas: UPI.<br />
Pantuliano, S., M. Buchanan-Smith, P. Murphy ir I. Mosel. 2008. The<br />
Long Road Home. Opportunities and Obstacles to the Reintegration<br />
of IDPs and Refugees Returning to Southern Sudan and the Three<br />
Areas. Phase II. Conflict, Urbanisation and Land. HPG užsakytas<br />
pranešimas. Londonas: UPI.<br />
Scanteam. 2007a. Pokrizinių šalių daugelio donorų patikos<br />
fondų apžvalga. Galutinė ataskaita ir priedai. Pasaulio banko,<br />
Norvegijos užsienio reikalų ministerijos ir NORAD užsakyta<br />
ataskaita, bendradarbiaujant su CIDA, Nyderlandų užsienio<br />
reikalų ministerija ir DFID. Vasaris. Oslas: Scanteam.<br />
Scanteam. 2007b. Apžvalga, Sudano daugelio donorų patikos<br />
fondai, 1 fazė. Spalio mėn. ataskaitos pirmasis variantas. Spalis.<br />
Oslas: Scanteam.<br />
Vaux, T., S. Pantuliano ir S. Srinivasan. 2008. Stability and<br />
Development in the Three Areas, Sudan. Pranešimas Tarptautinio<br />
vystymosi valdymo komiteto Jungtinės Karalystės skyriui.<br />
Nepaskelbtas.<br />
7.5 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Campbell-Nelson, K. 2008. Liberia Is Not Just a Man Thing:<br />
Transitional Justice Lessons for Women, Peace and Security – The<br />
Initiative for Peacebuilding. Briuselis: Tarptautinis pereinamojo<br />
laikotarpio teisingumo centras.<br />
Paris, R. 2004. At War’s End: Building Peace After Civil Conflict.<br />
Kembridžas, J.K.: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
UNIFEM ir JTVP. 2007. Gender Sensitive Police Reform in Post-Conflict<br />
Societies. Politikos trumposios spaudos konferencijos pranešimas,<br />
Jungtinių Tautų plėtros fondas moterims, Niujorkas.<br />
UNIFEM. 2007. Women Building Peace and Preventing Sexual<br />
Violence in Conflict Affected Contexts. A Review of Community<br />
Based Approaches. Niujorkas: Jungtinių Tautų plėtros fondas<br />
moterims.<br />
7.6 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Powley, E. 2003. Strengthening Governance: The Role of Women in<br />
Rwanda’s Transition. Vašingtonas: Women Waging Peace.<br />
7.7 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Budlender, D. ir G. Hewitt. 2002. Gender Budgets Make More Cents:<br />
Country Studies and Good Practice. Londonas: Britanijos tautų<br />
sandraugos sekretoriatas.<br />
Claasen, M. 2008. Just Budgets: Increasing Accountability and Aid<br />
Effectiveness through Gender Responsive Budgeting in South Africa.<br />
Londonas: One World Action.<br />
Powley, E. 2003. Strengthening Governance: The Role of Women in<br />
Rwanda’s Transition. Vašingtonas: Women Waging Peace.<br />
Sharp, R. 2003. Budgeting for Equity: Gender budget initiatives<br />
within a framework of performance oriented budgeting. Niujorkas:<br />
UNIFEM.<br />
8 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Autesserre, S. 2009. “Hobbes and the Congo: Frames, Local<br />
Violence, and International Intervention.” International<br />
Organization 63 (2): 249–80 p.<br />
Baker, B. 2008. Multi-Choice Policing in Africa. Upsala, Švedija:<br />
Nordiska Afrikainstitutet.<br />
Bakrania, S. ir B. Lucas. 2009. The Impact of the Financial Crisis<br />
on Conflict and State Fragility in Sub-Saharan Africa. Pagrindinių<br />
klausimų dokumentas. Valdymo ir socialinės plėtros išteklių<br />
centras.<br />
Bilal, S. P. Draper ir D. W. te Velde. 2009. Global Financial and<br />
Economic Crisis: Analysis of and Implications for ACP-EU Economic<br />
Partnership Agreements. ECDPM dokumentas Nr. 92. Mastrichtas:<br />
Vystymosi politikos vadybos Europos centras.<br />
Brzoska, M. 2006. “Introduction: Criteria for Evaluating Post-<br />
Conflict Reconstruction and Security Sector Reform in Peace<br />
Support Operations.” International Peacekeeping 13 (1): 1–13.<br />
Carbone, M. 2009. Desperately Seeking Policy Coherence: Aid and<br />
Security in the Development Policy of the <strong>European</strong> Union. Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Chabal, P. ir J.-P. Daloz. 1999. Africa Works: Disorder as Political<br />
Instrument. Bloomington, Ind.: Indianos universiteto leidykla.<br />
Clapham, C. 1996. Africa and the International System: The Politics<br />
of State Survival. Kembridžas: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Davis, L. 2009. Justice-Sensitive Security System Reform in the<br />
Democratic Republic of Congo. Briuselis: Taikos stiprinimo<br />
iniciativa.<br />
143<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Englebert, P. 2003. Why Congo Persists: Sovereignty, Globalization<br />
and the Violent Reproduction of a Weak State. Queen Elizabeth<br />
House darbo dokumentų serija 95. Oksfordo universitetas,<br />
Tarptautinės plėtros departamentas, Oksfordas.<br />
Englebert, P. ir D. M. Tull. 2008. “Postconflict Reconstruction in<br />
Africa: Flawed Ideas about Failed States.” International Security<br />
32 (4): 106–139 p.<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2007. ES atsakas Į pažeidžiamumą<br />
– veiksmai sudėtingomis sąlygomis skatinant darnų vystymąsi,<br />
stabilumą ir taiką. Europos Komisijos komunikatas Tarybai,<br />
Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų<br />
komitetui ir Regionų komitetui, COM (2007) 643 galutinis, spalio<br />
25 d.. Briuselis.<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2009a. “Room Document” – Synthesis<br />
of the main policy work on fragility currently ongoing at EU level,<br />
2009 m. gegužės 19 d., Briuselis<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2009b. Vystymosi politikos darnos<br />
ataskaita. Komisijos ataskaita Tarybai, Europos Parlamentui,<br />
Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų<br />
komitetui, COM (2009) 461 galutinis, rugsėjo 17 d., Briuselis.<br />
Europos Parlamentas, 2007. Europos Parlamento rezoliucija dėl<br />
ES atsako Į silpnumo situacijas besivystančiose šalyse, P6_TA-<br />
PROV(2007)0540<br />
Europos Parlamentas, Taryba, Komisija. 2006. „Europos<br />
konsensusas“ 2006/C 46/01. Europos Sąjungos oficialusis leidinys.<br />
Bendras Tarybos, Taryboje Posėdžiavusių valstybių narių<br />
vyriausybių atstovų, Europos Parlamento ir Komisijos pareiškimas<br />
dėl Europos Sąjungos vystymosi politikos.<br />
Europos Parlamentas. 2009. EP nario Hear Karel De Gucht plėtros<br />
politikos vizija. Nuoroda Nr. 20090901IPR60076. Direktoratas<br />
žiniasklaidai.<br />
Europos Sąjungos Taryba 2007. Tarybos išvados dėl saugumo ir<br />
vystymosi. 2831-asis Išorės santykių tarybos susitikimas, lapkričio<br />
19–20 d., Briuselis.<br />
Faria, F. ir A. Sherriff. 2009. ES politika siekiant įveikti silpnumą<br />
Afrikoje Į pietus nuo Sacharos. Europos ataskaitos dėl vystymosi<br />
2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Faria, F. ir P. Magalhães Ferreira. 2007. Situations of Fragility:<br />
Challenges for an <strong>European</strong> Response Strategy. Mastrichtas,<br />
Nyderlandai: Vystymosi politikos vadybos Europos centras ir<br />
Instituto de Estudos Estratégicos e Internacionais.<br />
Gänzle, S. 2009. Coping with the ‘Security-Development Nexus’:<br />
The <strong>European</strong> Community’s Instrument for Stability – Rationale and<br />
Potential. Studies 47. Bona: Vokietijos vystymosi institutas.<br />
Gaves, M. and S. Maxwell. 2009. Options for Architectural Reform<br />
in <strong>European</strong> Development Cooperation. Pagalbinė pastaba.<br />
Londonas: Užjūrio plėtros institutas.<br />
Hirschman, A. O. 1963. Journeys toward Progress. Studies in<br />
Economic Policy-Making in Latin America. Niujorkas: Dvidešimtojo<br />
amžiaus fondas.<br />
Hirschman, A. O. 1967. Development Projects Observed.<br />
Vašingtonas: The Brookings Institution.<br />
Hirschman, A. O. 1981. Essays in Trespassing: Economics to Politics<br />
and Beyond. Kembridžas: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Hirschman, A. O. 1985. A Bias for Hope: Essays on Development<br />
and Latin America. Boulder, Colo.: Westview Press.<br />
Hirschman, A. O. 1995. A Propensity to Self-Subversion. Kembridžas,<br />
Mass.: Harvardo universiteto leidykla.<br />
Hoffmeister, F. 2008. “Inter-Pillar Coherence in the <strong>European</strong><br />
Union’s Civilian Crisis Management.” Leidinyje The <strong>European</strong> Union<br />
and Crisis Management, ed S. Blockmans. Haga, Nyderlandai:<br />
Asser Press.<br />
Horn, A., F. Olonisakin ir G. Peake. 2006. “United Kingdom-led<br />
Security Sector Reform in Sierra Leone.” Civil Wars 8 (2): 109–<br />
123 p.<br />
Jones, E. 2009. “Africa and the Economic Crisis: The Case for<br />
Greater Flexibility in EPAs.” Trade Negotiation Insights 8(5) http://<br />
ictsd.net/i/news/tni/47678/. (apsilankyta 2009 m. rugsėjo 7 d.).<br />
Koeb, E. 2008. A More Political EU External Action: Implications<br />
of the Treaty of Lisbon for the EU’s Relations with Developing<br />
Countries. ECDPM InBrief 21. Mastrichtas: Vystymosi politikos<br />
vadybos Europos centras.<br />
Melmot, S. 2008. Candide au Congo. L’échec annoncé de la réforme<br />
du secteur de sécurité (RSS). Stratégique n° 9. Paryžius: Institut<br />
Français des Relations Internationales.<br />
Particip, Cideal – Centro de Investigatión y Cooperación al<br />
Desarrollo. Channel Research, South Research. 2008. Evaluation<br />
of the EC Aid Channeled Through Civil Society Organisations (CSOs).<br />
Freiburgas/Madridas/Briuselis/Leuvenas. http://ec.europa.eu/<br />
europeaid/how/evaluation/evaluation_reports/2008/1259_<br />
docs_en.htm (apsilankyta 2009 m. spalio 7 d.).<br />
Reno, W. 2003. “The Changing Nature of Warfare and the Absence<br />
of State-Building in West Africa.” Leidinyje Irregular Armed Forces<br />
and their Role in Politics and State Formation, ed. D. E. Davis ir<br />
A. W. Pereira. Kembridžas: Kembridžo universiteto leidykla.<br />
Solana, J. 2003. A Secure Europe in a Better World – <strong>European</strong><br />
Security Strategy. Dokumentas 15895/03, PESC787, pateiktas<br />
Europos Tarybos susitikime, gruodžio 12 d. Briuselyje.<br />
Solana, J. 2009. ESDP@10: What Lessons for the Future? Dokumentas<br />
S195/09. Europos Sąjungos Taryba, birželio 28 d. Briuselis.<br />
Tadesse, D. 2009. Africa’s Emerging Global Partnerships: Their<br />
Implications for the Continent’s Development Aspirations. Proginis<br />
dokumentas 189. Pretorija: Saugos tyrimų institutas.<br />
Trefon, T. 2007. Parcours administratifs dans un Etat en faillite.<br />
Récits populaires de Lubumbashi (RDC). Afrika Studies 74. Paryžius:<br />
L’Harmattan-Cahiers Africains.<br />
Trefon, T. ed. 2004. Reinventing Order in the Congo: How People<br />
Respond to State Failure in Kinshasa. Londonas: Zed Books.<br />
144
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Šaltiniai<br />
Visman, E. 1998. Cooperation with Politically Fragile Countries:<br />
Lessons from EU Support to Somalia. ECDPM darbo dokumentas<br />
Nr. 66. Mastrichtas: Vystymosi politikos vadybos Europos<br />
centras.<br />
Vlassenroot, K. 2008. Armed Groups and Militias in Eastern DR<br />
Congo. Paskaitų apie Afrikos saugumą ciklas 5. Švedijos gynybos<br />
tyrimų agentūra ir Skandinavijos Afrikos institutas, Stokholmas<br />
ir Oslas.<br />
Vogel, T. 2009. Merger of Afghanistan Office Delayed by Ferrero-<br />
Waldner. <strong>European</strong> Voice, rugsėjo 24 d.<br />
Zürcher, C. 2006. Is More Better? Evaluating External-Led State<br />
Building after 1989. Darbo dokumentas 54. Stenfordo universitetas,<br />
Freeman Spogli tarptautinių studijų institutas, Demokratijos,<br />
plėtros ir teisinės lygybės centras, Palo Alto, Calif.<br />
8.1 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Europos Parlamentas, Taryba, Komisija. 2006. ”The <strong>European</strong><br />
Consensus.” 2006/C 46/01. Europos Sąjungos oficialusis leidinys.<br />
Bendras Tarybos, Taryboje Posėdžiavusių valstybių narių<br />
vyriausybių atstovų, Europos Parlamento ir Komisijos pareiškimas<br />
dėl Europos Sąjungos vystymosi politikos.<br />
8.3 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
EBPO/PVK. 2007. Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principai. Paryžius: EBPO.<br />
8.4 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Sheriff, A. ir K. Barnes. 2008. Enhancing the EU Response to Women<br />
and Armed Conflict with Particular Reference to Development<br />
Policy. Tyrimas Europos Sąjungai pirmininkaujančiai Slovėnijai.<br />
Mastrichtas: Vystymosi politikos vadybos Europos centras.<br />
8.5 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2009. Supporting Developing Countries<br />
in Coping with the Crisis. Komisijos komunikatas Europos<br />
Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų<br />
komitetui ir Regionų komitetui, balandžio 8 d., Briuselis.<br />
8.6 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Bertow, K. ir A. Schulteis. 2008. Impact of EU’s Agricultural Trade<br />
Policy on Smallholders in Africa. Bona: Germanwatch e.V.<br />
Low, P., R. Piermartini ir J. Richtering. 2009. “Non-Reciprocal<br />
Preference Erosion Arising From MFN Liberalization in Agriculture:<br />
What Are the Risks?” Trade Preference Erosion: Measurement<br />
and Policy Response, red. B. Hoekman, W. Martin ir C. A. Braga.<br />
Londonas: Palgrave Macmillan.<br />
Matthews, A. 2008. “The <strong>European</strong> Union’s Common Agricultural<br />
Policy and Developing Countries: The Struggle for Coherence.”<br />
Journal of <strong>European</strong> Integration 30 (3): 381–399 p.<br />
Oxfam. 2002. Stop the Dumping! How EU Agricultural Subsidies<br />
Are Damaging Livelihoods in the Developing World. Londonas:<br />
Oxfam International.<br />
Paasch, A. 2008. Devastating Floods – Man Made: <strong>European</strong> Trade<br />
Policy Violates Right to Food in Ghana – Chicken and Tomatoes.<br />
Bona: Germanwatch e.V.<br />
8.7 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2007. Towards an EU Aid for Trade<br />
Strategy – The <strong>Commission</strong>’s Contribution. Europos Komisijos<br />
komunikatas Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos<br />
ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui. COM (2007)<br />
163 galutinis, balandžio 4 d. Briuselis.<br />
Europos Bendrijų Komisija. 2009. Supporting developing Countries<br />
in Coping with the Crisis – Aid for Trade Monitoring Report 2009.<br />
Komisijos darbuotojų darbo dokumentas, pridedamas prie<br />
Komisijos komunikato Tarybai, Europos Parlamentui, Europos<br />
ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui,<br />
2009 m. balandžio mėn., 3..<br />
8.8 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Baunsgaard, T. ir M. Keen. 2005. Tax Revenue and (or?) Trade<br />
Liberalization. Darbo dokumentas WP/05/112. Vašingtonas.<br />
TVF.<br />
Bilal, S. ir C. Stevens (red.). 2009. The Interim Economic Partnership<br />
Agreements between the EU and African States – Contents,<br />
challenges and prospects, ECDPM politikos valdymo ataskaita<br />
Nr. 17, Mastrichtas: ECDPM.<br />
Brenton, P., M. Hoppe ir R. Newfarmer. 2008. Economic Partnership<br />
Agreements and the Export Competitiveness of Africa. Politikos<br />
tyrimų darbo dokumentas 4627. Vašingtonas. Pasaulio bankas.<br />
Busse, M., A. Borrmann ir H. Grossman. 2004. The Impact of ACP/<br />
EU Economic Partnership Agreements on ECOWAS Countries: An<br />
Empirical Analysis of Trade and Budget Effects. HWWA–Hamburgas:<br />
Hamburgo tarptautinės ekonomikos institutas.<br />
Delpeuch, C. 2007. One Minute to Midnight: Is There Still Time to<br />
Rethink EPAs? EU Must Reform Trade Arrangements to Promote<br />
Development In African, Caribbean, and Pacific Countries. Paryžius:<br />
Institut d’Etudes Politiques, Groupe d’Economie Mondiale.<br />
Delpeuch, C. ir G. Harb. 2007. EPAs: Thinking Outside the <strong>European</strong><br />
Box. ACP Countries Should Refuse to be Rushed into EPAs. Darbo<br />
dokumentas. Paryžius: Institut d’Etudes Politiques, Groupe<br />
d’Economie Mondiale.<br />
Sindzingre, A. 2008. The <strong>European</strong> Union Economic Partnership<br />
Agreements with Sub-Saharan Africa. UNU-CRIS darbo<br />
dokumentas Nr. 2008/5.<br />
Stevens, C. ir J. Kennan. 2005. EU-ACP Economic Partnership<br />
Agreements: The Effects of Reciprocity. Londonas: Plėtros tyrimų<br />
institutas.<br />
145<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
Šaltiniai<br />
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Stevens, C., M. Meyn, J. Kennan, S. Bilal, C. Braun-Munzinger,<br />
F. Jerosch, D. Makhan ir F. Rampa. 2008. The New EPAs: Comparative<br />
Analysis of Their Content and the Challenges for 2008. Londonas/<br />
Mastrichtas: Užjūrio plėtros institutas / Vystymosi politikos<br />
vadybos Europos centras.<br />
8.9 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Grevi, G., D. Helly, ir D. Keohane. (red.) Pasirodysiantis. The<br />
<strong>European</strong> Security and Defence Policy: The First 10 Years, Paryžius:<br />
Europos Sąjungos saugumo studijų institutas, 2009.<br />
9 SKYRIAUS ŠALTINIAI<br />
Bourguignon, F., A. Bénassy-Quéré, S. Dercon, A. Estache,<br />
J.W. Gunning, R. Kanbur, S. Klasen, S. Maxwell, J. P. Platteau ir<br />
A. Spadaro. 2008. Millennium Development Goals at Midpoint:<br />
Where Do We Stand and Where Do We Need to Go? Europos<br />
ataskaitos dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Collier, P. 2006. International Political Economy: Some African<br />
Applications. Pranešimas paruoštas Afrikos ekonomikos tyrimų<br />
konsorciumui. Afrikos ekonomikos tyrimų centras, Oksfordo<br />
universitetas, Oksfordas, JK. [http://users.ox.ac.uk/~econpco/<br />
research/pdfs/AERCPlenary-InternationalPoliticalEconomy-<br />
AfricanApps.pdf].<br />
Collier, P. 2009a. The Political Economy of Fragile States and<br />
Implications for <strong>European</strong> Development Policy. Europos ataskaitos<br />
dėl vystymosi 2009 m. grindžiamasis dokumentas.<br />
Collier, P. 2009b. Wars, Guns, and Votes – Democracy in Dangerous<br />
Places. Niujorkas: HarperCollins.<br />
EBPO. 2009. From Fragility to Resilience. Paryžius: EBPO.<br />
EBPO/PVK. 2007. Tinkamų tarptautinių veiksmų pažeidžiamose<br />
valstybėse ir situacijose principai. Paryžius: EBPO.<br />
Europos Parlamentas, Taryba, Komisija. 2006. The <strong>European</strong><br />
Consensus 2006/C 46/01. Europos Sąjungos oficialusis leidinys.<br />
Bendras Tarybos, Taryboje Posėdžiavusių valstybių narių<br />
vyriausybių atstovų, Europos Parlamento ir Komisijos pareiškimas<br />
dėl Europos Sąjungos vystymosi politikos.<br />
Fanta, E. 2008. Dynamics of Regional (non-) integration in<br />
Eastern Africa. UNU-CRIS darbo dokumentas Jungtinių Tautų<br />
universitetas, Regioninės integracijos lyginamųjų tyrimų centras,<br />
Briugė.<br />
Gandois, H. 2005. Sovereignty as Responsibility, or African Regional<br />
Organizations as Norm-setters. Seminaro „Suverenitetas ir<br />
nepasitenkinimas juo“ (SAID) pristatymas Britanijos tarptautinių<br />
tyrimų asociacijoje (BISA) per konferenciją „Anapus suvereniteto<br />
II: pasaulinis regionalizmas: Afrika, Amerikos, <strong>Europa</strong>.“ Saint<br />
Andrews universitetas, gruodžio 19–21 d., St. Andrews, JK.<br />
Gartner, D. 2009. Making Africa a Priority in US Foreign Assistance.<br />
„Brookings“ institucijų politikos santrauka, rugsėjo 14 d.,<br />
Vašingtonas.<br />
JTPPK. 2009. Economic Development in Africa – Strengthening<br />
Regional Economic Integration for Africa’s Development. Niujorkas<br />
ir Ženeva: Jungtinių Tautų prekybos ir plėtros konferencija.<br />
Kaplan, S. 2006. “West African Integration: A New Development<br />
Paradigm?” The Washington Quarterly 29 (4): 81–97 p.<br />
Magen, A. ir L. Morlino. 2008. International Actors, Democratization<br />
and the Rule of Law – Anchoring Democracy? Londonas ir Niujorkas:<br />
Routledge.<br />
Spilimbergo, A. 2009. “Democracy and Foreign Education”<br />
American Economic Review 99 (1): 528-543.<br />
UNECA. 2004. Assessing Regional Integration in Africa. Adis<br />
Abeba: Jungtinių Tautų ekonominė komisija Afrikos reikalams.<br />
UNECA. 2006. Assessing Regional Integration in Africa II;<br />
Rationalizing Regional Economic Communities. Adis Abeba:<br />
Jungtinių Tautų ekonominė komisija Afrikos reikalams.<br />
Yang, Y. ir S. Gupta. 2005. Regional Trade Arrangements in Africa:<br />
Past Performance and the Way Forward. TVF darbo dokumentas<br />
WP/05/36. Tarptautinis valiutos fondas, Vašingtonas.<br />
9.2 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Benhabib, J. ir M. Spiegel. 2005. “Human Capital and Technology<br />
Diffusion.” Handbook of Economic Growth, red. P. Aghion ir<br />
S. Durlauf. Amsterdamas: Šiaurės Olandija.<br />
Docquier, F. ir A. Marfouk. 2005. International Migration By<br />
Educational Attainment – Release 1.1. atnaujinta 1.0 leidimo<br />
versija, Pasaulio banko politikos tyrimų darbo dokumentas Nr.<br />
3382, paskelbtas 2004 m. rugpjūčio mėn., Vašingtonas: Pasaulio<br />
bankas.<br />
Easterly, W. ir Y. Nyarko. 2009. “Is the Brain Drain Good for Africa?”<br />
Skilled Immigration Today: Prospects, Problems, and Policies,<br />
red. J. Bhagwati ir G. Hansen. Niujorkas: Oksfordo universiteto<br />
leidykla.<br />
9.4 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Qobo, M. 2007. Regional Integration, Trade and Conflict in Southern<br />
Africa. Tarptautinis tvarios plėtros institutas, Vinipegas<br />
9.5 LANGELIO ŠALTINIAI<br />
Bold T. Collier P. Zeitlin A. 2009 The Provision of Social Services in<br />
Fragile States: Independent Service Authorities as a New Modality,<br />
Afrikos ekonomikos tyrimų centras, darbo dokumentas,<br />
Oksfordas, gegužės mėn.<br />
Easterly W. ir T. Pfutze 2008 “Where Does the Money Go? Best and<br />
Worst Practices in Foreign Aid”, Journal of Economic Perspectives<br />
22 (2): 29–52.<br />
„EuropeAid“ bendradarbiavimo biuras. 2009. Aide budgétaire<br />
dans les situations de fragilité: Annexe méthodologique, 2009 m.<br />
birželio mėn., Briuselis: „EuropeAid“ bendradarbiavimo biuras.<br />
146
2009 m. Europos ataskaita dėl vystymosi<br />
Priedas<br />
PRIEDAS<br />
1. 2009 M. EUROPOS ATASKAITOS DĖL<br />
VYSTYMOSI GRINDŽIAMIEJI DOKUMENTAI<br />
Allen, F. ir G. Giovannetti, The impact of the 2008-09 financial<br />
crisis on fragile countries in Sub-Saharan Africa.<br />
Aryeetey, E., The global financial crisis and domestic resource<br />
mobilization in Africa.<br />
Bagayoko-Penone, N., Multi-level Governance and Security: the<br />
Security Sector Reform Process in the Central African Republic.<br />
Barnett, M., State Fragility, the Peacebuilder’s Contract, and the<br />
Search for the Least Bad State.<br />
Berman, N. ir Martin, P., The Vulnerability of Sub-Saharan Africa<br />
to the Financial Crisis: The Case of Trade.<br />
Bertoli, S., ir Ticci, E., The Fragile Consensus on Fragility.<br />
Carbone, M., Desperately Seeking Policy Coherence: Aid and<br />
Security in the Development Policy of the <strong>European</strong> Union.<br />
Collier, P., The Political Economy of Fragile States and Implications<br />
for <strong>European</strong> Development Policy.<br />
Collier, P., ir Venables, T., Natural Resources and State Fragility.<br />
Faria, F., ir Sherriff, A., EU Policies to Address Fragility in Sub-<br />
Saharan Africa.<br />
Fennell, S., State Fragility and African Agriculture.<br />
Giovannetti, G., ir Velucchi, M., African Financial Markets: A<br />
Spillover Analysis of Shocks.<br />
Guillaumont P., ir Guillaumont Jeanneney, S., State Fragility and<br />
Economic Vulnerability: What is Measured and Why?<br />
Harcourt, W., Gender and Fragility: Policy Responses.<br />
Harttgen, K. ir Klasen, S., Fragility and MDG Progress: How Useful<br />
is the Fragility Concept?<br />
Iapadre, L., ir Luchetti, F. Trade Regionalisation and Openness<br />
in Africa.<br />
Kaplan, S., Enhancing Resilience in Fragile States.<br />
Khan, Z., Gender Responsive Budgeting.<br />
Mold, A. ir Prizzon, A., Fragile States, Commodity Booms and<br />
Export Performance: An Analysis of the Sub-Saharan African<br />
Case.<br />
Naudé, W., Africa and the Global Economic Crisis: A Risk<br />
Assessment and Action Guide.<br />
New Faces for African Development, įvairūs autoriai,<br />
pranešimai iš sesijos per ERD Akros konferenciją, 2009 m.<br />
gegužės 21–23 d.<br />
Nkurunziza, J., Why is Burundi’s Financial Sector Not<br />
Development-Oriented?<br />
Oduro, A.D., Adverse Shocks and Social Protection in Africa: What<br />
Role for Formal and Informal Financial Institutions?<br />
Platteau, J.P., Political Instrumentalisation of Islam, Persistent<br />
Autocracies, and Obscurantist Deadlock.<br />
Pouligny, B., State-society relations and intangible dimensions of<br />
state resilience and state building: a bottom-up perspective.<br />
Reynal-Querol, M., Fragility and Conflicts.<br />
Rocha Menocal, A., “State-building for Peace” – A New Paradigm<br />
for International Engagement in Post-Conflict Fragile States?<br />
Tschirgi, N., The Security-Politics-Development Nexus: The<br />
Lessons of State-building in Sub-Saharan Africa.<br />
Vennesson, P., Büger, C., Coping with Insecurity in Fragility<br />
Situations.<br />
Verdier, T., Regional Integration, Fragility and the Institution<br />
Building: An Analytical Framework Applied to the African<br />
Context.<br />
2. 2009 M. EUROPOS ATASKAITOS DĖL<br />
VYSTYMOSI KONSULTACINIS PROCESAS<br />
Per 2009 m. Europos ataskaitos dėl vystymosi konsultacinĮ procesą<br />
buvo surengti septyni renginiai:<br />
1. Seminaras „Vystymasis silpnumo kontekste – Afrikos atvejis“,<br />
Briuselis, Belgija, 2009 m. vasario 6 d.<br />
2. Seminaras „Maisto krizė ir žemės ūkio sektoriaus vystymosi<br />
potencialas silpnose šalyse“, Kembridžas, Jungtinė Karalystė,<br />
2009 m. kovo 17–18 d..<br />
3. Seminaras „Politinių struktūrų kaita: saugumas, institucijos, ir<br />
regioninės integracijos mechanizmai“, Florencija, Italija, 2009<br />
m. balandžio 16–17 d.<br />
4. Konferencija „Silpnumo iššūkiai plėtros politikai“, Barselona,<br />
Ispanija, 2009 m. gegužės 7–8 d..<br />
5. Konferencija „Finansų rinkos, nepalankūs sukrėtimai ir<br />
politiniai atsakai silpnose šalyse“, Akra, Gana, 2009 m. gegužės<br />
21–23 d.<br />
6. Konferencija „2009 m. Europos ataskaitos dėl vystymosi link“,<br />
Florencija, Italija, 2009 m. birželio 21-23 d.<br />
7. Konferencija „Silpnumo įveikimas Afrikoje: ERD politikos<br />
rekomendacija”, Briuselis, Belgija, 2009 m. rugsėjo 4 d.<br />
1B tome fiksuojamas konsultacinis procesas, pateikiant galutines<br />
programas, dalyvių sąrašus, ir – 1–5 renginių atveju – taip pat<br />
konferencijos pranešimai. 1–5 renginių konferencijų pateiktis<br />
ir 3, 4, bei 7 renginių įrašus galima atsisiųsti iš projekto<br />
interneto svetainės adresu http://erd.eui.eu.<br />
Nyarko, Y., EU Policies and African Human Capital Development.<br />
147<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI
<strong>SILPNUMO</strong> ĮVEIKIMAS<br />
<strong>AFRIKOJE</strong><br />
NAUJAS EUROPOS POŽIŪRIS<br />
http://erd.eui.eu/<br />
EUROPOS MOKSLINIŲ TYRIMŲ<br />
TELKIMAS VYSTYMO POLITIKAI<br />
DĖL<br />
EUROPOS ATASKAITA<br />
VYSTYMOSI