1 PACEVIČIUS JONAS gim. 1932-02-14 Dautaras J. Estafetė ...
1 PACEVIČIUS JONAS gim. 1932-02-14 Dautaras J. Estafetė ...
1 PACEVIČIUS JONAS gim. 1932-02-14 Dautaras J. Estafetė ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
— Mano dantis jau nustojo skaudėti. Ir vaistų nebereikia... O laikrodis man labai patinka. Ir aš<br />
jo tamstai nebeatiduosiu.<br />
— ???<br />
— Nebeatiduosiu, ir tiek. Ką man tamsta padarysi? Ar tamsta esi ką nors girdėjęs apie Balsį?<br />
Dabar žmonės tik ir šneka apie Balsį ir Kazlauską... Aš ir esu tas Balsys. O Kazlauskas ten, —<br />
kryptelėja galva, — už durų sėdi. Neišsigąsk tamsta, mes nieko blogo nedarysim. Mes nesam<br />
kokie nors galvažudžiai, tik paprastų paprasčiausi žmonės — biedni žmonės. Mes atiminėjam iš<br />
tų, kas daug turi. Tamsta taip pat esi bagotas. Tokius turtus turėdamas, vienas pats gyveni — nei<br />
pačios, nei vaikų neturi. Numirdamas turto su savim nenusineši. Juk neturi kam savo turto<br />
palikti... Mudu su Kazlausku esame biedni, kalėjime sėdėdami, dvaro negalėjome užgyventi. Ir<br />
mūsų tėvai auksinių laikrodžių ne tik kad neturėjo, bet ir pasimirė jų nematę. Aš matau, daktare,<br />
ir puikų žiedą turi. Nusimauk tą žiedą ir atiduok man — Kazlauskui bus. Man laikrodis,<br />
Kazlauskui žiedas. Taip ir sutarsim... Dvaras, kaip matau, nemažas. Dar tamsta žmones<br />
gydydamas gal gero pinigėlio paimi. Turėtum tamsta pinigo turėti... Einam abudu paieškoti.<br />
Nešaukit ir niekam nieko nesakykit. Balsiui ir Kazlauskui tai nepatinka. Susitarkim geruoju.<br />
Prašom vesti ir parodyti, kur tamstos pinigai padėti...<br />
Ką daro daktaras? Atiduoda visus pinigus. Dargi savo „ligonius” iki durų palydi.<br />
— Dėkui tamstai, — sako Balsys. — Prašom nesupykti, kad taip vėlai užėjome. Rytoj, jeigu<br />
jums patinka, prašom nuvažiuoti į miestelį, į policiją. Bet tik ne anksčiau kaip dvyliktą valandą.<br />
Labanaktis!<br />
Kai dvaro šunys išlydi tuos „ligonius” už vartų, daktaras nusijuokia vienas:<br />
— Puikiai mane apskuto! Jeigu kas man tokią istoriją papasakotų, tikrai nepatikėčiau!<br />
Kai rytojaus dieną, po pietų, daktaras užėjo į policiją, Balsio ir Kazlausko jau ir pėdos<br />
atšalusios, vėliau žmonės kalbėjo, kad jie kitą naktį buvę užėję į kleboniją už keturiasdešimties<br />
kilometrų nuo Viekšnių.<br />
Panceržinskis Edvardas, Vitalio sūnus, 1887—1959. Jo tėvai gyveno atskirai. Vaikai<br />
(Edvardas ir Genovaitė) skurdo ir šalo su motina, nes gyveno tik iš namo (Vytauto g. 19,<br />
Viekšniuose) nuomos. Dėl sunkaus gyvenimo Edvardui vaikystėje iškrypo stuburas ir atsirado<br />
kuprelė. Jis baigė Šiaulių <strong>gim</strong>naziją ir Kijevo universitetą. Buvo medicinos mokslų kandidatas,<br />
žmonių nuomone, labai geras daktaras. Paveldėjo tėvo dvarą. Jo dvaras buvo prie Meižių ežero,<br />
jo vakarinėje pusėje. Namai (buvę Liodzinskių, paveldėti motinos) Viekšniuose, Vytauto gatvėje.<br />
Ant namo tebėra ir senasis numeris — 19. Vėliau šiame name yra buvęs mokinių bendrabutis,<br />
internatas. Edvardas su žmona Marija ir dukrele Gene buvo du kartus ištremti į Sibirą. Edvardas<br />
grįžo į Lietuvą 1959 m. ir tais pačiais metais mirė. Žmona grįžo 1961, o duktė 1967 metais.<br />
Pagal Viekšnių muziejuje ir bibliotekoje saugomus kraštotyrininkės Amelijos Urbienės tekstus<br />
parengė Bronius Kerys.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 28. — Tekstas iš diktofono:<br />
— Kėik tėn tų Pančerinskių iš vėso bov?<br />
— Nu tai daktars Pačerinskis ir Ašvienų Pačerinskis. Če bov Pačerinskio, vuo če tujau pat<br />
Daugėrds bovo. Tas Ašvienų, kor bovo pri tuo Daugėrdo, tas biednaa gyveno. Aš nežinau, kor<br />
anuo ta žmuona kada bov. Kad anam bovo dvė dukterys bovoses, bet ta vėina če mažaa<br />
egzistavo, tiktaa tuos Pačerinskienės ta martie, ta Halina. Nes ans no tuokį pėino surinkėmo<br />
punktą turiejo. Ir tetis veždavo tėn pėiną nuryt, kartaas ir aš nuvažioudavau kartu tėn pasižvalgyt,<br />
tai pavasarį, dar žuolies nebūdavo, prikėrs eglišakių kėimi i paleis gyvuolius ganytėis. Taap kad<br />
skrumnus tuoks puons bov.<br />
— Nu api tų daktarą kų nuors ar atsimenat, Edvars, a ne, bov?<br />
— Kad ons jau bov susidiejis su ta Lignickaate, apsiženėjis, ar ons... Kad vuo tuoki, no<br />
negraži kalba ej, kad ans pasiimdavo tuo tuoki kap tarnaitę, išsiveždavo: „Maryte, tai čia mūsų<br />
laukai, miškai ir ežerai. Maryte, būk mano žmona”. Tuoki vėsi tėn aplinkinee apie tų daktarą<br />
šnekiej. Va aš anų mačiau maža, nes kėto daktaro nikor nebov. Paskou jug ons turiejo Vėikšniūs<br />
dar namą didelį.<br />
43