1 ABLINGIAI Pažintis su įdomiais žmonėmis / Puslapį parengė ...
1 ABLINGIAI Pažintis su įdomiais žmonėmis / Puslapį parengė ...
1 ABLINGIAI Pažintis su įdomiais žmonėmis / Puslapį parengė ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>ABLINGIAI</strong><br />
A<br />
<strong>Pažintis</strong> <strong>su</strong> <strong>įdomiais</strong> <strong>žmonėmis</strong> / <strong>Puslapį</strong> <strong>parengė</strong> Sigutė Vaišnienė // Būdas žemaičių. —<br />
2003. — Rugpj. 1: Iliustruota L. Kazlauskienės nuotrauka: „Pedagogai J. ir S. Ablingiai <strong>su</strong><br />
sūnumis Laimondu ir Daliumi”. — Tekste:<br />
Pasipilstymas purvu, politinė ar finansinė intriga, na, dar kriminalinis vaizdelis, sekso bei<br />
grožio srities patarimai — tuo mes šiandien maitinami, taip kuriamas populiarumas. Gal tai ir<br />
nebūtų blogai, jeigu tenkintų visų vi<strong>su</strong>omenės narių intere<strong>su</strong>s. Tačiau yra nemažai žmonių,<br />
puoselėjančių savyje Meilės, Gerumo ir Grožio daigus, nusilenkiančių tauriųjų žmogiškųjų<br />
vertybių skleidėjams.<br />
Viekšniuose tokių žmonių, <strong>su</strong> kai kuriais BŽ skaitytojai jau galėjo <strong>su</strong>sipažinti, yra nemažai.<br />
Vieni iš tokių yra pedagogai pensininkai Jadvyga ir Stasys Ablingiai. Per 40 darbo metų, paskirtų<br />
mokyklai, miesteliui, atsidavimas kitų reikmėms galėtų būti įkvepiančiu pavyzdžiu ne vienam<br />
šiandieniniam vien savo naudą skaičiuojančiam veikėjui.<br />
„Jos būdavo pilna vi<strong>su</strong>r”<br />
Taip apie buvusią mokytoją Jadvygą Vainutytę-Ablingienę atsiliepia buvę mokiniai ir kolegos.<br />
Patyrusi pokariui būdingus <strong>su</strong>krėtimus, anksti paragavusi mokytojo duonos, mergina pasirinko<br />
studijas Kūno kultūros institute. Čia ji žaidė tinklinį, rankinį, užsiiminėjo gimnastika, bet<br />
daugiausia jėgų skyrė fechtavimui. Jadvyga to meto respublikinėse fechtavimo varžybose buvo<br />
laimėjusi antrąją vietą. Po studijų, 1951 metais, Jadvyga Vainutytė atvyko dirbti į Viekšnių<br />
vidurinę mokyklą fizinio lavinimo mokytoja. Su jos darbu sietini prisiminimai apie aukštus<br />
rezultatus tinklinio varžybose, lengvaatlečių rungtyse. Naujas formas įgavę popamokiniai<br />
renginiai: įspūdingos sporto šventės, naujametiniai karnavalai, liaudies šokių kolektyvo<br />
programos. Ypač šiltai prisimenamas mokytojos reiklumas ir nuoširdumas, į darbo valandas<br />
neįtelpantys užsiėmimai. Galime teigti, jog šiandieniniai geri mokyklos sportiniai rezultatai yra<br />
mokytojos J. Ablingienės įdėto darbo, išugdyto požiūrio, <strong>su</strong>kurtos sportinės tradicijos tąsa.<br />
Viekšniškių mokytojas<br />
Taip lituanistą Stasį Ablingį galima vadinti todėl, kad jis sveikinasi <strong>su</strong> visais daugiau nei 15<br />
metų Viekšniuose gyvenančiais <strong>žmonėmis</strong>. Priežastis paprasta — mokytojas daugybę metų mokė<br />
lietuvių kalbos ir literatūros vyresniųjų klasių moksleivius, buvo kas trečios abiturientų laidos<br />
auklėtojas. Pasakyti mokė — tai tik apibūdinti profesinę veiklą. Iš tikrųjų pedagogas buvo<br />
mokyklos siela: įvairių moksleiviškų renginių scenarijų kūrėjas, tuometinių agitbrigadų<br />
programų <strong>su</strong>darytojas, sveikinimų ir nekrologų rašytojas. Žodžiu, kur tik reikėjo kūrybingos<br />
minties, literatūrinės išraiškos, visų akys krypo į Stasį Ablingį. O pasakyti jis moka<br />
pataikydamas kaip pirštu į akį: <strong>su</strong>btilus humoras, taikliai pavartotas liaudiškas posakis, iš<br />
atminties pažerta citata.<br />
Naudojosi anais laikais mokytojo gabumais miestelio bei rajono kultūros srities darbuotojai,<br />
varstomos buvusio pedagogo durys ir šiandien. Mat be jo kūrybinės minties neišsiverčia<br />
folklorinis ansamblis „Poilsėlis”, kūrėjų sambūris „Vinkšnelė”. Papasakoti žilagalvis turi ką: apie<br />
šviesią savo tėviškę, kur vyravo mokslo siekimo dvasia, apie vaidinimus pačiuose įvairiausiuose<br />
dramos pastatymuose, apie <strong>su</strong>tiktus, pamiltus ir Anapilin jau palydėtus žmones. Savo<br />
prisiminimuose mokytojas rašo: „1956 m. Viekšniuose ir šeima <strong>su</strong>kurta. Kiti stebisi: kaip galėjo<br />
<strong>su</strong>siburti literatūra ir sportas, Ablingis ir Vainutytė. Ogi labai paprastai. Vienam — nesvetimas<br />
sportas, 1946 m. buvau Akmenės rajono šuolio į aukštį čempionas. Kitai nesvetima literatūra, net<br />
eilėraščius rašė gimnazijoj”.<br />
Vietoj moralo<br />
Keičiasi laikai, kinta vertybės. Dauguma jaunimo net nebežino, kuo ypatingi senieji Ablingiai.<br />
Tačiau Laikas bejėgis prieš žmogaus esmę. Tik mes patys dažnai būname akli ir kurti. Ieškome<br />
1
grožio nepamatytuose kraštuose, išminties — neperskaitytose knygose, o petimi pastumiame<br />
žmogų, galintį padovanoti esmines gyvenimo pamokas.<br />
Seni mieli Viekšniai<br />
Jaunos dienos vėtromis nuskriejo,<br />
Nuringavo pavenčių takais,<br />
Bangele Ventoj tik <strong>su</strong>blizgėjo<br />
Ir pabiro žiedlapiais baltais.<br />
Gimtas namas obelų pavėsy<br />
— Židinio vaikystės šiluma.<br />
— Ir kada vėl aplankyt galėsi?<br />
— Klausia rūpestingoji mama.<br />
Vėl ir vėl jaunų dienų ieškoti<br />
Skuba čia šarmoti smilkiniai,<br />
— Dainomis jaunystės apdainuoti<br />
Išplaukia seni mieli Viekšniai.<br />
/ S. Ablingis /<br />
ABLINGIS STASYS 1929 01 18—2006 03 15<br />
Ablingis S. Užtarnautas pasitikėjimas: [Mokytoja Joana Gedvilienė] // Vienybė. — 1967. —<br />
Kovo 18.<br />
Ablingis S. Mokytojui: [Eilėraštis LTSR nusipelniusiam mokytojui V. Deniušiui] // Vienybė.<br />
— 1969. — Spal. 4.<br />
Ablingis S. Susitikimas <strong>su</strong> jaunyste // Vienybė. — 1969. — Spal. 4. — Tekste: 1949 metais<br />
Viekšnių gimnaziją baigė 28 mokiniai. Direktorius mokytojas K. Dainius. Mokytojai:<br />
E. Gaudešytė, A. Gedvilas, J. Žilevičius, V. Deniušis, O. Steponavičienė.<br />
Ablingis S. Skleidžiasi pumpuras žalias: [Viekšnių mokyklos mokytoja Bronė Normantienė]<br />
// Vienybė. — 1970. — Spal. 3. — Tekste: Bronė Normantienė gimė Žerkščių kaime.<br />
Ablingis S. Audros paukštė: [Poetas Leonas Skabeika] // Vienybė. — 1974. — Lapkr. 2.<br />
Gaurylius J. Septynios įtemptos stygos // Vienybė. — 1976. — Spal. 2.<br />
Ablingis S. O buvo taip... // Vienybė. — 1977. — Rugs. 24.<br />
Ablingis Stasys. Nekrologas / Mokytojo Stasio Ablingio kalba, pasakyta 1978. 05. 05<br />
laidojant LTSR nusipelniusį mokytoją Vincą Deniušį. — Tekstas iš kalbos juodraščio kopijos,<br />
2010 metais pateiktos Roberto Varno:<br />
Gedulingai žerdamos spindulius dega žvakės prie velionio karsto, paskendusio gėlėse ir<br />
žalumynų vainikuose, kurių kaspinų įrašais gyvieji atsisveikina... Vieniša po velionio portretu<br />
liūdi jo ilgamečio darbo palydovė triūba, dar tebejaučianti jo pirštų palytėjimą ir šilumą...<br />
Nebylus — tarsi nepermaldaujama lemtis, šalia karsto rimtyje <strong>su</strong>stingęs pianinas. Amžinasis<br />
laikas grojo melodiją — žmogaus gyvenimą, grojo tol, kol negailestingoji mirtis užvožė<br />
klaviatūros dangtį, kaip karsto antvožą. Juodi ir balti klavišai — kaip dienos ir naktys, kaip<br />
vargai ir džiaugsmai, lydėjusieji velionio gyvenimo melodiją, prasidėjusią Viekšniuose,<br />
amatininko šeimoje <strong>su</strong> pirmagimio Vinco klyksmu, pasveikinusio juo pirmą baltą dieną savo<br />
gyvenime 1903 metais.<br />
Nelengvos Vincento vaikystės pirmieji muzikos mokytojai buvo mamos niūniuojama lopšinė<br />
ir amatininko savamokslio muzikos mėgėjo tėvelio savo rankomis padarytas virkaujantis<br />
klarnetas, kuriuo grodavo mėgėjų orkestrėlyje. Iš vaikystės širdin įstrigusi melodija nedavė<br />
2
amybės jaunajam Vincukui mokantis Viekšnių mokykloje, ji skatino, šaukė, viliojo į nuostabųjį<br />
pasaulį, vadinamą Muzika. Jos šaukiamas, jis nugali mokslų <strong>su</strong>nkumus privačiai ruošiamas<br />
mokytojo Kazio Butkaus, ir įstoja į Klaipėdos konservatoriją. Čia prasiskleidė ir išryškėjo jo<br />
muzikiniai gabumai, jis priimamas į orkestrą, kuris koncertuoja gastroliuodamas po visą Lietuvą.<br />
Ir koks džiaugsmas buvo tėvukui — savamoksliui klarnetistui — pamatyti sūnų, grojantį tikrame<br />
orkestre, kai vyko koncertai Viekšniuose ir Mažeikiuose. Konservatorijoje pamokos vadovauti<br />
chorui ir orkestrui. Gabus jaunuolis tuo nepasitenkina, ir, trokšdamas pasitobulinti, išvyksta į<br />
Vokietiją, ir įstoja į Leipcigo konservatorijos kompozicijos klasę, kur mokosi drauge <strong>su</strong> J. Švedu<br />
ir K. Kavecku, tapusiais žymiais lietuvių kompozitoriais.<br />
Neužmirštamos, brangios ir prasmingos buvo tos dienos, bendraujant <strong>su</strong> didžiąja muzika,<br />
gėrėjantis garsių muzikinių kolektyvų koncertais, gyvenant tokiame meno ir muzikinio pasaulio<br />
centre, koks buvo anuometinis Leipcigas. Velionis visą gyvenimą nepamiršdavo ten prabėgusių<br />
prasmingo darbo dienų. Ir čia jis groja konservatorijos orkestre, bando jėgas kompozicijos<br />
srityje.<br />
Bet gyvenimui užsienyje reikia nemažai lėšų, gaunamųjų už grojimą orkestre nepakanka, o<br />
namiškiai irgi <strong>su</strong>nkiai begali šelpti savo vyriausiąjį, nes šeima pasipildė keturiomis seserimis ir<br />
broliu. Todėl tenka grįžti ir pradėti savarankišką gyvenimą, <strong>su</strong>siejant savo tolimesnį gyvenimo<br />
kelią <strong>su</strong> mokytojo darbu Viekšnių progimnazijoje, <strong>su</strong> savo <strong>su</strong>kurtos šeimos rūpesčiais. Tačiau ir<br />
dabar neapsiriboja vien tiesioginiu darbu mokykloje: sėkmingai padeda tėvuko orkestrantams<br />
tobulėti, mokydamas juos groti iš gaidų, <strong>su</strong>buria Viekšniuose nelengvomis sąlygomis gausų<br />
Liaudies chorą, kuris <strong>su</strong> savo koncertais lankosi ne tik pas Lietuvos, bet ir pas kaimyninės<br />
Latvijos dirbančiuosius. Gabus chorvedys ir pats harmonizuoja keletą liaudies dainų, aranžuoja<br />
kūrinėlius orkestrui. Toks vi<strong>su</strong>omeninio darbo pamėgimas atveda jį po Antrojo pasaulinio karo į<br />
meno saviveiklos organizatorių ir puoselėtojų gretas. Prie Viekšnių Kultūros namų <strong>su</strong>organizuoja<br />
gausų Mišrų chorą, kuris, išaugęs į darnų ir pajėgų meninį kolektyvą, <strong>su</strong>jungiamas <strong>su</strong> Liaudies<br />
šokėjų trupe ir tampa Dainų ir šokių ansambliu, sėkmingai koncertavusiu rajone ir sostinėje.<br />
O ir tie 38-eri metai darbo, prabėgę Viekšnių vidurinėje mokykloje, buvo prasmingi ir<br />
ženklūs. Mokytojo paruošti moksleivių chorai sėkmingai pasirodydavo rajoninėse ir<br />
respublikinėse dainų šventėse. Kruopštus, daug kantrybės ir atsidavimo reikalaujantis chorvedžio<br />
darbas įvertinamas <strong>su</strong>teikiant Nusipelniusio mokytojo Garbės vardą, o vi<strong>su</strong>omeninė veikla<br />
pažymima LTSR Meno saviveiklos žymūno ženklu.<br />
Mokytojo Vinco Deniušio dėka Viekšniuose <strong>su</strong>sibūrė bene pirmasis rajone pokario metais<br />
miestelio gyventojų dūdų orkestras — nepakeičiamas kultūrinių renginių dalyvis. Kantriai ir<br />
kruopščiai ruošė mokytojas ir jaunųjų mokyklos orkestrantų kartą, kol darniai ėmė skambėti<br />
pirmo rajone Moksleivių dūdų orkestro melodijos.<br />
Net ir išėjęs užtarnautai pensijai, mokytojas neatsisakė savo pamėgtosios muzikos — padėjo<br />
kolūkio orkestrantams. Taip savamokslio muzikanto sūnus nuėjo savo tėvo pėdomis, grodamas<br />
prasmingą melodiją, vadinamą gyvenimu... Vingrios melodijos aidai palietė ir velionio sūnaus<br />
Leonido širdį, nelikusią abejinga muzikai. Muzikiniu keliu nuėjo gau<strong>su</strong>s būrys buvusių<br />
mokinių...<br />
Ir kai šią skaisčią gegužės dieną atsisveikiname <strong>su</strong> velioniu Vincu Deniušiu, kai jo gyvenimo<br />
melodiją paskutinį kartą palydi gedulingi orkestro garsai, mes, jo bendradarbiai, dalijamės<br />
liūdesiu <strong>su</strong> velionio sūnumis Leonidu ir Vincu, ir jų šeimomis, nuoširdžiai užjaučiame šią<br />
liūdesio valandą velionio brolį Antaną ir jo šeimą, velionio seseris Stasę, Eufemiją, Valeriją ir<br />
Zofiją bei jų artimuosius ir vi<strong>su</strong>s gimines.<br />
Tegu būna Tau lengva gimtoji pavenčių smiltainė, meilė, kuriai buvo išdainuota nuostabiausia<br />
melodija — Tavo prasmingu gyvenimu. Ilsėkis ramybėje!<br />
Viekšniai. 1978. 05. 05.<br />
Dirdienė G. Mokytojo kūrybos vakaras: [Stasys Ablingis] // Vienybė. — 1984. — Kovo 6. —<br />
Tekste: Viekšnių vidurinėje mokykloje dirba 32 metus. Dramos ratelio narys, <strong>su</strong>kūrė 11<br />
vaidmenų. Rašo įvairių žanrų kūrinius, tekstus renginiams. — Visas tekstas:<br />
3
32 metus Viekšnių vidurinėje mokykloje dirba Stasys Ablingis. Daugelis žino apie jo<br />
laisvalaikio užsiėmimą — kūrybą. „Tas amžinas kelias — mokyklos takelis” — tokiomis<br />
eilėraščio eilutėmis prasidėjo bendradarbių organizuotas pedagogo kūrybos vakaras.<br />
Apie lietuvių kalbos ir literatūros mokytoją mintimis pasidalijo LTSR nusipelnęs mokytojas<br />
A. Gedvilas. Prabėgę darbo dešimtmečiai daug gėrio pasėjo mokinių širdyse. Juk nemažai<br />
S. Ablingio mokinių pasirinko <strong>su</strong> gimtąja kalba <strong>su</strong>sijusias profesijas: filologijos mokslų<br />
kandidatas A. Ružė, jaunasis rašytojas J. Erlickas, žurnalistė I. Ikamaitė, pedagogai V. Bigaila,<br />
R. Žalytė ir daugelis kitų.<br />
Tą vakarą skambėjo daug pedagogo kūrybos posmų: jaunystės metų nerimas, brandos<br />
apmąstymai, eilės bendradarbiams, artimiesiems, įvairių specialybių žmonėms. Vakarą paįvairino<br />
jo dalyvių atliekamos dainos pagal S. Ablingio žodžius.<br />
— Gyvenvietės kultūros aktyvistas, LTSR meno saviveiklos žymūnas, — taip jubiliatą<br />
apibūdino Viekšnių zoninių kultūros namų metodininkė B. Švažienė. Kultūros namų dramos<br />
ratelio narys S. Ablingis <strong>su</strong>kūrė 11 vaidmenų, daugiau kaip 30 kartų išėjo į sceną. O kas<br />
<strong>su</strong>skaičiuos, kiek <strong>su</strong>organizavo renginių, montažų, literatūrinių muzikinių kompozicijų, kiek<br />
<strong>su</strong>kūrė scenarijų agitmeninėms brigadoms. Daugeliui viekšniškių mokytojas padėjo organizuoti<br />
civilines apeigas, puoselėjo naujas tarybines tradicijas. Veteranui tą vakarą buvo įteiktas LTSR<br />
mokslinio metodinio kultūros centro garbės raštas.<br />
Visos mokytojo kūrybos per vakarą neišklausysi, todėl patys ilgai vartėme rudąjį kūrybos<br />
sąsiuvinį, džiaugėmės turtinga mokyklos vietos profsąjungos komiteto paruošta ekspozicija.<br />
Ne kartą S. Ablingis mokyklos ir kultūros namų garbę gynė skaitovų konkur<strong>su</strong>ose. Vakaro<br />
pabaigoje pats autorius paskaitė naujausių savo eilėraščių.<br />
G. Dirdienė. Viekšnių vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja.<br />
Lungys R. „Šį mėnesį <strong>su</strong>kako...” // Vienybė. — 1984. — Rugpj. 25: A. Šarkio fotografuota<br />
nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Šį mėnesį <strong>su</strong>kako 80 metų nuo poeto Leono Skabeikos gimimo. Anksti atsiskleidęs poetinis<br />
L. Skabeikos talentas buržuazinės santvarkos sąlygomis nespėjo <strong>su</strong>klestėti. Pakirstas gyvenimo<br />
nepriteklių ir <strong>su</strong>nkios ligos, jis mirė ne<strong>su</strong>laukęs 32 metų amžiaus.<br />
Gimnaziją būsimasis poetas lankė Viekšniuose, čia kapinėse ir palaidotas. Viekšniškiai gerbia<br />
L. Skabeikos atminimą, prižiūri jo kapą, mokyklos kraštotyrininkai yra užrašę apie jį<br />
prisiminimų.<br />
Viekšnių zoniniai kultūros namai ir biblioteka <strong>su</strong>rengė poeto 80-mečio <strong>su</strong>kakties paminėjimą.<br />
Kultūros namuose lankytojus pakvietė poeto nuotraukų ir literatūros apie jį parodėlė. Gau<strong>su</strong>s<br />
būrelis gyventojų, moksleivių <strong>su</strong> gėlėmis patraukė į kapines. Vidurinės mokyklos mokytojas<br />
S. Ablingis prie L. Skabeikos kapo papasakojo apie jo gyvenimo ir kūrybos kelią, apibūdino<br />
mūsų kraštiečio vietą lietuvių literatūros istorijoje. Kultūros namų meno vadovė B. Švažienė ir<br />
bibliotekininkė B. Ročienė paskaitė poeto eilių.<br />
Šiandien galima tik spėlioti, kaip būtų <strong>su</strong>siklostęs L. Skabeikos tolesnis gyvenimo ir kūrybos<br />
kelias, jeigu ne ankstyva mirtis. Juk daugelis jo bendraamžių, kartu žengusių pirmus kūrybos<br />
žingsnius, vėliau tapo plačiai žinomais ir pripažintais poetais. Gyvenimo pabaigoje L. Skabeikos<br />
pareikštos simpatijos socializmo idealams galėjo atverti naujas kūrybos perspektyvas.<br />
Lungys R. Viekšniškių darbai // Vienybė. — 1984. — Gruod. 11. — Tekste: Kraštotyrininkai:<br />
A. Gedvilas (parašyti keli tomai Viekšnių mokyklos istorijos), S. Ablingis (tęsia literatūrines<br />
tradicijas, vadovauja mokyklos kraštotyrininkams). Surinkta medžiaga apie liaudies švietėją<br />
K. Balvočių. — Visas tekstas:<br />
Darnus Viekšnių vidurinės mokyklos pedagogų kolektyvas. Toji darna jaučiama ir<br />
kraštotyrininkų pirminės organizacijos veikloje. Nors ir nestokodami vi<strong>su</strong>omeninių pareigų bei<br />
įpareigojimų, 17 mokytojų dalį savo laisvalaikio skiria kraštotyrinei veiklai. Vienas aktyviausių<br />
šio darbo entuziastų yra LTSR nusipelnęs mokytojas A. Gedvilas. Tai jis pirmasis ryžosi rašyti<br />
mokyklos, kuriai pats beveik tris dešimtmečius vadovavo, istoriją, <strong>su</strong>rinko daug buvusių mokinių<br />
prisiminimų. Istorija seniai parašyta, įrišti keli tomai jos priedų — iliustracijų, dokumentų.<br />
4
Tačiau kasmet, kaip ir per pastaruosius 1,5 metų, atsiranda naujų dokumentų ir žinių. Šią<br />
medžiagą kraštotyrininkai eksponavo mokyklos aktų salėje, ji <strong>su</strong>kėlė ir tėvų, ir mokinių<br />
<strong>su</strong>sidomėjimą.<br />
Vidurinės mokyklos pedagogai rūpinasi ir aviatoriaus A. Griškevičiaus muziejumi, jo fondų<br />
turtinimu. Daugeliui liko atmintyje šių metų pavasarį mokykloje įvykęs <strong>su</strong>sitikimas <strong>su</strong> Kauno<br />
aviacijos muziejaus steigėjais. Po to keletas moksleivių net aviacijos sportinį techninį klubą<br />
panoro lankyti. Svečiai dovanojo muziejui nuotraukų, atspindinčių aviacijos sporto bei<br />
aviakonstruktorių minties raidą Lietuvoje. Praturtino muziejų ir dailininkų darbai aviacijos<br />
tematika.<br />
Kraštotyrininkų pirminei organizacijai vadovaujantis lituanistas S. Ablingis, palaikydamas<br />
ryšį <strong>su</strong> gyvenvietės kultūros darbuotojais, renka ir redaguoja žinias apie literatūrines Viekšnių<br />
tradicijas. Bendromis pastangomis šią vasarą gražiai buvo paminėtos poeto L. Skabeikos gimimo<br />
80-osios metinės, skaitomos paskaitos apie tolimą gyvenvietės praeitį, liaudies verslus.<br />
Netoli vidurinės mokyklos yra 67-oji profesinė technikos mokykla, kurios kraštotyrininkai<br />
varo gilią patriotinio darbo vagą, įsirengė kovų ir darbo šlovės muziejų, palaiko ryšius <strong>su</strong> šias<br />
apylinkes iš hitlerinės okupacijos vadavusiais kovotojais, žuvusiųjų artimaisiais. Gerai, kad<br />
pirminės organizacijos nedubliuoja viena kitos darbo, nors ir vidurinės mokyklos pirminė<br />
organizacija nepamiršta karinės patriotinės tematikos, ypač dabar, ruošiantis Pergalės 40-mečiui.<br />
Sukaupta specialiame aplankale nemaža medžiagos apie 36 Didžiojo Tėvynės karo dalyvius,<br />
gyvenančius apylinkėje, veteranai kviečiami į pionierių <strong>su</strong>eigas, į <strong>su</strong>sitikimus <strong>su</strong> komjaunuoliais.<br />
Šia veiklos sritimi rūpinasi karinio rengimo vadovas J. Pacevičius.<br />
Aktualus Viekšniuose ir ateistinio pobūdžio kraštotyrinių eksponatų rinkimas bei<br />
panaudojimas propagandiniam darbui. Nemažai nuveikė klubas „Prometėjas”, kuriam vadovauja<br />
aktyvi kraštotyrininkė, chemijos mokytoja I. Saltonienė. Užrašyti kolūkinio kaimo veteranų<br />
prisiminimai apie <strong>su</strong>dėtingą pokario laikotarpį, apie kolūkių kūrimąsi Viekšnių apylinkėse.<br />
Svarbiu savo darbo baru mokytojai laiko ir pagalbą jauniesiems kraštotyrininkams. Jų būrelis<br />
<strong>su</strong>tvarkė medžiagą apie liaudies švietėją K. Balvočių, tvarkoma užrašyta tautosaka, papildomas<br />
apylinkės vardynas,<br />
Viekšniai turi ilgą ir turtingą istoriją, daug įvykių mena miestelio gatvės. Kad viso to<br />
nenusineštų nuskubantys metai, ir rūpinasi kraštotyrininkai.<br />
Vi<strong>su</strong>omenininkų darbai: Neakivaizdinė kraštotyrininkų sąšauka // Vienybė. — 1988. —<br />
Saus. 23. — Tekste:<br />
Stasys Ablingis — Viekšnių vidurinės mokyklos mokytojas, draugijos pirminės<br />
organizacijos pirmininkas: Dabar 17 mūsų mokytojų yra kraštotyros draugijos nariai.<br />
Prižiūrime mūsų zonoje esančius istorijos bei kultūros paminklus, tvarkome aviatoriaus<br />
A. Griškevičiaus muziejaus aplinką, A. Griškevičiaus ir L. Skabeikos kapus, nelieka užmiršti<br />
mūsų dažnai lankomi ir Viekšniuose palaidotų mokytojo ateisto M. Mozūraičio,<br />
revoliucionieriaus J. Vaičkaus kapai. Kartais reikia ir mažesnių darbų. Štai mokytoja<br />
kraštotyrininkė B. Šiaučiūnaitė <strong>su</strong> savo vadovaujama klase padeda <strong>su</strong>krauti kurą<br />
A. Griškevičiaus muziejui. Kaupiama medžiaga teminiams darbams apie viekšniškių namų<br />
apyvokos reikmenis, amatus, mitybą. Mokyklos ateizmo kampelis, tvarkomas mokytojos<br />
I. Saltonienės, baigia peraugti į vi<strong>su</strong>omeninį muziejų.<br />
Ablingis Stasys. Važiuoja Daktaras (Skiriama „didžiajam Viekšnių daktarui” Antanui<br />
Biržiškai) // Vienybė. — 1992. — Liep. 4. — Visas tekstas:<br />
Pavasario upokšniai putoja,<br />
Venta jau išnešė ledą,<br />
Važiuoja Daktaras, važiuoja, —<br />
Jo laukia, visą viltį deda.<br />
Jau vasara, javas linguoja,<br />
Kaimiečiui derlių žada, —<br />
Važiuoja Daktaras, važiuoja, —<br />
5
Juk laukia, visą viltį deda.<br />
Rudenio lietūs dulksnoja,<br />
Arkliai <strong>su</strong>nkiai girgždina ratą, —<br />
Važiuoja Daktaras, važiuoja, —<br />
Vis laukia, visą viltį deda.<br />
Žiemiškos pūgos sijoja,<br />
Barzdoj — gurvuoliukai ledo, —<br />
Važiuoja Daktaras, važiuoja, —<br />
Ten laukia, visą viltį deda.<br />
Ir dieną, ir naktį važiuoja<br />
Tais vieškeliais, lauko keliukais, —<br />
Laukimas tuos varstus skaičiuoja,<br />
Į viltį kryžkelės <strong>su</strong>ka.<br />
Ligoniai — ne ponai — mužikai,<br />
O šelmiai ir žmonės padorūs.<br />
Nestabdė vežimo plėšikai,<br />
Sustabdė — angina pectoris...<br />
Gedvilas Algirdas. Viekšniškių mokytojas: [S. Ablingis] // Vienybė. — 1994. — Rugs. 24. —<br />
Visas tekstas:<br />
Mokytojas Stasys Ablingis gyvena kukliame namelyje netoli mokyklos, ir skardus mokyklinis<br />
skambutis jam girdimas. Jo šaukiamas, <strong>su</strong>kdavo mokyklos link kasdien net 42 metus.<br />
Girdėjo jis ir šios rugsėjo pirmosios skardų šauksmą, bet jam nebepakluso. Šių metų rugsėjo<br />
skambutis grąžino jį tik į prisiminimus. Tokia jau mokytojo pensininko būsena, tik gal<br />
besireiškianti įvairiais niuansais.<br />
Stasys yra ir mūsų mokyklos šeštosios abiturientų laidos atstovas. Nors e<strong>su</strong> tik dvejais metais<br />
vyresnis už mokytoją Ablingį, tačiau 1949 metų visą pusmetį buvau jo mokytoju. Pokario<br />
kuriozas ir tiek. Netrukau pastebėti, kad Stasys ir kaip mokinys buvo savitas. Tai <strong>su</strong>vokė daugelis<br />
to meto mokytojų, o ypač lietuvių kalbos mokytojas D. Vaičius. Jis gana dažnai leisdavo<br />
perskaityti Ablingio rašinius vadinamosiomis laisvomis temomis. Taip nerašė niekas kitas:<br />
įtaigiai, vaizdingai, savita interpretacija. Tuomet mokykloje dar tebesireiškė ikikarinio<br />
mokyklinio literatūros būrelio tradicijos, literatūros pomėgio dvasia neblėso dar gana ilgai.<br />
Literatų būrelio rengiami vieši vakarai buvo įspūdingiausi, gausiai lankomi tiek mokinių, tiek<br />
mokytojų. Ten savo darbus skaitė aktyviausi nariai. Kiek prisimenu, pasižymėdavo savo<br />
kūrinėliais ne tik S. Ablingis, bet ir D. Gulbinaitė, V. Gelžinytė (vėliau Lėgaudienė), ir kiti.<br />
Grįžusį į Viekšnių vidurinę, jau kaip lietuvių kalbos ir literatūros mokytoją, S. Ablingį greitai<br />
pamėgo moksleiviai, ypač vyresniųjų klasių. Kultūros namų darbuotojai netrukus ėmė<br />
nebeišsiversti be Ablingio. Tą patį būtų galima pasakyti ir apie mokyklos užklasinį gyvenimą:<br />
atgimė literatai, rengiant pagal jo scenarijus, neatpažįstamai pasikeitė visų mokyklos švenčių,<br />
tradicijų turinys. Ir ne tik mokyklos, bet ir rajono kultūrinių renginių, kaip antai dainų švenčių,<br />
vakaronių. Daugelį metų jis buvo bene pagrindiniu scenaristu. Klysta, labai klysta kai kurie<br />
dabartiniai <strong>su</strong>perpatriotai, visą ano meto kultūrinę veiklą įvardindami „kultūros griuvėsiais”.<br />
Mokytojo Ablingio redaguotuose dainų švenčių scenarijuose atsispindėjo mūsų folkloro<br />
elementai, tautos tradicijos, kultūros istorija, tautiškumas, gerosios mūsų tautos dvasios<br />
saviraiškos savybės. Tam <strong>su</strong>maniai buvo panaudojama ir Ezopo kalba, ir autoriaus<br />
kūrybiškumas, išradingumas, <strong>su</strong>gebėjimas išsireikšti, kad minčiai būtų erdvu, o žodis likdavo<br />
taupus.<br />
Žodžiu, tie scenarijai savo forma ir turiniu buvo tokie įtaigūs, kad ir to meto ideologai, gal ir<br />
raukydamiesi, prašydavo jo pagalbos.<br />
Stasys, būdamas aukštos vidinės kultūros, didžiai humaniškas inteligentas, geras psichologas<br />
(keletą metų sėkmingai ją dėstė), turėjo didžiulį autoritetą mokytojų kolektyve, o ypač jam<br />
simpatizavo mūsų kolektyvo moteriškoji pusė. Tegu kas nors ir peiks, jog prisimenu kovo<br />
6
aštuntąją, tačiau Stasio kasmetiniai sveikinimai kolegėms būdavo tokie turiningi, emocionalūs ir,<br />
kas bene svarbiausia, niekad nepasikartojantys. Mūsų moterys <strong>su</strong> pakilia nuotaika ir šypsenomis<br />
dar ilgai dėkingai žvilgčiodavo į Ablingį. Jo humaniškumą patvirtina ir tai, kad Stasys keletą<br />
metų tikrai krikščioniškai globojo nebeturėjusį artimųjų mokytoją pensininką Joną Butkų ir jo<br />
žmoną, nesitikėdamas ir nepretenduodamas paveldėti kokių nors materialinių vertybių. Po<br />
globotinių mirties jų atminimui išrūpino paminklą. Kolegų artimųjų netekties ar liūdesio valandą<br />
Stasys visada tardavo nuoširdų paguodos žodį, atminimui palikdavo ir nekrologą.<br />
Mokytojui būdingas kruopštumas, santūrumas, neskubumas darbus dirbant. Stasys pripažįsta<br />
ir laikosi dar prieš du tūkstantmečius romėnams žinoto principo „festina lente” (skubėk<br />
palengva). Gyvenimas parodė, kad tai padeda jam ne<strong>su</strong>klysti, o ką daro — padaryti tik gerai.<br />
Mokytojas, beje, kaip ir kiti kolegos, yra patyręs nemaža neigiamų emocijų, kai visokio plauko<br />
bei rango vizitatoriai jo savitą, kūrybišką darbą bandydavo vienaip ar kitaip „patobulinti”. Stasys<br />
visada santūriai juos išklausydavo ir tiek. Jis turi tik jam būdingą darbo braižą, ir visokios<br />
metodinės revoliucijos Stasiui teturi tik pažintinę reikšmę. Prisimenu, pasiteiravus, kaip jaučiasi<br />
po vizitatorių pamokslavimo, Stasys neskubėdamas <strong>su</strong> santūria šypsenėle atsidusdavo: „Šitie<br />
išvažiavo, atvažiuos kiti, o Venta pro Viekšnius ir toliau tekės”. Pagal pareigybę vizitatorium<br />
teko būti ir man. Lankymasis mokytojų pamokose visada būdavo nemaloni priedermė, išskyrus<br />
pabuvojimą pas mokytoją Ablingį. Literatūros pamokoje Stasys tikrai unikalus pedagogas,<br />
tuomet atsiskleidžia jo talentas ir kaip mokytojo, ir kaip literato. Matau, kaip įdėmiai jo mintis<br />
seka <strong>su</strong>btiliau literatūrą <strong>su</strong>vokiantys mokiniai, kaip švyti jų akys, veidai, ypač mergaičių, nes jos<br />
visada emocingesnės. Paprastai geresni mokiniai stengdavosi atsidurti arčiau mokytojo,<br />
norėdami išgirsti kiekvieną jo žodį, šmaikštų palyginimą ar originalią interpretaciją, vykusį<br />
autorinio teksto fragmentą, <strong>su</strong>stiprinantį mokytojo mintį, samprotavimą. Be emocinio įtaigumo,<br />
išryškėdavo ir mokytojo erudicija, būdavo perteikiama daug įdomios papildomos medžiagos,<br />
kurios nerasi vadovėlyje, išreiškiamas išsamus to ar kito rašytojo kūrybos įvertinimas mažiausiai<br />
vietos teskiriant vadinamajam „ideologiniam antstatui”. Manau, kad pagal žinių lygį, erudiciją<br />
mokytoją Ablingį buvo galima drąsiai atestuoti aukštosios mokyklos literatūros dėstytoju. Taip<br />
teigiu todėl, kad dar pats būdamas studentu, e<strong>su</strong> girdėjęs ne vieną kur kas blankesnę paskaitą.<br />
Neatsitiktinai ilgais žiemos vakarais elektra Ablingių bute šviesdavo ilgiausiai, iš savęs jis<br />
daugiausia reikalavo, kruopščiai ruošdavosi kiekvienai pamokai, kiekvieno mokinio rašinį<br />
įdėmiai analizuodavo. Kartais nelabai sąžiningą mokinuką, pabandžiusį ką nors slapta nurašyti<br />
ne iš vadovėlio, bet iš kokios literatūros kritikos knygos, priblokšdavo mokytojo prierašas:<br />
„nurašei iš ten ir ten, puslapis toks ir toks”.<br />
Tai, ką papasakojau apie šį gerą žmogų, talentingą pedagogą, yra tik jo portreto štrichai, kitką<br />
palieku kolegoms ar buvusiems jo mokiniams.<br />
Ablingis Stasys. Šaknys ir atžalos: [Užgavėnių renginys Viekšniuose] // Vienybė. — 1996. —<br />
Kovo 6. — Visas tekstas:<br />
Tą šaltoką sekmadienio pavakarę prieš Užgavėnes Viekšnių žemės ūkio mokyklos erdvi salė,<br />
talpinanti 300 žiūrovų, prisirinko pilnut pilnutėlė — nuo anūko iki senuko. Senieji — savo<br />
jaunystę prisiminti, anūkai — savo senučiams pasirodyti.<br />
Scena — kaimo pirkia, kur ant palangių ir žiemą pelargonijos <strong>su</strong> muškatom žydi,<br />
atšviesdamos baltai nušveistus <strong>su</strong>olus ir didžiulį stalą, daugelio alkūnių nuzulintą, namų jaukumu<br />
bedvelkiantį.<br />
Namiškiai viens per kitą sveikina čia <strong>su</strong>sirinkusius, šalčio nepabūgusius, per vėpūtinius<br />
atbridusius, tikisi šaltą žiemą išvarysią, linkėdami linksmai užsigavėti, pavakaroti, padainuoti,<br />
pajuokauti.<br />
Šeimininkei tik spėjus ištarti: „Vakale, kor jūs”, į pirkią <strong>su</strong> savo vėliava <strong>su</strong>guža gau<strong>su</strong>s anūkų<br />
pulkelis, visi — kaip pupų pėdeliai, <strong>su</strong>sispiečia apie vėliavą, kurioje puikuojasi straksintis<br />
paukštukas, ir skambiais balseliais prisistato:<br />
Jau mas esam pirmuokelee<br />
Ėr vadėnamies žvėrblelee!<br />
Mas jau muokam šuokinietė<br />
Ėr žemaitėškaa šnekietė!<br />
7
Tai todėl, anot rašytojo, „kad <strong>su</strong>augusiems būtų <strong>su</strong>prantamiau”. Dabar visiems pasidarė aišku,<br />
kad ir vėliavoje — tikrų tikriausias žvirblis šokinėja. O kai pamatė, kaip „gol žvirblis šalėp<br />
pečiaus”, kai išgirdo tokį vaikiškai graudų jo skundą — „sergo, negalio, dūsaujo, vaituojo,<br />
nežėnau, ar būs gyvs”, tai ne tik senučių, bet ir visų žiūrovų užuojauta „sergančiam” žvirbleliui<br />
išsiliejo tikra plojimų audra.<br />
Sumaniai vadovaujami savo klasės vadovės biržiškietės mokytojos Rūtos Mylienės, mažieji<br />
artistai įtikino, kokie „gražūs vaikai pelėdos”, vaizdingiausiai parodė, kaip „ant skiedryno gaidys<br />
kapstė, grūdelių ieškojo”, ir visi patikėjo, kad taip ir buvo... Ką padarysi, kad tokie yra tie<br />
<strong>su</strong>augusieji: „Jiems visada reikia aiškinti”.<br />
Palikus aslą „žvirbleliams”, <strong>su</strong>sirenka kaimo moterys pirkion vakaroti: <strong>su</strong>dūzgia ratelis,<br />
<strong>su</strong>linkuliuoja lanktis, <strong>su</strong>blyksi mezgėjų virbalai, ir nuringuoja ilgesinga daina, lyg iš apsnigtų<br />
laukų atklydusi — apie sodus, kurie jau neišsprogs, nes „ateis gili žiema”, apie zuikį širmį, kurio<br />
trumpos kojos neleis iššokinėti per tokius gilius pusnynus... Ir lyg pavasariška šiluma dvelkteli<br />
kitos dainos posmai apie obelėlę — augančią, žydinčią, nokinančią geltonus obuolėlius, kuriais<br />
vaišinami berneliai...<br />
O kai moterys ima čiauškėti apie piktus vyrus, tai ir daina nuskamba apie tokį vyrą, kuris dėl<br />
to piktas, „kad neplakts nu jaunū dėinėliu”.<br />
Besikalbant apie Užgavėnių valgius — blynus, pampuškas ir taukuose verdamus pilypokus,<br />
<strong>su</strong> naujienom įgriūva kaimynė:<br />
— Jūs čia siedat, vuo tėn kad mušuos, kad davies! Ar negirdiejuot?<br />
— Kur?! Kas?!<br />
— Nogi Lašinskis <strong>su</strong> Kanapinskio! Nugalėtasis Lašinskis tik <strong>su</strong> Aprylium težada <strong>su</strong>grįžti.<br />
Pasijuokus iš tokių muštynių, ir vėl praplyšta skanus juokas, išgirdus pasakojimą apie „velnio<br />
žolę” — taboką. Jumoristinė ir daina apie jauną mergelę, kuri ruošėsi „kelt veselę”.<br />
Su triukšmu ir muzika staigiu šuoru veržiasi į pirkią per žiūrovų salę visa govėda<br />
persirengėlių — velniukas-vokietukas <strong>su</strong> fraku ir pro skrybėlę išlindusiais ragučiais,<br />
šokinėdamas ir šmaikščia lazduke mo<strong>su</strong>odamas, storulis bajoras ilgais ūsais, vikrus čigonas, vis<br />
lendantis bučiuotis, ir kiti.<br />
Parodę, kaip išmoningai jie moka šokti, <strong>su</strong>kdami ratelį pirkios vidury, persirengėliai nusiima<br />
kaukes ir tampa šauniais dainininkais.<br />
Paskatinti šeimininko, vyrai paruošia vietos šokiams, muzikantai smagiai užgroja, ir ima<br />
<strong>su</strong>ktis poros, šokiui keičiant šokį — „Viedars”, „Vengerka”, „Pasiejau linelius”. O kai<br />
„svietaunas vaikis” bloškia muzikantams stambesnį pinigą, užsakydamas „Padispaną”, šie nemaž<br />
ne<strong>su</strong>trinka ir šauniausiai <strong>su</strong>groja. Pagyvėjusios poros viena po kitos įsijungia į šio seniau taip<br />
mėgto šokio ritmus. O jau šokant „Malūnėlį”, pasikviečiami ir žiūrovai iš salės, ir mažieji<br />
„žvirbleliai”, o salė ploja į taktą...<br />
Kiek džiaugsmo mažyliams, kai šeimininkė praneša po egle, atka<strong>su</strong>s sniegą, radusi visą<br />
pintinę „voveruškų” ir įteikia jiems už gražų dainavimą ir šaunų šokimą. O čia dar ir pats<br />
direktorius, atsikvėpęs po šokio, dėkoja „žvirbleliams” <strong>su</strong> viltimi, kad mažyliai ir užaugę<br />
nepamirš dainos ir šokio, pakeis juos — biržiškiečius saviveiklininkus.<br />
Etnografinio biržiškiečių ansamblio „Poilsėlis” vadovė ir šios vakaronės režisierė mokytoja<br />
Nijolė Kontutienė linki visiems taikaus džiaugsmo, gražaus <strong>su</strong>gyvenimo belaukiant šv. Velykų.<br />
Geranoriškai nusiteikę žiūrovai lyg ir nenorėtų dar skirstytis, bet salėje užsidega šviesos, skamba<br />
atsisveikinimo maršas, ir „Žvirbleliai” jau purpteli pas tėvelius, pas senelius paklausti: „Ar jūs<br />
matėte, kaip mes šokam <strong>su</strong> biržiškiečiais?”<br />
Seneliai matė. Ir džiaugėsi:<br />
— Gražus atžalynas auga!<br />
KAS YRA KAS TELŠIŲ APSKRITYJE 2001. — [Kaunas:] UAB „Neolitas”, 2001. —<br />
256 p. — Tekste:<br />
ABLINGIS STASYS (g. 1929 01 18, Purvių II k., Mažeikių raj.), poetas, Viekšniškių<br />
Biržiškų draugijos narys.<br />
8
Žmona Jadvyga (g. 1926). Vaikai — Laimondas (g. 1957), bibliografas, bibliotekininkas,<br />
Dalius (g. 1959), inž., vadybininkas.<br />
M: 1936—1940 mokėsi Dabikinės (Akmenės raj.) prad. m-kloje, 1940—1942 — Papilės<br />
(Akmenės raj.) prad. m-kloje, 1942—1943 ir 1946—1949 — Viekšnių (Mažeikių raj.) g-joje,<br />
1943—1944 — Papilės progimnazijoje, 1944—1946 — Akmenės progimnazijoje, 1949—1951<br />
studijavo Šiaulių mokyt, i-to Lietuvių k. ir lit. skyriuje, 1956—1962 — VPI Lietuvių k. ir lit.<br />
fakultete (neakiv.).<br />
P: 1951—1952 — Akmenės vid. m-klos dir. pav. mokymo reikalams, 1952—1953 — liet. k.<br />
ir lit. mokyt., 1953—1994 — Viekšnių vid. m-klos lietuvių k. ir lit. mokytojas.<br />
F: Viekšnių parapijos bažnytinio choro giesmininkas, etnografinio ansamblio „Poilsėlis”<br />
narys. LTSR meno saviveiklos žymūnas (1963), LTSR liaudies švietimo pirmūnas (1977). Apie<br />
20 nekrologų mokytojams ir kt. viekšniškiams, eil. rinkinio „Tas amžinas kelias — mokyklos<br />
takelis” aut. Suteikta siaurajuosčių kino filmų demonstruotojo kvalifikacija. Vadovavo<br />
rajoniniam „Žinijos” d-jos sk., m-klos kraštotyrininkams. Dalyvavo knygos bičiulių d-jos,<br />
sportinio techninio klubo veikloje, 3 resp. dainų šventėse, vietovardžių rinkimo ekspedicijose.<br />
Buvo švietimo sk. neetatiniu insp. Už gerą darbą ir aktyvią vi<strong>su</strong>omeninę veiklą bei aktyvų<br />
dalyvavimą meno saviveikloje apdovanotas garbės raštais, už aktyvų darbą paruošiant ir<br />
pravedant moksleivių rajonines spartakiadas — pagyrimo raštais. Buvo apylinkės darbo žmonių<br />
deputatų t-bos nariu, raj. liaudies teismo teisėju.<br />
L: Skaitymas, meškeriojimas.<br />
N. a.: Vytauto g. 13, Viekšniai, LT-5451 Mažeikių raj.; tel. 36204.<br />
ABLINGIENĖ [-VAINUTYTĖ] JADVYGA g. 1926 06 03<br />
Krapauskas M. Starte viekšniškiai // Vienybė. — 1968. — Rugpj. 10. — Tekste: Sportas<br />
Viekšnių vidurinėje mokykloje.<br />
Gaurylius J. Trisdešimt metų // Vienybė. — 1977. — Rugpj. 30. — Tekste: Nuo 1951 m.<br />
fizinio lavinimo mokytoja Viekšnių vidurinėje mokykloje.<br />
Simanonis Kazimieras. Metai ir žmonės, kurių nepamiršiu: [Viekšnių vidurinei mokyklai 80<br />
metų] // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 7, 10, 12. — Tekste: „Nuo pat 1951 metų mokyklos<br />
sportiniam gyvenimui vadovavo J. Vainutytė-Ablingienė. Jos iniciatyva buvo rengiamos įvairios<br />
sporto varžybos ir šventės. Atėjus mokytojui A. Arlauskui, šį krūvį jiedu dalijosi solidariai.”<br />
ABLINGIS LAIMONDAS, STASIO<br />
Vienatvės šventė: Žmonių <strong>su</strong> negale kūrybos almanachas. — Vilnius, 1997. — 127 p. —<br />
Tekste L. Ablingio eilėraščiai: Pro domo <strong>su</strong>a. Pasaulis dėžutėj. Nepažįstamosios portretas. Tu. —<br />
Tekste: „Baigė Vilniaus universitetą, įsigijo bibliotekininko, bibliografo specialybę. Yra Lietuvos<br />
invalidų draugijos Viekšnių miestelio draugijos pirmininkas. Rašo nuo vaikystės — eilėraščius,<br />
vaizdelius, miniatiūras.”<br />
Jonikienė Roma. Tarp meno ir amato: Pokalbiai // Vienybė. — 1998. — Rugpj. 22: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: „Laimondas puikus šachmatininkas, treniruojąs neįgaliuosius viekšniškius.<br />
Jo komanda dažnai švenčia pergales. Laimondą pavergė poezija, ir „duoklę” jai atiduoda.<br />
Vilniaus meno ir amatų centras išleido eilėraščių rinktinę „Vienatvės šventė”, kur yra ir<br />
Laimondo eilių, iš kurių būtų galima <strong>su</strong>daryti autorinę poezijos knygą”. — Visas tekstas:<br />
Savo gimimu mes lygūs. Bet jau nuo tada, į kokius vystyklus tave <strong>su</strong>vynioja, į kokį lopšį<br />
paguldo, tampame <strong>su</strong>dėlioti į „lentynas”. Vieni turi viską, antri mažą dalelę to visko, treti —<br />
nieko... Ir vis dėlto esame lygus vienu: galime kibtis į gyvenimą taip stipriai, kad mūsų pirštų<br />
nuo jo skverno neatplėštų joks vie<strong>su</strong>las. Per mokslą, per pažinimą, per norą kurti <strong>su</strong>teikta teisė<br />
eiti pirmyn. Tik ar naudosies ta teise, ar nesiryši, čia jau, kaip sakoma, tavo reikalas.<br />
9
Viekšniškis Laimondas ABLINGIS naudojosi prigimtine teise kibtis į gyvenimą. Jis, ilgą laiką<br />
kovodamas <strong>su</strong> liga, išmoko ir <strong>su</strong>geba daug daugiau, nei tūkstančiai nė karto nesirgusių, likimo<br />
popintų žmonių. Laimondas puikus šachmatininkas, treniruojąs neįgaliuosius viekšniškius. Jo<br />
komanda dažnai švenčia pergales. Laimondą pavergė poezija, ir „duoklę” jai atiduoda. Vilniaus<br />
meno ir amatų centras išleido eilėraščių rinktinę „Vienatvės šventė”, kur yra Laimondo eilių. Jam<br />
pasiūlyta spaudai parengti eilių, iš kurių būtų galima <strong>su</strong>daryti autorinę poezijos knygą.<br />
Laimondas įsitikinęs, jog neįgalus žmogus lygiai taip pat, gal tik atsargesniais žingsneliais, gali<br />
žengti per pasaulį. Ir parodyti visiems savo <strong>su</strong>gebėjimus. Tuo, sako, įsitikinęs keliaudamas — nei<br />
Vokietijoje, nei Šveicarijoje, nei Italijoje nebuvo atstumtas. „Savęs įtikinėti, kad lygiai taip pat<br />
tarnauji žmonijai, kaip ir sveiki, nereikia, bet kaip įtikinti aplinkinius? Gyvendamas ir kurdamas,<br />
tai gali padaryti”, — mano Laimondas.<br />
Vaikystės plastilininiai žmogeliukai<br />
Laimondo tėvai — mokytojai. Žinomi žmonės, dabar jau pensininkai. Tėvas dėstė lietuvių<br />
kalbą, mama fizinį lavinimą. Vaiku būdamas, Laimondas <strong>su</strong>sirgo <strong>su</strong>nkia liga — stomelitu ir<br />
meningitu. Dienos bėgo ligoninėse: Šiauliai, Kaunas, Vilnius...<br />
„Vaikui ligoninėse be galo liūdna. O kai jose kaip ir gyveni, reikia kažką prasimanyti.<br />
Buvau kokių 4—5 metų, kai slankiodamas koridoriais, mokiausi raidžių. Perskaičiau:<br />
„Operacinė”, „Tvarstomasis”... Tikra mano gyvenimo šventė prasidėjo, kai išmokau<br />
skaityti. Knygų nebepaleidau. Vaiko dienos bėgo namuose. Jos nebuvo tokios, kaip kitų<br />
berniūkščių: be išdaigų, be karstymosi medžiais. Buvau <strong>su</strong> artimaisiais, bet pagal amžių<br />
vienišas. Lipdydavau iš plastilino žmogeliukus, jiems automobilius, namelius. Vienoje<br />
rankoje vienas „plastelinukas”, kitoje — kitas. Jau du tokie <strong>su</strong>sitinka, kalbasi mano<br />
lūpomis: diskutuoja, barasi... Plastelininiai žmogeliukai buvo mano draugai”.<br />
Laimondas prisimena, jog vos tik išmokęs skaityti, eiliavo. Tiesiog vaikiškai: „Kai sergi sloga<br />
— yra labai bloga...” Kūrė eilėraštukus — pokalbius <strong>su</strong> snaigėmis ir visais jį <strong>su</strong>pančiais<br />
daiktais... Jis iki devintos klasės mokėsi namuose, buvo pirmūnas, gyvenimo tiesų mokėsi iš<br />
knygų, tokių idealistiškai gražių...<br />
„Skaičiau labai daug. Prieš mane vėrėsi gyvenimo paslaptys. Knygose gerieji nugali<br />
bloguosius. Laimi tiesa, visada kažkur gyvena laimė... Susiformavau idealistinį požiūrį į<br />
gyvenimą, į žmones, santykius tarp jų. Ir kai pats išėjau į pasaulį — pirma į vidurinės<br />
mokyklos devintą klasę, paskui į Vilniaus universitetą — pasimečiau sūkuriuose. Tikrovėje<br />
buvo kitaip. Nei žmonės tokie geri, nei teisybė nugali, nei laimė gyvena šalia. Bet atmetus<br />
visas patirtas blogybes, e<strong>su</strong> dėkingas knygoms — tikiu, jog gėrio daugiau nei blogio. O<br />
žmogus pats privalo už save kovoti. Ir nesvarbu, kaip jis atrodo, ir kaip pavaikšto: slenka<br />
lazda pasiremdamas ar skaito Brailio raštą. Tiesiog kasdien turi įrodinėti, jog gali, <strong>su</strong>gebi,<br />
esi toks, kaip sveikieji”.<br />
Laimondas svajojo studijuoti mediciną, bet jam gydytojų komisija jokiu būdu nepasirašė<br />
sveikatos lapo. Apsisprendęs įstojo į Vilniaus universiteto istorijos fakultetą studijuoti<br />
bibliotekininkystės. Literatūra visada buvo arčiausiai širdies. Po penkerių mokslo metų dirbo<br />
Viekšniuose, Mažeikiuose, Naujojoje Akmenėje. Vėlgi <strong>su</strong>sidūrė <strong>su</strong> daugybe dalykų, sveikiems<br />
retai pasitaikančių. Naujojoje Akmenėje, nors buvo vienas iš dviejų aukštąjį mokslą turinčių<br />
specialistų, jam pavedė antspauduoti knygas... Galbūt ta nuolatinė moralinė kova ir šiandien<br />
šnibžda — nepasiduok. Dabar Laimondas to moko savo šachmatininkus.<br />
Šachmatai<br />
„Mane šachmatais išmokė žaisti tėvas. Patiko ir neblogai sekėsi. Šachmatų<br />
pradžiamokslio buvo mažai, kad galėčiau ką nors pasiekti. Mokiausi iš knygų. Jau<br />
vienuolikti metai, kaip šiam pomėgiui skiriu daug laiko. Treniruoju neįgaliuosius.<br />
Pastebėjau, kad mano likimo žmonės nepasitiki savimi. Juos reikia drąsinti, tiesiog stumte<br />
stumti į pergalę”.<br />
Į varžybas Laimondas juos įkalbinėdavo važiuoti. Tiesiog iš lovos išversdavo, įtikinėdavo, jog<br />
seksis. Ir sekasi... Grįžta patenkinti. Kad ir kas nutiktų — negalima užsidaryti kertėje. Jis pats tai<br />
10
patyrė keliaudamas. Vokietijoje (Laimondas kalba ir rašo vokiškai), Hamburge <strong>su</strong>sirado<br />
neįgaliųjų žmonių klinikas. Manė, <strong>su</strong>sipažinsiąs, gal ten <strong>su</strong>sidomės jo įmonėlės gaminamomis<br />
pagalbinėmis priemonėmis — lazdomis. Bet pažintis kiek kitokia buvo: vokiečiai pasiūlė<br />
bendrauti, sakė — gal mes jums padėsime. Laimondas tai vertina objektyviai, jei kas padėtų tuos<br />
ryšius palaikyti, gal kokią pagalbą vokiečiai ir <strong>su</strong>teiktų. Pavyzdžiui, Italijoje, sakė Laimondas,<br />
<strong>su</strong>sidomėjo lietuviškais meniškai raižytais kryžiais. Pasaulis atviras — tik ieškok kur įsiterpti. Ne<br />
paskutinėje vietoje ir literatūra. Mūsiškių poezija domisi austrai, šveicarai...<br />
„Pelai, šiaudai...”<br />
„Mano tėvas labai griežtas kūrybos požiūriu. Kai patikėdavau jam pirmuosius<br />
eilėraščius, perskaitęs sakydavo: „Pelai, pelai, na, čia — šiaudai”. Grūdų vis nebūdavo.<br />
Nelepino jis manęs pagyrimais. Gerai, kad taip darė ir tebedaro. Užsigrūdinu. Ir dabar,<br />
nors mano eilės spausdinamos, tėvas nedažnai aptinka „grūdų”. Puoselėju svajonę — į<br />
platesnį pasaulį išeiti <strong>su</strong> poezija. Šveicarijoje kalbėjausi <strong>su</strong> šiuos reikalus išmanančiais<br />
<strong>žmonėmis</strong>. Reikia, kad kūryba būtų išversta į vokiečių, kitas kalbas. Juk reikėtų pasiryžti<br />
ir pramokti tiek, kad galėtum savo eiles išversti į vokiečių kalbą. Manau, tokiam mokslui<br />
verta aukoti laiką. Viekšniškis, žinomas keliautojas P. Normantas man pažadėjo, kad jo<br />
žmona poeziją išvers į vengrų kalbą, padės išleisti toje šalyje. Tiesiog taip padrąsinčiau<br />
gabius šalia gyvenančius, jog reikia siekti pasiekiamo. Ne savęs gailėtis, o gyventi”.<br />
Paprašiau Laimondo nusifotografuoti. Sako: „Reikia <strong>su</strong>sišukuoti, nes mama man vis primena,<br />
kad neatidus sau. Aš jai atsakau — o kas į mane žiūri...” Žiūrėti į žmogų — nereikšmingas<br />
veiksmas, išgirsti jį ir <strong>su</strong>prasti — kur kas svarbiau.<br />
KAS YRA KAS TELŠIŲ APSKRITYJE 2001. — [Kaunas:] UAB „Neolitas”, 2001. —<br />
256 p. — Tekste:<br />
ABLINGIS LAIMONDAS (g.1957 08 30, Viekšniuose, Mažeikių raj.), poetas, Vilniaus<br />
miesto žmonių <strong>su</strong> fizine negalia ugdymo centro vienas iš įkūrėjų ir pirmininkas, Viekšnių<br />
vidurinės mokyklos šaškių būrelio treneris.<br />
M: 1964—1975 mokėsi Viekšnių vid. m-kloje, 1976—1981 studijavo VU Istorijos fak.<br />
(bibliotekininko ir bibliografo spec.).<br />
P: 1981—1982 — Viekšnių zoninių kultūros namų metodininkas, 1982—1983 —<br />
N. Akmenės centr. bibliotekos bibliotekininkas, 1983—1986 — Mažeikių 3-iosios vidurinės<br />
mokyklos bibliotekininkas, 1987—1999 — Akmenės raj. VJSM (sporto centro) šachmatų<br />
treneris, nuo 1994 — Viekšnių vidurinės mokyklos šaškių būrelio treneris, 1999—2000 —<br />
Akmenės raj. sporto centro šaškių ir šachmatų treneris, nuo 1999 — Vilniaus mst. žmonių <strong>su</strong><br />
fizine negalia ugdymo centro pirmininkas, nuo 2000 — Mažeikių sporto mokyklos Viekšnių<br />
šaškių būrelio treneris.<br />
F: Eilėraščiai išspausdinti rinkinyje „Vienatvės šventė”, Akmenės raj. laikr. „Vienybė”,<br />
„Bičiulystė”. Ruošiamoje spaudai knygoje „Įspūdžiai iš Italijos” t. p. bus spausdinama jo kūryba,<br />
įspūdžiai iš Italijos. Suteikta aukščiausia bibliotekininko bibliografo kvalifikacinė kat. Moksl.<br />
darbus „Vaclovas Biržiška — bibliotekininkas-bibliografas”, „J. Kirlys — spaudos<br />
kolekcionierius” skaitė moksl. konferencijose, „A. Makūnaitė — knygų grafikė” įvertintas už<br />
originalumą. Yra Resp. menų ir švietimo centro narys literatas (nuo 1997). Buvo Viekšnių<br />
invalidų d-jos pirmininkas (1996—1998). Jo vadovaujamas žmonių <strong>su</strong> fizine negalia ugdymo<br />
centras užsiima ir leidybine veikla. Resp. invalidų kompensacinės technikos centro užsakymu<br />
savo dirbtuvėje gamina atramines lazdeles neįgaliesiems. Treniruojama moksleivių šaškių<br />
komanda resp. šaškių varžybose Telšiuose laimėjo sidabro medalį, treniruojama šachmatų<br />
komanda resp. šachmatų varžybose Plungėje — IV v., Žemaičių kr. neįgalių žmonių šachmatų ir<br />
šaškių žaidynėse Radviliškyje apdovanotas II laipsnio diplomu, Šiaulių apygardos žaidynėse<br />
laimėjo II v.<br />
L: Išvykos į gamtą, žvejyba, plaukiojimas baidare, valtimi, žaidimas šaškėmis, šachmatais,<br />
eilėraščių rašymas, mokslinės, fantastinės literatūros, leidinių apie jogą skaitymas.<br />
11
N. a.: Vytauto g. 13, Viekšniai, LT-5451 Mažeikių raj.; tel. 36204.<br />
Gal todėl, kad žemaičiai labiausiai užsispyrę Lietuvos gyventojai. Kai reikėdavo ginti Lietuvą<br />
nuo priešų, jie mūšio lauke visados būdavo pirmose gretose. Iš kebliausių situacijų Vytautą taip<br />
pat vaduodavo žemaičiai. Mano manymu, lietuviai <strong>su</strong>prato, kad be žemaičių neišsivers, dėl to ir<br />
išspausdino jų portretus ant lito banknotų — J. Basanavičius gal tik įsimaišė. Bet Žemaitė,<br />
M. Valančius ir kiti...<br />
Kai kurie vengrų kalbos žodžiai turi žemaitiškus atitikmenis, — tai įrodo gilias žemaičių<br />
tarmės šaknis ir savitumą. Nėra, pavyzdžiui, aukštaitiško, <strong>su</strong>valkietiško paso, o žemaitiškas yra.<br />
Kaip istorikas galiu šiuo klausimu parašyti traktatą.<br />
Laimondas Ablingis.<br />
Poetas (Mažeikių raj.)<br />
ADOMAITIS ALVYDAS<br />
Sejavičienė Julija. Žalionė prisikėlė iš užmaršties // Vienybė. — 1995. — Liep. 15: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: Alvydas Adomaitis Žalionės kaime.<br />
Bunka E. Tryškiai—Viekšniai. Lietuvos istorija ir dabartis: Kelionės reportažas: „Kaip<br />
gyveni, Lietuva?”: „Dienos” specialusis korespondentas Eugenijus Bunka „Comliet” mobilaus<br />
ryšio telefonu perduoda iš Plūgų [Pluogų] kaimo // Diena. — 1996. — Rugs. 25. — Tekste:<br />
„O už kelių šimtų metrų nuo jo [Žalionės kaime] įsikūrė Alvydas Adomaitis. Drįstu teigti, jog<br />
jis — unikalus žmogus. Gal net vienintelis toks Lietuvoje. Dirbo Akmenės melioracijos statybos<br />
ir montavimo valdybos viršininku. [...]. Vieną gražią dieną Alvydas viską metė. Paliko žmonai<br />
namą, o pats atsikėlė į krūmų prižėlusį lauką. Pirmą žiemą <strong>su</strong> Regina praleido šiferinėje, šiaudais<br />
apšiltintoje pašiūrėje, ne ką geriau įsikūręs ir dabar — statybininkų vagonėlyje, prie kurio<br />
prilipdė priestatą.”<br />
Ruškys Vytautas. Ventos regioniniame parke // Šiaulių kraštas. — 1997. — Kovo 18. —<br />
Tekste: „Paskelbus konkursą parko direktoriaus pareigoms, juo tapo ūkininkas A. Adomaitis.<br />
[...]. Darbuotojai rūpinsis gamtos vertybių išsaugojimu, užsiims moksline — tiriamąja veikla.”<br />
Adomaitis A. Ventos regioninis parkas: Lankstinukas. — Kaunas: Spindulys, [1998].<br />
Išleistas naujas lankstinukas: Ventos regioninis parkas // Šiaulių kraštas. — 1998. —<br />
Kovo 23. — Tekste: „Ventos regioninio parko administracija Kauno „Spindulio” spaustuvėje<br />
2 tūkstančių egzempliorių tiražu išleido pažintinį lankstinuką „Ventos regioninis parkas”.<br />
Lankstinuke publikuojamas parko žemėlapis, fotomenininko Jono Danausko nuotraukos,<br />
pateikiami įvairūs faktai apie parką, jame esančius gamtos, istorijos paminklus.”<br />
Adomaitis Alvydas (Ventos regioninio parko direktorius). Viekšnių urbanistinis draustinis //<br />
Vienybė. — 1998. — Liep. 25, 28. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių miestelio bei seniūnijos gyventojai pagrįstai nerimauja, kad būsimosios<br />
administracinės sistemos reformos autoriai juos pamiršo ir neketina atkurti valsčiaus. Praeityje<br />
būtent Viekšniai buvo reikšmingiausia gyvenvietė plačioje teritorijoje į šiaurės vakarus nuo<br />
Šiaulių bei Kuršėnų. Jie pranoko Tirkšlius bei Sedą, tik praeito amžiaus viduryje <strong>su</strong>skatusius<br />
augti Mažeikius ir nuošaly nuo geležinkelio likusią Akmenę.<br />
Istorikai teigia, jog po ilgų karų <strong>su</strong> kryžiuočiais ši teritorija buvo retai gyvenama. Patys<br />
Viekšniai žinomi nuo XVI amžiaus. Iš 1528 m. karinės prievolės sąrašų matyti, jog tuomet<br />
valsčiuje gyveno 33 bajorų šeimos.<br />
XVII amžiaus pradžioje Viekšniai jau buvo seniūnija be pilies. 1656 m. miestelį ir jo<br />
apylinkes nusiaubė švedų kariauna. Ir vėliau Viekšnius ir jų gyventojus ilgai persekiojo didelės<br />
nelaimės — marai ir kitokios epidemijos, karo veiksmai, ne kartą pastatus naikino gaisrai. Pasak<br />
dokumentų, 1847 m. miestelyje gyveno 1120 žydų, o 1860 m. minima buvus tik 500 krikščionių.<br />
Jau XIX amžiuje Viekšniai garsėjo savo turgais, veikė bene 60 krautuvių. Tarpukario metais<br />
12
Viekšniuose veikusi progimnazija išugdė Lietuvai daugybę mokslo ir kultūros veikėjų. Nuo<br />
1925 m. Viekšniuose veikė <strong>su</strong>augusiųjų lavinimo institucija — vyskupo M. Valančiaus liaudies<br />
universitetas, vėliau perėmęs dr. Basanavičiaus vardą.<br />
Nepriklausomybės metais Viekšniuose buvo keletas keramikos ir maisto pramonės dirbtuvių,<br />
praeito amžiaus pabaigoje pastatytasis vandens malūnas, pieninė, vilnų verpykla bei karšykla,<br />
odų dirbtuvė, girininkija, nuo 1860 metų veikianti vaistinė yra viena seniausių Žemaitijoje.<br />
Sveikatos apsaugos sistemą papildė profesoriaus M. Biržiškos 1938 m. pastatydinti sveikatos<br />
namai. Skirtingų konfesijų tikintieji meldėsi bažnyčioje, cerkvėje bei sinagogoje.<br />
Viekšnių miestelis smarkiai nukentėjo ir per pirmąjį, ir per antrąjį pasaulinius karus. Deja,<br />
griovimas nesiliovė ir taikos metais. Kito ne tik tradicinė miestelio išvaizda, buvo griaunamos ir<br />
senosios tradicijos. Vadovaujantis sovietinėmis senojo pasaulio griovimo ir naujo prievartinio<br />
statymo nuostatomis, nauji architektūriniai ir erdviniai miestelio elementai nebuvo derinami <strong>su</strong><br />
vietos specifika, per amžius <strong>su</strong>siklosčiusia buities raidos logika, <strong>su</strong> čionykščio gyvenimo<br />
specifika. Daug kas buvo daroma tarsi specialiai atžagariai — paniekinant senąsias vertybes,<br />
nepaisant gyvenimo išminties ir moralės.<br />
Pokario dešimtmečiais ypač nukentėjo Viekšnių miestelio centras. Nebeliko beveik keturis<br />
šimtmečius tarnavusios tradicinės turgaus aikštės, tiesiog ant žmonių kaulų, buvusių senųjų<br />
kapinių vietoje, pastatyta nebūdingos šiam kraštui architektūros profesinė technikos mokykla <strong>su</strong><br />
ją <strong>su</strong>pančiomis bendrabučių „dėžutėmis”. Ypač ryškiu akibrokštu laikytinas senosios klebonijos<br />
nugriovimas, jos vieton įspraudžiant penkiaaukštį gyvenamąjį namą, užstojusį nuo vakarų pusės<br />
bažnyčią ir perkirtusį kelią iš šventoriaus į kapines. Sveiku protu taip pat neįmanoma <strong>su</strong>vokti,<br />
kam reikėjo piečiau Tilto gatvės nugriauti istorinę reikšmę turėjusius žydų maldos namus ir toje<br />
vietoje <strong>su</strong>projektuoti du tipinius keturaukščius gyvenamuosius pastatus, visiškai nesiderinančius<br />
prie senosios miestelio dalies architektūros. Daugybė viekšniškių piktinosi neapgalvotu senosios<br />
gimnazijos pastato nugriovimu. Gerai, kad mokytojai entuziastai <strong>su</strong>spėjo pagaminti buvusios<br />
gimnazijos maketą, kuris tebesaugomas vidurinėje mokykloje. Šiandien vietoje senosios<br />
mokyklos, išugdžiusios tiek kultūros ir mokslo švyturių, riogso brangiai kainavęs, taip ir<br />
nebeužbaigtas balto mūro pastatas, turėjęs tapti kultūros namais. Jis ne tik <strong>su</strong>gadino šios<br />
miestelio dalies išvaizdą, bet ir tapęs nebereikalingu, kelia pavojų jame karą mėgstantiems žaisti<br />
vaikams. Neretai čia prieglobsčio ieško ir visokie girtuokliai. Kiek trūksta, kad ši vieta<br />
<strong>su</strong>brandintų ir kokį pavojingą nusikaltimą.<br />
Vis dėlto miestelio istorinėje dalyje dar išlikę nemažai senų ir įdomių pastatų. Deja, net dabar,<br />
kuomet nebegalioja sovietinė komandinė ūkio bei statybų sistema, labai vertingose urbanistiniu<br />
atžvilgiu vietose ima ir išdygsta nepatogūs ir neišvaizdūs statiniai. Miestelis neturi<br />
perspektyvinio statybų plano, tik tą sovietmečio projektą, pagal kurį visas miestelio centras<br />
turėjo būti užstatytas daugiaaukščiais namais.<br />
Sveiku protu ne<strong>su</strong>vokiama, kodėl ir dabar išduodami leidimai čia statyti netinkamos<br />
architektūros pastatus. Tokių nusižengimų padaryta Vytauto, Mažeikių, Akmenės, Puodininkų,<br />
Dariaus ir Girėno gatvėse. Vis dėlto ir šiose, ir Biržiškų bei Tilto gatvėse dar išlikę<br />
architektūriniu ir kultūros istorijos atžvilgiu vertingų pastatų bei jų elementų.<br />
Architektai Marija ir Martynas Purvinai 1992 m. nuodugniai ištyrė Viekšnių architektūrinį<br />
urbanistinį paveldą. Jų parengtuose dokumentuose minima, kad iš išlikusių senų miestelio<br />
pastatų 376 — įdomūs, 99 — vertingi, 31 — labai vertingas, o 3 ypatingos vertės. Savaime<br />
<strong>su</strong>prantama, kad per 5 metus, prabėgusius nuo šių tyrinėjimų, vertingų pastatų miestelyje dar<br />
<strong>su</strong>mažėjo. Su liūdesiu tenka konstatuoti, kad iš dar išlikusių senųjų pastatų daugelio būklė yra<br />
apgailėtina, avarinė.<br />
Tad ką reikia daryti? Manau, kad pirmiausia rajono architektai turėtų inventorizuoti visas<br />
nebaigtas statybas ir kur įmanoma pakoreguoti pagrindinius fasadus, juos priderinti prie<br />
tradicinės miestelio architektūros. Kitas svarbus uždavinys specialistams būtų parengti<br />
perspektyvinį miestelio statybų išplanavimą. Be to, reikia dar kartą patikslinti išlikusias<br />
architektūrines vertybes ir parengti pirmaeilių darbų taisykles, kad gyventojai žinotų, ką<br />
konkrečiai reikėtų daryti. Šį darbą Ventos regioninio parko administracija jau inicijuoja.<br />
Tolimesnis uždavinys būtų parengti būtiniausių darbų programą, ieškoti lėšų, gal lengvatinių<br />
kreditų ar kokios tarptautinės programos šiems darbams atlikti.<br />
13
Sklinda gandai, kad Viekšniams tapus urbanistiniu draustiniu, <strong>su</strong>griežtėję reikalavimai dar<br />
labiau ap<strong>su</strong>nkins ir taip nelengvai besiverčiančių viekšniškių gyvenimą. Noriu vi<strong>su</strong>s nuraminti:<br />
jeigu pasiseks šiuo atžvilgiu įvesti tvarką, visiems bus tik lengviau. Bet kurio miesto ar miestelio<br />
architektūra, išmintingas tvarkymas, kaip ir nepamatuotas senų tradicijų griovimas, tiesiogiai<br />
<strong>su</strong>siję <strong>su</strong> žmonių sveikata. Nepriimtinos išvaizdos pastatas ar kitoks architektūros akcentas yra<br />
tarsi piktžolė. Kiekvienas geros, per šimtmečius įsitvirtinusios tradicijos atmetimas ar<br />
<strong>su</strong>griovimas yra tarsi gyvybiškai svarbios kūno dalies amputavimas. Žodžiu, kuo mažiau bus<br />
piktžolių, žaizdų ir neprotingos valios primetamų sprendimų, tuo vi<strong>su</strong>omenei bus patogiau ir<br />
dvasiškai sveikiau gyventi, miestelis ir jo apylinkės taps patrauklesni atvykstantiems, vadinasi, ir<br />
naujiems verslams. Viekšniai gali ir turi teikti džiaugsmo ne tik patiems viekšniškiams, bet ir<br />
visiems juos aplankantiems.<br />
Adomaitis A. Ūkininkaudami neskriauskime gamtos // Vienybė. — 1999. — Kovo 16. —<br />
Tekste: Ūkininkas Jonas Šimkus Ramoniškės kaime.<br />
Ateičiai tausojamas turtas: Mūsų pašnekovas — Ventos regioninio parko direktorius<br />
Alvydas Adomaitis / Kalbino Julija Sejavičienė // Vienybė. — 1999. — Geg. 22: ir nuotrauka. —<br />
Visas tekstas:<br />
Šio pokalbio dingstis yra gegužes 24-ąją minima Europos parkų diena. Kodėl ši diena<br />
nominuojama taip?<br />
Europarko taryba ir Generalinė Asamblėja nusprendė gegužės 24-ąją paskelbti Europos parkų<br />
diena. Ji švenčiama pirmą kartą. Ja siekiama informuoti žmones apie saugomas teritorijas ir<br />
<strong>su</strong>dominti jomis. Lietuvoje yra įkurti 5 nacionaliniai ir 30 regioninių parkų. Vienas iš jų yra ir<br />
Ventos regioninis parkas, kurio tikslas išsaugoti gamtinę ekosistemą bei kultūros paveldo<br />
vertybes, <strong>su</strong>daryti poilsio ir pažintinių išvykų sąlygas, išsaugoti nepažeistą kraštovaizdį ateities<br />
kartoms.<br />
Priminkite, kada parkas įkurtas ir kokią teritoriją jis aprėpia.<br />
Ventos regioninis parkas įkurtas 1992 metų rugsėjo mėnesį. Jo plotas yra 10600 ha, iš kurių<br />
pusę užima miškai. Jis unikalus savo kraštovaizdžiu, kurį puošia Ventos, Virvytės, Dabikinės,<br />
Uogio, Avižlio upės ir upeliai. Parko teritorijoje yra Papilė, Venta, Palnosai, Gyvoliai, Viekšniai,<br />
Užventė ir kitos gyvenvietės. Parko teritorija prasideda dešiniuoju Ventos upės krantu nuo<br />
Rekčių piliakalnio ir eina palei Radviliškio—Mažeikių geležinkelį. Tai patogios sąlygos vandens<br />
turizmui. Parko teritorijoje daug kaimų <strong>su</strong> vertingu istoriniu, architektūriniu paveldu:<br />
koplyčiomis, koplytstulpiais, piliakalniais, dvarų parkų liekanomis. Regioniniame parke yra<br />
Purvių rezervatas, kurį <strong>su</strong>daro unikali Uogio upės dalis, apaugusi dideliu senu mišku; Purvėnų<br />
geomorfologinis draustinis; Avižlio, Dabikinės, Virvytės hidromorfologiniai draustiniai;<br />
Užpelkių botaninis-zoologinis draustinis; Viekšnių urbanistinis draustinis ir Papilės geologinis<br />
draustinis, kuriame yra ryškios juros periodo sluoksnių atodangos, buvusios žemės paviršiuje<br />
prieš 155-130 milijonų metų. Šių sluoksnių storis siekia 30 metrų, iš kurių 10 metrų žemiau upės<br />
vandens paviršiaus. Parke likę keturi vandens malūnai, iš kurių du — Viekšnių ir įspūdingasis<br />
Augustaičių — veikiantys. Paminėtinas Daubiškių dvaras. Jo parke įregistruota 13 vietinių ir 9<br />
atvežtinės medžių rūšys. Dalis parko ir tradicinės architektūros išlikę ir Pavirvytės dvare.<br />
O gamtos požiūriu kuo išskirtinis Ventos regioninis parkas?<br />
Regioniniame parke priskaičiuojama apie 670 aukštesniųjų augalų rūšių, priklausančių 93<br />
šeimoms ir 352 gentims. Čia gau<strong>su</strong> orchidinių šeimos augalų. Iš viso parke apitikta 22 į Lietuvos<br />
Raudonąją knygą įtrauktos augalų rūšys. Tai mažosios, vyriškosios ir šalmuotosios gegužraibės,<br />
meškiniai česnakai, sibiriniai vilkdalgiai, plačialapiai begaliai, miškinės mėtos. Parke<br />
užregistruota 140 paukščių rūšių, iš jų 117 perinčios; ištyrinėta ir <strong>su</strong>rinkta medžiaga apie 184<br />
vabalų rūšis; rastos 27 rūšys žinduolių, 7 rūšys varliagyvių ir 3 rūšys roplių. Čia <strong>su</strong>tinkamos 5<br />
rūšys paukščių, įrašytų į Raudonąją knygą. Tai juodasis gandras, didysis dančiasnapis, erelis<br />
rėksnys, gervė, griežlė. Parko teritorijoje gyvena Raudonojoje knygoje įrašyti vabalai: žalvarinis<br />
puošniažygis, didysis skydvabalis. Sutinkamas ir drugys machaonas.<br />
14
Kas visa tai apskaito, kas tiria parko turtus?<br />
Parką įkūrė 1992 metais, o administracija ir darbuotojai pradėjo dirbti tik 1997 m. Iki tol šiuo<br />
unikaliu kampeliu rūpinosi Kairiškių girininkas K. Kažukauskas. Ventos regioniniame parke, be<br />
manęs, dirba vyr. geografas D. Triaušys, vyr. biologas I. Jašinskas, darbininkas A. Sidabras ir<br />
buhalterė L. Bučiuvienė. Kiekvienas pagal savo darbo pobūdį ir rūpinasi parko teritorijoje<br />
esančiais istorijos, kultūros ir gamtos paminklais, stebi gamtą, apskaito augaliją ir gyvūniją.<br />
Mūsų parke yra nepaprastai daug savitumo. Parkas <strong>su</strong>skirstytas į 9 stambesnius objektus. Vienas<br />
iš jų yra unikalus Virvytės hidrografinis draustinis. Užpernai buvo atvažiavęs turistas iš<br />
Vokietijos. Jis Virvytės ir Ventos ruožą apkeliavo pėsčiomis ir liko <strong>su</strong>žavėtas tuo, ką esame<br />
išsaugoję.<br />
Draustinių statusas riboja žmogaus kišimąsi į gamtą. Ar įmanoma be šito?<br />
Problema yra ta, kad saugomose teritorijose ribojama čia gyvenančių žmonių ūkinė veikla,<br />
tačiau iki šiol mūsų valstybė nėra numačiusi jiems kompensacijų. Kišimasis į kraštovaizdį turi<br />
būti pagrįstas ir pasvertas visais aspektais. Pavyzdžiui, Skleipių kaime nutarė statyti<br />
hidroelektrinę. Projektą <strong>su</strong>derino <strong>su</strong> visomis instancijomis, išskyrus mus. Mažeikių „Ekamos”<br />
statybininkai ėmė vykdyti darbus, pažeisdami saugomų teritorijų nuostatus. Apie pažeidimus<br />
buvau priverstas informuoti Miškų ir saugomų teritorijų, taip pat Šiaulių aplinkos apsaugos<br />
departamentus. Parko pavadinimas nuo Ventos upės. Palei Ventą eina ilgas kelio Šiauliai—<br />
Mažeikiai ruožas, tačiau čia nebuvo įrengtų poilsio, <strong>su</strong>stojimo aikštelių. Parinksime 30 vietų,<br />
bent 6 iš jų įrengsime. Žerkščių pušyne bus įrengta poilsiavietė <strong>su</strong> lauko baldais, maksimaliais<br />
patogumais. Kitas „kišimosi” pavyzdys — vietovėje, kur gimė režisierius J. Miltinis, sodiname<br />
ąžuolų giraitę. Režisieriaus gimimo 100-osioms metinėms ten žaliuos 100 ąžuolų. Taip bus<br />
išsaugotas garsaus žmogaus teritorijos pavadinimas.<br />
Ką darote, kad apie Ventos regioninį parką žinotų Lietuva?<br />
Dalyvavome „Viva, tur” parodoje, esame išleidę lankstinuką. Kol neturėsim išsamesnių<br />
istorinių tyrimų, aukštesnio lygio renginių savo krašte vargu ar <strong>su</strong>lauksime.<br />
Puoselėdami regioninį parką, šiandien mąstome apie tolimą ateitį. Ateities kartoms<br />
perduosime gyvento laiko ir aplinkos unikalumą.<br />
Gajauskas Saulius. Antrasis Puntukas Skleipiuose // Vienybė. — 1999. — Birž. 15: ir<br />
nuotraukos. — Tekste:<br />
„Skleipių kaime hidroelektrinę ant Virvytės upės pradėjo statyti Mažeikių „Ekamos” firmos<br />
statybininkai. [...]. Kasamo kanalo trasoje aptiktas įspūdingų matmenų riedulys [akmuo].<br />
Gamtininkai mano, kad tai sakralinis [šventas] mitologinis „dievų stalo” akmuo. [...]. Į būsimos<br />
Skleipių hidroelektrinės statybvietę nuvykome kartu <strong>su</strong> Ventos regioninio parko direktoriumi<br />
A. Adomaičiu, vyr. biologu I. Jašinsku ir vyr. geografu D. Triaušiu. „Akmenėlis” išties įspūdingo<br />
dydžio. [...]. Gamtosaugininkai sakė, kad riedulio [akmens] apimtis 17 metrų, ilgiausia viršaus<br />
kraštinė 5,40 m., plotis — 3,70 m. Parametrai rodo, kad akmuo yra 72 kub. m. ir sveria apytikriai<br />
150 tonų. [...]. Skleipių hidroelektrinė statoma greta buvusio Kondratavičiaus dvaro, gražioje<br />
Virvytės kilpoje.”<br />
Rozga Leopoldas. Stogastulpis Santeklių dvarui: Mūsų kaimų biografijos // Vienybė. —<br />
1999. — Liep. 1: ir nuotraukos. — Tekste:<br />
Santeklių dvaro istorija, žmonės, gamta, vietovardžiai. Stogastulpis: „Ventos regioninio parko<br />
direktoriaus Alvydo Adomaičio iniciatyva išskobtas ir penktadienį [1999 06 25] atidengtas<br />
pakelėje, kur kadaise Santeklių dvaro parko alėjų pradžia buvusi. Pasinaudodamas Viekšniuose<br />
veikusia dailei gabių moksleivių ir jų pedagogų stovykla, stogastulpį pagaminti direktorius<br />
pasitelkė dailės ir darbų mokytojus Vitalijų Baltutį, Večislavą Rimkevičių, Remigijų Šiaulytį,<br />
Vidą Daugmaudį, Vytautą Butkų, užrašą, raginantį minėti čia gyvenusius šviesius žmones,<br />
<strong>su</strong>eiliavo viekšniškis pedagogas S. Ablingis.”<br />
Adomaitis A. Vaduokimės nuo šiukšlių! // Vienybė. — 1999. — Spal. 21.<br />
15
Adomaitis A. Žemės dienai paminėti // Vienybė. — 2000. — Kovo 2.<br />
Montvydienė B. Sujudimas Žibikų pušyne // Vienybė. — 2000. — Bal. 4. — Tekste:<br />
„Nuoširdžiai norėčiau padėkoti Ventos regioninio parko direktoriui A. Adomaičiui, kuris Žemės<br />
dieną <strong>su</strong>kvietė rajono mokyklų moksleivius ir mokytojus į gražų Žibikų pušyną, prie Meilės<br />
akmens. [...]. Malonu matyti, kad Žibikų pušynas miškininkų pastangomis gražiai <strong>su</strong>tvarkytas ir<br />
prižiūrimas. Anksčiau prie Didžiojo akmens <strong>su</strong>nku buvo prieiti, vi<strong>su</strong>r užaugę krūmai, užžėlę<br />
takeliai. Dabar jauku ir tvarkinga.”<br />
Rozga Leopoldas. Šventė regioniniame parke: [Ventos] // Vienybė. — 2000. — Geg. 25. —<br />
Tekste: „Parko administracijos salėje ta proga įrengta tautodailininkų A. Lengvenio,<br />
M. Ivančenkos ir dailininkės R. Kačinskytės tapybos darbų, P. Veiso išdrožtų kaukių ir<br />
M. Budrienės audinių ekspozicija.”<br />
Rozga Leopoldas. Mažųjų hidroelektrinių spindesys ir šešėliai // Vienybė. — 2001. —<br />
Vas. 27.<br />
Jonikienė Roma. Parko oficialumas — gynybinė siena // Vienybė. — 2001. — Kovo 6:<br />
iliustruota. — Visas tekstas:<br />
Ventos regioninis parkas, kuriam vadovauja Alvydas Adomaitis, brangus trims rajonams. 10,6<br />
tūkst. hektarų plotas iš esmės po lygiai padalintas dviems rajonams — Akmenės ir Mažeikių.<br />
Nedidelis ruoželis įsiterpęs į Šiaulių rajono žemes. Norėdami praktiškiau pristatyti parką,<br />
pavadintume jį vidutinio dydžio saugoma vietove. Ventos regioninis parkas tokiomis teisėmis,<br />
kokias turi dabar, dirba jau ketverius metus, nors įkurtas buvo 1992 metais ir priskirtas Kairiškių<br />
girininkijai.<br />
Parko administracijos patalpos tvarkingos, kabinetuose daug gėlių, kurias prižiūri pats<br />
direktorius. Dabar čia dirba penkių žmonių kolektyvas, trys iš jų — specialistai. Visai neseniai<br />
įvyko konkursas, ir vyr. ekologo pareigos patikėtos Vytautui Žiaugai. Be direktoriaus<br />
A. Adomaičio, vyr. kraštotvarkininko pareigas eina D. Triaušys. „Mums būtinai reikėtų brigados,<br />
kuri galėtų atlikti būtiniausius darbus. Tačiau ministerija neskiria lėšų. Ir ne iš blogos valios.<br />
Tiesiog nėra pinigų”, — apie darbo perspektyvą kalbėjo A. Adomaitis. Vietovės paskelbimas<br />
Ventos regioniniu parku išgelbėjo gražius gamtos kampelius nuo <strong>su</strong>niokojimo. Oficialumas<br />
<strong>su</strong>drausmino įstatymų nepaisančius „visagalius”. Sunku gauti leidimą statyboms, medžių<br />
kirtimui, griežtesnės baudos nusižengus. Direktorius sakė, kad griežtumas, principingumas<br />
padeda gamtos grožiui išlikti.<br />
„Mums visada padeda spauda. Ir „Vienybė” padėjo įveikti pasipelnyti siekusius žmones. Visi<br />
kartu saugome parką”, — gerus žodžius išsakė A. Adomaitis.<br />
Būtina nemažas parko teritorijas apželdinti, tačiau nėra planinių dokumentų, nes trūksta lėšų<br />
specialistams samdyti. Kokius tik gali darbus parko kolektyvas atlieka savo jėgomis. Kreipiasi į<br />
vi<strong>su</strong>omenę, mokyklas, rengia konkur<strong>su</strong>s, talkas, kad tik atkreiptų dėmesį į gamtą. Patys parko<br />
darbuotojai daro ir stato informacinius ženklus įžymesnėse vietose, stato stogastulpius buvusių<br />
kaimų vietovėse, kad iš atminties neišsitrintų istorija. Ventos regioninis parkas apima vietoves,<br />
kurioms reikia pagalbos. Daug žalos padarė melioracija. Tai ne šioje sistemoje dirbusių žmonių<br />
kaltė, kalta buvusi santvarka ir bejėgis mokslas, negalėjęs įrodyti, kokia bus žala, pažeidus<br />
pirmykštę struktūrą. Parkas saugo vertingiausią perlą — Papilės atodangą. Būtinos investicijos.<br />
Direktorius sakė, kad teritorija aptvarkoma nuo šiukšlių, senų medžių, bet to neužtenka.<br />
Purviuose unikalus žemės sandaros draustinis. Tik gerokai <strong>su</strong>gadintas, nes iškastas karjeras.<br />
Reikia rekultivuoti. Naudotojas — Šiaulių regiono keliai.<br />
Apsaugos prašosi Kegrių karjeras. Anot A. Adomaičio, čia yra augalų, įrašytų į Raudonąją<br />
knygą. Ir labai blogai, kai žemė vis judinama ir draskoma. „Laukiu, kada pradėsime taisyti senas<br />
klaidas, kada visam tam bus skirta lėšų”, — sakė direktorius.<br />
Pokalbyje <strong>su</strong> A. Adomaičiu prisiminėme pareigūnų iš ministerijos pažadus skirti Ventos<br />
regioniniam parkui lėšų miškams atsodinti, nupirkti automobiliui. Pažadėti visi greiti, o ištesėti<br />
<strong>su</strong>nku. Nė vienas pažadų realia pagalba parkui neištesėtas. Reikia kompiuterių. Vienas yra.<br />
16
Darbas toks — kai kuris specialistų juo dirba, kiti už nugaros savo eilės laukia, nes, kaip ir bet<br />
kurioje valstybinėje įstaigoje, ataskaitų daug.<br />
A. Adomaitis charakterio nepakeitęs — nesvarbu, ką apie jį galvotų kiti, atkaklus bus iki galo.<br />
Ne visiems patinka jo išsakomos tiesos. Jos paprastos — gamta negali tarnauti nei partijų, nei<br />
valdžios interesams. Ir kai matai faktus, jog ypatingai gražiuose gamtos kampeliuose kyla<br />
valdžios žmonių pilys, kai nepaisoma nei įstatymų, nei padorumo, darosi nejauku. „Kai peržiūri<br />
lėšų paskirstymą saugomų teritorijų tvarkymui, ryškiai pamatai, kad tiltai per upelius, keliai<br />
tiesiami ten, kur „didelis” žmogus <strong>su</strong>sirentė pilį”, — apgailestavo direktorius. Kad nors per<br />
sprindį priartintų žmogų prie gamtos, A. Adomaitis sakė esąs pasiryžęs daug kam. Jis ir<br />
neprašytas „braunasi” į mokyklas, prašo jaunimo dalyvauti įvairiose programose, skelbia<br />
konkur<strong>su</strong>s. Yra problemų, kurių nei konkursais, nei talkomis neįveiksi. Neįveiksi vietos gamtos<br />
saugotojų pastangomis. Pavyzdys — Ventos upė, iš kurios, pasak direktoriaus, norima padaryti<br />
balą, kaip nutiko Virvytės upei. Statomos užtvankos, elektrinės negalvojant, kas bus po<br />
dešimtmečio. Gamtai daug žalos padaro brakonieriai. Dabar „išvesta” nauja rūšis — tie, kurie<br />
iškerta medžius. Ne vi<strong>su</strong>s pavyksta nustatyti, bet štai grupelę vagių parko kolektyvas išaiškino.<br />
Žinote, ekologijai apsaugoti tinka viskas. Bus rengiamos netgi gatvės krepšinio varžybos,<br />
tęsiamas dokumentinio filmo apie parką kūrimas. Viskas į naudą, kur galima bendrauti, kalbėtis<br />
apie gamtą ir jos išsaugojimą. Planuose draugystė <strong>su</strong> Akmenės rajonu, bendros stovyklos,<br />
konkursai. Planuojama daug talkų. Ventos regioninio parko administracija pateikia duomenų apie<br />
saugotinus medžius, augalus ir visą grožybę, kuri dėl žmonių kaltės nyksta. Bėgantys metai leis<br />
įvertinti išsaugotas Ventos pakrantes.<br />
AKAVICKIENĖ JOLANTA<br />
Plastinina Bernarda. Istorijas, kurios vertos rašytojo plunksnos, gydytoja laiko paslaptyje //<br />
Santarvė. — 2007. — Vas. 1 // Priedas „Plius sveikata”. — 2007. — Vas. 1. — Nr. 2: iliustruota.<br />
— Tekste: Gydytoja psichiatrė Jolanta Akavickienė.<br />
ALEKSAITYTĖ BRONISLAVA<br />
Jonikienė Roma. Vienuolių namo gyventoja: Susitikimai // Vienybė. — 1999. — Kovo 23:<br />
Autorės nuotraukoje: Bronė Aleksaitytė, daug metų padėjusi Viekšnių krašto žmonėms. — Visas<br />
tekstas:<br />
Žaliai dažytas dviaukštis medinis namas stovi visų keliukų sankryžoje. Kai dairaisi pro jo<br />
langus, matai, kurion pusėn nuskuba žmonės. Viekšnių miesto gyventojai namą vadina<br />
„vienuolynu”. Čia dešimtis metų gyvena tikėjimui ir geriems darbams pasišventusios moterys.<br />
Dabar name septynios gyventojos. Jauniausia iš jų, septintoji, čia laikinai, padeda nudažyti duris,<br />
langus. Namui reikia remonto. Kuklaus, žinoma, kokį įstengtų atlikti moterys. Visos gyventojos<br />
turi savo pareigų: geroji šeimininkė Morta, kuri verda valgį, yra skalbėja. Tačiau jai jau<br />
nebereikia varginti rankų, viską išskalbia automatinė mašina. Gyvena žaliajame name ir Bronė<br />
ALEKSAITYTĖ. Ji atsakinga už kiemo <strong>su</strong>tvarkymą, gėles ir želdinius. „Nes tokia mano<br />
profesija ir viso gyvenimo pomėgis”, — paaiškina močiutė, kai paklausiau, kas taip tvarkingai<br />
užlaiko aplinką. Sodininkė ji kai šilta, o žiemą — rašytoja. Visos mintys, pastebėjimai,<br />
džiaugsmai ir rūpesčiai <strong>su</strong>guldyti į sąsiuvinius. Rašyta ir kurta dešimtis metų.<br />
Kūryba<br />
Bronei Aleksaitytei bus devyniasdešimt. Inteligentiška močiutė, gražios <strong>su</strong>valkietiškos kalbos,<br />
daug studijavusi, apvažiavusi tėvynę nuo krašto iki krašto. Ir visą gyvenimą tarnavusi žmonėms.<br />
Mes nedaug kalbėjomės apie tikėjimą. Tik tiek, kad šeima, kurioje buvę 15 vaikų, tvirtai tikėjo<br />
Išganytoju ir šviesiausiais idealais. Tėvai buvo stiprus ūkininkai ir labai gražiai tvarkėsi.<br />
Eiliuoti Bronė Aleksaitytė sakė pradėjusi keturioliktais gyvenimo metais. Nebuvo drąsi poetė,<br />
nerodė eilių kitiems. „Ir skaityti žinomų poetų eiles vengiau. Man vis atrodydavo, kad<br />
perskaitysiu ten savo mintis. Nebebus jokios kūrybinės paslapties”, — prisimena močiutė. Bet<br />
kūrybingam žmogui <strong>su</strong>nku talentą nuslėpti. Jos prašydavo tautinėse ir religinėse šventėse skaityti<br />
eiles. Bronė parengdavo programas. Malonu būdavo, kai iš Vokietijos ar Anglijos <strong>su</strong>laukdavo<br />
17
lietuviškų laikraščių, kuriuose išspausdinti jos eilėraščiai. Gyvenimo audros išblaškė<br />
B. Aleksaitytės gimines, tad jie pasitraukė užsienin, o Bronės kūrybos pasiūlydavo lietuvių<br />
laikraščiams.<br />
Ir dabar, kai Viekšniai švenčia kokią širdžiai malonią šventę, B. Aleksaitytė visada parašo ir<br />
paskaito savo eilių. Taip buvo, kai atidengė paminklą Biržiškoms, taip esti per Vasario 16-ąją,<br />
per Sausio 13-ąją. Jei pati skaityti negali, paprašo kultūros namų direktorės B. Švažienės. „Man<br />
tas viešas žodis kaip įsipareigojimas prieš žmones. Gal kuriam ir liks širdyje”, — sakė eilėraščių<br />
autorė. Ir didžiuojasi ji pažintimi <strong>su</strong> viekšniškiais. Sako, kad po miestą negali vaikščioti galvą<br />
nuleidusi. Vis sveikinasi žmonės, kepures nukelia — ir tu turi pagerbti.<br />
Kelias į Viekšnius<br />
Eilėmis aprašytas Bronės Aleksaitytės gimtasis Šakių kraštas ir Baltrušių kaimas, kur ji gimė.<br />
Gausybė tvenkinių, alėjų, tvarkingos sodybos. Atrodytų, močiutė nieko nepamiršo: nei takelių,<br />
nei pievų, nei papročių, nei pokario kančių, kai svetimi viską <strong>su</strong>trypė ir <strong>su</strong>griovė.<br />
Bronė Aleksaitytė buvo progimnazijos mokinė, pasirinko Fredos aukštesniąją sodininkystės ir<br />
daržininkystės mokyklą. Ją baigusi, dėstytojavo, o pomėgis gražiai tvarkyti aplinką išliko iki<br />
šiol. Karui beprasidedant, mokėsi Vilniaus socialinėje mokykloje „Caritas” <strong>su</strong> teise dirbti vaikų<br />
darželiuose. Užėjusiems rusams tokio pobūdžio mokslai nepatiko. Uždarė mokyklą. Anot<br />
močiutės, garsios asmenybės mokė lietuvaites. Ir mintys buvo diegiamos apie meilę tėvynei ir<br />
aukojimąsi artimui. Karui pasibaigus, Bronė Aleksaitytė baigė Šiaulių medicinos mokyklą.<br />
Išmoko masažo paslapčių. Ir <strong>su</strong> medikės diplomu keliavo po Lietuvą. 1975 metais persikėlė į<br />
Viekšnius, čia gyveno jos gera draugė. Pritapo prie žmonių, gydė juos ir „statė ant kojų", kiek<br />
pajėgė ir išmanė. Apvaikščiojo kaimus bemasažuodama ligų prie lovos prirakintus žmones.<br />
„Pasitarnavau Viekšnių vi<strong>su</strong>omenei”, — taip kukliai apie savo darbą parašiusi biografijoje Bronė<br />
Aleksaitytė. „Aš mačiau, kaip atgauna jėgas ir viltį sergą žmonės. Kaip po varginančių masažų<br />
jie gali pajudinti kojas, rankas. Tada džiaugdavausi, kad pasirinkau tokį darbą”, — pasakojo<br />
močiutė.<br />
Vertybės<br />
Apie ką šnekėjomės, ką beprisiminėm, visas kalbas pabaigdavome prasmės ieškojimu.<br />
Devyniasdešimt metų prasmingai prabėgo, o kai reikia tai įvertinti — lieka kelios eilutės. „Žinot,<br />
kokios mintys kamuoja senatvėje? Ogi gimtųjų vietų ilgesys, tėvų šnektos skambesys ir<br />
prisiminimai apie Suvalkijos laukus, pievas...” Ir jokie turtai neturi vertės, užtenka žmogui mažo<br />
kampelio prisiglausti. Svarbu, ką davei žmonėms. Ar padėjai jiems, ar džiaugeisi, liūdėjai <strong>su</strong><br />
jais? Ir dar svarbu, kad ne vien dejuotum, kad įžvelgtum ateities šviesą, nes ir patys <strong>su</strong>nkiausi<br />
metai bus tavo visada. Taip sakė močiutė, ilgą gyvenimą nugyvenusi.<br />
KAS YRA KAS TELŠIŲ APSKRITYJE 2001. — [Kaunas:] UAB „Neolitas”, 2001. —<br />
256 p. — Tekste:<br />
ALEKSAITYTĖ BRONISLAVA (g.1909 06 14, Baltrušių k., Šakių raj.), poetė, „Caritas”<br />
narė.<br />
M: 1916—1920 mokėsi Baltušių prad. m-kloje, 1922—1926 — Pilviškių (Šakių raj.)<br />
progimnazijoje, 1926—1930 — Kauno Fredos aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės<br />
m-kloje, 1940 baigė Kauno, Vilniaus „Caritas” soc. m-klas (vaikų darželio auklėtojo,<br />
bibliotekininko spec.), 1947—1949 — Šiaulių med. m-kloje (baigė gydomojo masažo kur<strong>su</strong>s).<br />
P: 1940—1941 — Biržų vaikų darželio darb., 1941—1944 — Adakavo (Tauragės raj.) ž. ū.<br />
m-klos agronomijos dėst, 1948—1954 — Kauno sveikatos punkto med. se<strong>su</strong>o, 1962—1968 —<br />
Druskininkų vaikų sanatorijos „Saulutė” med. se<strong>su</strong>o, 1968—1975 — Gerdašių (Lazdijų raj.)<br />
bažnytkaimio vargonininkė.<br />
F: Jos eilėraščiai spausdinti Akmenės raj. laikraštyje „Vienybė”, „Būdas žemaičių”, knygoje<br />
„Eiliavimai”, lietuvių išeivių leidiniuose Vokietijoje, D. Britanijoje. Jaunystėje aktyviai dalyvavo<br />
skautų ir ateitininkų organizacijose.<br />
L: Aplinkos puoselėjimas, eiliavimas, knygų skaitymas, savo proginių eilėraščių<br />
deklamavimas.<br />
18
N. a.: Mažeikių g. 4, Viekšniai, LT-5451 Mažeikių raj.; tel. 36569.<br />
Savita kalba, kultūra<br />
Ir charakteriu kietoki.<br />
Veikiai gautumei į skūrą,<br />
Jei kalbos jų neišmoktum.<br />
Ogi man, kaip <strong>su</strong>valkietei,<br />
Pradžioj buvo oi kaip riesta.<br />
Kol išmokau juos <strong>su</strong>prasti,<br />
Bendrą kalbą <strong>su</strong> jais rasti.<br />
Bronislava Aleksaitytė<br />
Poetė (Mažeikių raj.)<br />
Urnienė Nijolė. Viekšnių poetė: [Bronislava Aleksaitytė] // Būdas žemaičių. — 2001. —<br />
Vas. 20. — Nr. 14 (350). — Tekste:<br />
„Viekšnių poetė Bronislava Aleksaitytė — garbingo amžiaus <strong>su</strong>laukusi, jau 92-uosius metus<br />
einanti. Ji žvali, energinga, rašo eiles. Dalyvauja kultūriniuose renginiuose, šventėse... Savo<br />
eilėraščius skaito pati. [...]. 1970—80 metais artimųjų dėka jos eilėraščiai buvo spausdinami<br />
užsienyje — Vokietijoje Freiburge, Anglijoje Bradforde. [...]. Jos užrašų, eilėraščių rankraščiai<br />
netikėtai pakliuvo į mano rankas. E<strong>su</strong> giliai <strong>su</strong>jaudinta jos poezijos, todėl noriu, kad <strong>su</strong> mūsų<br />
poetės Bronelės eilėmis <strong>su</strong>sipažintų platesnis žmonių ratas”.<br />
Viekšnių muziejaus vadovė Nijolė Urnienė.<br />
Bužokaitė Marytė. Gyvenimą paaukojo Dievui ir žmonėms // Būdas žemaičių. — 2001. —<br />
Vas. 27: ir nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
Viename laikraščio numeryje jau pristatėme nuostabų žmogų — poetę Bronę Aleksaitytę.<br />
Norisi dar kartą pakalbėti apie gerbiamą Bronelę (taip mažybiniai visi pažįstami ją vadina,<br />
teatleidžia ir man už tokį familiarumą).<br />
Gimė ji 1909 m. birželio 14 d. Šakių apskrityje, Barzdų valsčiuje, Baltrušių kaime. Tėvai<br />
ūkininkavo ir augino gausią šeimyną. Penkiolikos vaikų būryje Bronelė buvo jauniausia. Galima<br />
<strong>su</strong>prasti, kad nelengva buvo išmaitinti ir išleisti į mokslus tokią gausią šeimyną. Metai nusinešė<br />
tų dienų vargus, bet liko jausmai, užrašyti eilėraščių posmuose. Dar tik trylikos metų<br />
mergaičiukė ji rašė:<br />
Šiam pasauly nėra laimės,<br />
Vi<strong>su</strong>r vargai ir nelaimės.<br />
Vi<strong>su</strong>r ašaros, skausmai,<br />
Vien tik skurdą tematai.<br />
1925 m. baigusi Pilviškių progimnaziją mergaitė įstojo į Fredos Aukštesniąją sodininkystėsdaržininkystės<br />
mokyklą ir gavo agrotechnikės diplomą. Vėliau teko pasimokyti Vilniaus<br />
socialinių mokslų „Caritas” mokykloje, dirbti vaikų darželiuose. Nenurimstanti ir nepasiduodanti<br />
kasdienybės rutinai Bronelė Šiauliuose 1949 m. baigia dar ir medicinos mokyklą. Dirba kūdikių<br />
namuose, o vėliau įsidarbina Druskininkų vaikų sanatorijoje. Baigusi gydomojo masažo kur<strong>su</strong>s,<br />
masažistės darbą dirba iki pat pensijos.<br />
Nors specialiai nesimokė muzikos, bet buvo iš prigimties muzikali ir septynerius metus<br />
vargonininkavo Lazdijų raj. Gerdašių bažnyčioje.<br />
Atvykusi pas draugę į Viekšnius, Bronelė buvo nustebinta šio miestelio apylinkių<br />
vaizdingumo. Ji pati sako, kad viekšniškių nuoširdumas, gamtos grožis ją kažkuo patraukė ir tai<br />
nulėmė, kad 1975 metais Bronelė persikėlė čia gyventi. Oficialiai įsidarbinusi nebuvo, bet<br />
gydomojo masažo paslaugas <strong>su</strong>teikė ne vienam to stokojusiam apylinkės gyventojui.<br />
Nuo pat jaunų dienų ir per visą gyvenimą Bronelę lydi du jos širdžiai malonūs pomėgiai —<br />
gėlininkystė ir poezija. Koks gražus sąskambis — gėlės ir jausmų išraiška eilėmis. Atrodo, tai ir<br />
paaiškina, iš kur trapi moterėlė turėjo jėgų taip gražiai nugyventi ilgą ir nelengvą gyvenimą.<br />
Blogis, kuris, deja, visais laikais šalia mūsų, ne<strong>su</strong>tepė, neapnuodijo sielos. Ir klausantis<br />
19
neskubaus Bronelės pasakojimo apie nugyventus metus švysteli mintis — jos gyvenimas<br />
nušviestas Aukščiausiojo palaiminimo. Eidama dvidešimtuosius savo gyvenimo metus jį <strong>su</strong>žino,<br />
kad draugė įstojo į vienuolyną. Ta žinia <strong>su</strong>krečia ją, juolab, kad buvo mačiusi teatre pjesę „Už<br />
vienuolyno sienų”. Teatro spektaklis vienuolių gyvenimą parodė gan niūriomis spalvomis. Mintis<br />
paaukoti gyvenimą Dievui laikas nuo laiko vis kirba galvoje. Pasakiusi apie tai mamai, gavo tokį<br />
atsakymą — geriau jau matysiu tave karste mirusią tik ne vienuolyne. Po ilgų apmąstymų<br />
prieštaravimai jaunuolės širdyje nutyla ir ji nusprendžia — tai mano kelias. Slapta nuo tėvų ji<br />
užsirašo į Marijos nekalto prasidėjimo seserų tarnaičių kongregaciją.<br />
Pasirinktas vienuoliškas gyvenimo būdas neįpareigojo nešioti vienuolės drabužių, bet visi<br />
darbai ir veikla buvo paaukoti Dievui. Taip ir ėjo Bronelė per gyvenimą dalindama šalia<br />
esantiems gėrį ir, kiek leido jėgos, kovodama <strong>su</strong> blogiu. Vi<strong>su</strong>ose varguose, bėdose pasikliaudama<br />
Aukščiausiuoju, ji sako niekada juo nenusivylusi ir niekada nesigailėjusi dėl savo pasirinkimo. Ir<br />
šiandien Viekšniuose ji gyvena draugėje <strong>su</strong>: tokiomis pat vienuolėmis. Iš viso jų yra šešios. Visos<br />
jau pensininkės, bet puikiai <strong>su</strong>gyvena, kartu dirba, kartu meldžiasi.<br />
Neaplenkė Bronelės ir ligos. Vienu metu sirgo aštria plaučių tuberkulioze. Teko atsisakyti<br />
darbo ir daug laiko praleisti gydymo įstaigose. Kiek <strong>su</strong>stiprėjus — naujas išbandymas —<br />
maliarija. Sklaidant Bronelės rankraščius gali atsekti jos gyvenimo kelią. Visose bėdose ji<br />
ieškojo pagalbos pas Dievą.<br />
Kai širdis manoji vėso<br />
Žadinau joje aš Jėzų:<br />
— Kelkis, Jėzau! Tiesk man ranką...<br />
Ieškojo stiprybės sau, bet neužmiršo padėkoti ir žmonėms, gelbėjusiems ir padėjusiems. Štai<br />
posmai, skirti medikams:<br />
Tirpina jie savas dienas, naktis<br />
Karštam dejonių katile<br />
Ir lašina gyvybę savo lašas po lašelio<br />
Į bendrą taurę darbo ir aukų,<br />
Kad tik kiti gyvent galėtų.<br />
Ir taip visose gyvenimo situacijose. Kiekvienos šventės, jubiliejų, vi<strong>su</strong>omenės įvykių atšvaitai<br />
jos posmuose. Nenusišalina ji ir dabar nuo kasdieninių įvykių, čia peikdama ar pabardama, čia<br />
pagirdama ir apdainuodama šiandienos aktualius dalykus. Gaila, kad tiek širdies įdėjusi į kūrybą,<br />
šiandien negali pasidžiaugti atspausdinta savo knyga. Būtų puiku, jei atsirastų neabejingas<br />
dosnus žmogus, kuris pasirūpintų jos poezijos posmų įamžinimu. Belieka palinkėti gerbiamai<br />
Bronei Aleksaitytei geros sveikatos, ilgų gyvenimo metų ir padėkoti jai už tą išspinduliuojamą<br />
gėrio energiją. Padėkokime Dievui už tokius žmones, be jų mūsų pasaulis netektų savo žavesio.<br />
Plastinina Bernarda. Vienuolės eilės skirtos „ne tiems, kas lėbauja ir šoka”: Vardai ir veidai:<br />
[Bronislava Aleksaitytė] // Vakarų Lietuva. — 2004. — Lapkr. 23-29. — Nr. 47 (468): „Sigito<br />
Strazdausko ir asmeninio albumo nuotraukos: [1.] Pradėjusi kurti vaikystėje Bronislava<br />
Aleksaitytė eiles rašo ir dabar. [2.] Bronislava Aleksaitytė — aukštesniosios Sodininkystės ir<br />
daržininkystės mokyklos absolventė. 1929 metai. [3.] „Zanavykės godos” — B. Aleksaitytės<br />
eilėraščių ir atsiminimų knyga”. — Visas tekstas:<br />
Smulkutė, inteligentiška Bronislava Aleksaitytė iš Viekšnių miestelio — labai miela, maloni ir<br />
šilta moteris.<br />
Praėjusią vasarą atšventusi savo 95-ąjį gimtadienį ir 2003-aisiais išleidusi eilėraščių rinkinį<br />
„Zanavykės godos”, se<strong>su</strong>o vienuolė mažumėlę skundžiasi pablogėjusia atmintimi, tačiau vis dar<br />
greita, energinga ir neprarandanti humoro jausmo.<br />
VAIKYSTĖ<br />
„Ne tiems rašau, kas lėbauja ir šoka, bet tiems, kas braukia nuo kaktos rasas”, — paprašyta<br />
prisiminti savo pirmąjį eilėraštį, kiek pamąsčiusi <strong>su</strong>eiliuoja Bronislava. Šios eilutės, parašytos<br />
dar vaikystėje, — tarsi jos visos kūrybos pagrindinė mintis. Anot jos, ji mokanti rašyti tiktai<br />
20
vargo žmogui, panašiam kaip ir pati. Poetė savo kūrybos neskiria dideliems žmonėms, nes jie<br />
priklauso ne jos pasauliui.<br />
Suvalkietė, gimusi Baltrušių kaime, Šakių rajone, Bronelė, kaip ją ir šiandien vadina jos<br />
gyvenimo draugės seserys vienuolės, užaugo 15 vaikų šeimoje, nors penki mirė dar maži.<br />
Bronelė buvo šeimoje pagrandukas, o kaip mažiausia, labiausiai mylima ir lepinama. Ji mano,<br />
kad tai jai išėję ne į naudą, nes išlepintas žmogus būna nepraktiškas.<br />
Eilėraščius pradėjo rašyti ir spausdinti sienlaikraščiuose būdama 12-14 metų. Užlipusi ant<br />
verandos stogo ji žiūrėdavo į mėnulį, ir taip gimdavo melancholiškos eilės. Tarp keturiolikos<br />
tvenkinių užaugusi kaimo mergaitė labai mylėjo gamtą, todėl ir jos eilėse daug gamtos motyvų.<br />
Kodėl tarp keturiolikos tvenkinių? Bronelė pasakoja, kad caro laikais buvusi visai kitokia<br />
ūkių valdymo sistema. Ūkiai buvę <strong>su</strong>sispietę į vieną vietą, kiekvienam jų priklausę po tvenkinį.<br />
Kai ūkiai skirstėsi, tai Aleksaičių šeimai atitekę tie visi tvenkiniai ir per 60 margų žemės (per 34<br />
hektarus).<br />
Taigi nuo pat mažens Aleksaičiukai buvo pripratę maudytis ir nardyti.<br />
Į VIENUOLĖS KELIĄ PAKVIETĖ DIEVAS<br />
Kas Bronelę paskatino pa<strong>su</strong>kti Dievo keliu? 1929-aisiais ji jau buvo baigusi keturmetę<br />
aukštesniąją Sodininkystės ir daržininkystės mokyklą. Anot jos pačios, buvusi linksma, gyva,<br />
mėgstanti šokti, „nešpėtnos” išvaizdos, tad baigus tokią mokyklą, ateitis buvo viliojanti. Tačiau<br />
buvo kažkas, vertęs ją vis dažniau <strong>su</strong>simąstyti, atsiskyrus nuo kitų svajoti. Mergina pamėgo<br />
vienatvę, pajuto ilgesį kažko kilnaus ir gražaus. „Jei kas užsimindavo ar klausdavo apie<br />
„ženybas”, tai aš tokias užuominas priimdavai kaip įžeidimą”, — sako Bronislava.<br />
Mergina troško padėti žmonėms. Tai buvo pagrindinė priežastis, dėl kurios ji, išgirdusi Dievo<br />
kvietimą, nuėjo šiuo keliu.<br />
Se<strong>su</strong>o vienuolė <strong>su</strong>grįžta į paauglystę ir prisimena vieną nutikimą, kuris jau tada privertė ją į<br />
save pažvelgti kitomis akimis. Būdama 15-16 metų ir besimokydama kartu <strong>su</strong> berniukais, ji, kaip<br />
ir kitos mergaitės, nevengė flirto, mėgo šokti ratelius ir kitokius šokius. Kartą jį šoko <strong>su</strong> vienu<br />
savo bendraklasiu. Atsidūrus taip arti vienas kito, Bronelei staiga dingtelėjo, kad tai — vyriškis.<br />
Nuo tos minties ją nupurtė: „Kaip aš, mergaitė, galiu drįsti būti taip arti berniuko?” Jeigu iki tol<br />
jai buvo tas pats — berniukas ar mergaitė šalia jos, tai nuo to kartoji pamiršo tokius šokius.<br />
JOS MISIJA BUVO PADĖTI ŽMONĖMS<br />
Priklausydama Švenčiausiosios Nekaltosios Mergelės Marijos seserų tarnaičių kongregacijai,<br />
kaip ir kitos seserys vienuolės, B. Aleksaitytė niekada nenešiojo specialaus apdaro —<br />
vienuoliško abito. Tai <strong>su</strong>siję <strong>su</strong> jų pagrindiniu tikslu — padėti žmonėms. Atlikti šios misijos<br />
vienuolės negali užsidariusios vienuolyne. Jos turi būti tarp žmonių, kuriems tarnauti paskyrė<br />
save.<br />
Visą gyvenimą Bronislava dirbo kaip ir pasaulietės moterys, pagal savo specialybę. Prieš pat<br />
karą baigusi Kaune Carito socialinę dvimetę mokyklą, dirbo Biržų vaikų darželyje. Po karo —<br />
Druskininkų sanatorijose, o dar vėliau — Lazdijų rajone Gerdašių bažnytkaimio vargonininke.<br />
Nuo 1975 metų Bronislava gyvena Viekšniuose ir dabar, kaip ir kitos seserys vienuolės,<br />
būdama pensininkė, tvarko aplinką, puoselėja gėles, prie namų esančiame darželyje augina<br />
daržoves.<br />
POEZIJAI LIKO IŠTIKIMA IKI DABAR<br />
Teiraujamės Bronislavos, iš kur tas polinkis kurti eiles. Gal seneliai, tėvai, broliai ir seserys<br />
taip pat turėjo tokį talentą? Pasak poetės, mamytės tėvelio raštas buvęs labai gražus. Jis turėjęs<br />
polinkį literatūrai ir bandęs savo jėgas prozoje. Netgi buvęs parašęs knygą, tačiau, ko geroji liks<br />
tik rankraštis.<br />
Se<strong>su</strong>o Antanina baigė humanitarinius mokslus, ištekėjo už rašytojo Prano Penkaičio ir prieš<br />
Antrąjį pasaulinį karą <strong>su</strong> juo pasitraukusi į Vokietiją apsigyveno Leipcige.<br />
Pradėjusi kurti vaikystėje, Bronelė eiles rašo ir dabar. Jos eilėraščiai spausdinami ne tik rajono<br />
spaudoje, bet ir lietuvių laikraščiuose Bradforde (Anglija), Freiburge (Vokietija). Labai dažnai,<br />
sako ji, tekdavę rašyti proginius eilėraščius arba prašomai kitų. Poetė <strong>su</strong> meile kalba apie<br />
Salomėją Nėrį, jos širdies poeziją, tačiau pati rašo ne tik lyrines, bet ir humoristines bei satyrines<br />
eiles.<br />
21
...Gražiai Viekšnių muziejuje birželio 14-ąją buvo paminėtas literatų sambūrio „Vinkšnelė”<br />
vyriausios narės Bronislavos Aleksaitytės garbingas jubiliejus.<br />
Poetę sveikino Carito moterys, Viekšnių bibliotekos darbuotojos, Marijos legiono narės,<br />
ateitininkai, daug ją pažįstančių ir gerbiančių žmonių.<br />
ALEKSANDRAVIČIAI<br />
Bulanovienė I. (Centrinės vaistinės vedėja). Tolimos ištakos // Vienybė. — 1985. — Liep. 20.<br />
— Tekste:<br />
Rajono farmacijos istorijoje pirmasis puslapis priklauso Viekšniams. Šioje senoje Žemaičių<br />
gyvenvietėje vaistinė įsteigta 1860 m. 1883 m. Kazimieras Aleksandravičius nupirko Viekšnių<br />
vaistinę savo sūnėnui Vincui Aleksandravičiui, kuris ją valdė 42 metus.<br />
V. Aleksandravičiaus sūnus provizorius Juozas, 1925 m. gavęs chemiko-vaistininko diplomą,<br />
pradėjo tvarkyti tėvo vaistinę. Provizorius Juozas Aleksandravičius Viekšnių vaistinėje dirbo iki<br />
1971 m.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Sofija. Atėję į mano vaikystę // Vienybė. — 1991. — Saus. 3.<br />
— Visas tekstas:<br />
Kada pernai, per jubiliejinį klasės 40-mečio <strong>su</strong>sitikimą, mūsų gerbiamas istorijos mokytojas<br />
A. Gedvilas, vedžiodamas po Biržiškoms skirtą muziejinį kambarį, paprašė, kad parašyčiau savo<br />
atsiminimus apie Biržiškų šeimą, net išsigandau: ką aš galiu parašyti?! Vi<strong>su</strong>s metus man nedavė<br />
ramybės šita mintis, ir pagaliau šiandien pasiryžau.<br />
Mano senelis, Vincentas Aleksandravičius, 1883 m. įsikūręs Viekšniuose, dėdės nupirktoje<br />
vaistinėje, tuoj <strong>su</strong>sidraugavo <strong>su</strong> gydytoju Antanu Biržiška. Čia norėčiau pacituoti Mykolo<br />
Biržiškos knygoje „Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose” parašytus žodžius: „Nors nevienu<br />
laiku mirę (1910 — 1922 — 1926), bet bemaž po tiek pat laiko (po 40 <strong>su</strong> viršum metų)<br />
Viekšniuose dirbę, kanauninkas, daktaras ir aptiekorius (Zaleskis, Biržiška ir Aleksandravičius)<br />
noromis nenoromis, kiekvienas skyrium savo srityje ir vi<strong>su</strong>omenėje, <strong>su</strong>darė ilgametes Viekšnių<br />
tradicijas, kurios ligi šiolei žmonių atmintyje yra išlikusios” (86 psl.). Truputį toliau autorius<br />
rašo: „Visa Aleksandravičių šeimyna buvo mums labai artima, ypatingai mūsų metų Bronius, <strong>su</strong><br />
kuriuo paskui Šiauliuose drauge ir mokėmės, o daug už mus jaunesni jo broliai ir seserys taip pat<br />
augo mums lyg pusbroliais ir pusseserimis ir liko artimi” (88 psl.).<br />
Šiuos žodžius pacitavau, norėdama parodyti, kokios artimos buvo mūsų šeimos. Šita<br />
draugystė liko ir vėliau, po Vincento Aleksandravičiaus mirties, vaistinę perėmus mano tėveliui<br />
Juozui Aleksandravičiui.<br />
Man Biržiškų namai buvo lyg antrieji gimtieji namai. Senąją ponią Elžbietą Biržiškienę,<br />
profesorių Mykolo, Vaclovo ir Viktoro motiną, vadinau babunele ir nuolat, ypač <strong>su</strong> mamyte, pas<br />
ją lankydavomės. Didžiausią įspūdį darydavo man, mažai mergaitei, stalinis laikrodis, kurio<br />
pagrindą <strong>su</strong>darė grakštus žirgas. Būdavau labai laiminga, kai man leisdavo <strong>su</strong> juo pažaisti.<br />
Vieną šeštadienio vakarą, apie 1934 m., užsidegė šalia mūsų vaistinės esantis pirklio Vakso<br />
linų sandėlis. Įsiliepsnojo didžiulis gaisras, vėjas pūtė mūsų sodybos, kurios visi pastatai buvo<br />
mediniai, pusėn, ir pavojus grėsė mūsų namams. Mamytė <strong>su</strong>rišo į paklodę geresnius daiktus, o<br />
auklė Elžbieta Venckaitė nunešė mane, dar visai mažytę ir ką tik išmaudytą, į Biržiškų namus pas<br />
babunelę. Prisimenu, kokia buvau laiminga rytą, pabudusi ponios Daktarienės (taip ją vadino vos<br />
ne visi Viekšniai) kambaryje. Tuomet gavau pažaisti <strong>su</strong> savo mėgiamu arkliuku — laikrodžiu,<br />
kitomis mane žavėjusiomis smulkmenomis ir labai nenorėjau grįžti į stebuklu išlikusius tėvelių<br />
namus.<br />
Kiek paaugusi stebėdavausi, apie ką gali valandų valandas šnekėtis mano mama <strong>su</strong> p.<br />
Biržiškiene. Gerokai vėliau <strong>su</strong>žinojau, kad mama senutei patikėdavo visas savo paslaptis,<br />
pasiguosdavo, kilus šeimyniniams ne<strong>su</strong>tarimams, o p. Biržiškienė vi<strong>su</strong>omet mokėdavo nuraminti<br />
ir protingai patarti.<br />
Peržvelgdama savo tėvelio parašytus atsiminimus, radau įdomių žinių apie, vadinamų<br />
Sveikatos namų statybą. Pasirodo, Mykolas Biržiška norėjo mano tėvui pavesti šitos statybos<br />
globą, bet šisai ne visai mandagiai profesoriui patarė pirmiausią pastatyti paminklą ant tėvo<br />
22
kapo. Šis patarimas profesoriui labai nepatiko. Kai po kelių dienų pas senąją Daktarienę už<strong>su</strong>ko<br />
mano tėvelis, toji paklausė, ką jis jos sūnui padaręs, nes tas iš vaistinės <strong>su</strong>grįžęs labai <strong>su</strong>pykęs ir<br />
ilgai negalėjęs nusiraminti. Statybos darbus nutarė pavesti kitiems.<br />
„Sudegusios volostės namo didelį sklypą valsčius nemokamai paaukojo, savivaldybės<br />
deputatai akmenis ir žvyrą statybai nemokamai pristatyti nutarė. Paties namo statybą pavedė<br />
rangovui o darbų priežiūrai komitetą iš valsčiaus viršaičio Mažeikos, klebono J. Navicko ir<br />
Bugių seniūnijos deputato Kazimiero Daugirdo išrinko. Vi<strong>su</strong>s darbus per dvejus metus atlikti<br />
turėjo.<br />
Ant Biržiškų kapo jokio paminklo nepastatė, o Mykolo duktė dailininkė Marija<br />
Biržiškaitė-Žakavičienė gražų tautišką medinį kryžių <strong>su</strong>projektavo ir vietiniams meistrams<br />
padirbti užsakė. Jį prie statomų Sveikatos namų įkasė. Statybai baigiantis, apie vidaus įrengimą<br />
<strong>su</strong>sirūpino, o pinigams jau išėjus, dar 5000 litų Vaclovas Biržiška paaukojo. Netoli durų nemažą<br />
šlifuotą akmenį <strong>su</strong> užrašu „DR. ANTANO BIRŽIŠKOS SVEIKATOS NAMAI” įmūrijo, o<br />
kon<strong>su</strong>ltaciniame kambaryje ant sienos ir paties daktaro portretą pakabino” (J. Aleksandravičiaus<br />
atsiminimų rankraštis).<br />
Toliau tėvelis aprašo Sveikatos namų atidarymo iškilmes, kurios įvyko 1939 m. pradžioje.<br />
Jose dalyvavo sūnūs, Biržiškų šeimos draugai, Mažeikių gydytojai ir administracija, didelė<br />
žmonių minia. „Mykolienė Biržiškienė perkirpo ant durų parištą tautinių spalvų juostą. Čia pat<br />
esantis klebonas kanauninkas Navickas maldą atskaitė, vi<strong>su</strong>s kambarius švęstu vandeniu<br />
apšlakstė. Vėliau čia esantieji svečiai abu aukštus apėjo, o jiems pasišalinus paprasti žmonės<br />
nedideliais būreliais po 5 buvo įleidžiami”. Pirmuoju šios įstaigos vedėju buvo paskirtas<br />
gydytojas Petras Kondratavičius.<br />
Gerai prisimenu, kaip pokario metais tarybiniai aktyvistai granitinę lentą <strong>su</strong> užrašu užtepė,<br />
kaip nugriovė gražųjį kryžių. Laimei, jis nebuvo <strong>su</strong>naikintas, o perkeltas ant senųjų Biržiškų<br />
kapo. Deja, dabar jis <strong>su</strong>trūnijo ir nugriuvo.<br />
1937 m. rudenį senoji p. Biržiškienė pradėjo skųstis širdimi ir mažai besikeldavo iš lovos. Ją<br />
globojo geroji Anusėlė (Ona Butkutė), buvusi profesorių auklė, vėliau tapusi tikru šeimos nariu.<br />
Senutei ampules vis dažniau <strong>su</strong>leisdavo seselė Amelija Putraitė. Tėvelis rašo, kad ligonę dažnai<br />
aplankydavo Viekšniuose apsigyvenęs jaunas gydytojas P. Kondratavičius, o didesniam<br />
silpnumui užėjus, iš Akmenės iškviesdavo gydytoją Norvilą. Mano tėveliai nuolat lankė<br />
sergančią Biržiškienę, dažnai pasiimdami ir mane.<br />
Vėl pacituosiu savo tėvelio atsiminimus: „Kalėdoms tik vienas, mylimiausias senutės sūnus,<br />
Viktoras atvažiavo, bet po Naujų Metų, senutei nusilpus, ir kitus šeimos narius pakviesti reikėjo.<br />
Sustojančią širdį vien tik kamparo injekcijomis palaikė. Naktį atvažiavusiam Vaclovui apie tai<br />
pranešiau, bet jis man nepatikėjo ir ramiai atsigulė. 1938 m. sausio mėn. 13 d. 3 val. rytą senutė<br />
užgeso. Pažadintas Vaclovas apalpo ir čia dar esantieji medikai jam pagalbą <strong>su</strong>teikti turėjo”.<br />
Laidotuvės buvo labai iškilmingos ir didelės. Velionės kūnas buvo pašarvotas Biržiškų namo<br />
salone, o vakare artimiausi bičiuliai, sūnūs ir mano tėvelis karstą nunešė į bažnyčią, kur kitą rytą<br />
vyko iškilmingos ir, kiek prisimenu, labai ilgos pamaldos. Laidotuvėse dalyvavo net Ministrų<br />
Tarybos pirmininkas kunigas Mironas. Mano mamytė ir Bugių dvarelio šeimininkė Klementina,<br />
padedamos Biržiškų tarnaičių, paruošė iškilmingus pietus, kuriems mano tėveliai paskyrė kaip<br />
tik tą dieną iš tėvelio ūkio atvežtas ir paskerstas kiaules. Mat, jau vykstant pamaldoms, Mykolo<br />
žmona išsigandusi staiga prisiminė, kad giminės visai pamiršo apie pietų <strong>su</strong>ruošimą. Tuomet<br />
mano mama tuoj išėjo iš bažnyčios, nuskubėjo namo ir į roges liepė įstatyti didelį medinį kubilą<br />
<strong>su</strong> visa mėsa ir jau padarytomis dešromis bei vėdarais.<br />
Nuo šito atsitikimo mano tėvų ir Biržiškų šeimos dar labiau <strong>su</strong>artėjo. Išleidęs savo knygą<br />
„Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose”, Mykolas Biržiška vieną egzempliorių padovanojo<br />
tėveliui, gražiai įrašęs dedikaciją.<br />
Per šventes arba atostogų metu atvažiavę profesoriai visada lankydavosi mūsų namuose.<br />
Mums, vaikams, per Kalėdas leisdavo <strong>su</strong>ruošti prie eglutės dideliame mūsų salone vaidinimus,<br />
koncertus, kuriuos kantriai stebėdavo gerbiamieji svečiai. Mano draugė Danutė Gulbinaitė<br />
dažniausiai deklamuodavo, o aš skambindavau pianinu arba dainuodavau. Kartą buvau labai<br />
liūdnai nusiteikusi ir beveik <strong>su</strong> ašaromis akyse padainavau dainą apie tris gegutes, kukavusias<br />
girioje. Mykolienė (taip visada vadindavome Mykolo Biržiškos žmoną Bronislavą) <strong>su</strong>sijaudino,<br />
23
priėjo prie manęs, tokios „žymios” artistės, apkabino, išbučiavo ir pagyrė, kad šitaip įsijaučiau į<br />
dainos nuotaiką.<br />
Na, o Viktoras visada įnešdavo daug linksmumo, juoko. Dabar dažnai stebiuosi, kaip šitoks<br />
rimtas, žymus profesorius <strong>su</strong>gebėdavo žaisti, net išdykauti <strong>su</strong> dvylikametėmis mergaitėmis. Jis<br />
mus gaudydavo, mes cypdamos bėgdavome per kambarius, slėpdavomės, o jis <strong>su</strong>gavęs būtinai<br />
patrindavo mums veidus savo šiurkščia barzda. Sugebėdavo jis mus ir taktiškai paauklėti,<br />
niekada nebardavo, bet taip, kad kiekvienas žodis įstrigo visam gyvenimui. Mykolo ir Vaclovo<br />
truputį privengdavome, nes jie buvo labai rimti, orūs. Jiems jautėme didelę pagarbą.<br />
Nepamiršiu 1944-ųjų metų vasaros ir rudens. Garbinguosius profesorius Biržiškas ir jų šeimas<br />
likimas nubloškė į užjūrius. Mano tėveliai, tik Dievo ir gerų žmonių dėka išvengę tremties į<br />
Sibirą, slėpėsi nuo fronto ugnies rūsyje. Drauge <strong>su</strong> mumis slėptuvėje drebėjo ir ištikimoji<br />
Biržiškų auklė Anusėlė <strong>su</strong> mylimu jų šuniuku Gnomu. Iki pat Anusėlės, Biržiškų namo globėjos,<br />
mirties lankydavome ją. Visada išliks atmintyje graži Biržiškų sodyba, sodas, kurį <strong>su</strong> didele<br />
meile buvo pasodinęs senasis gydytojas Antanas Biržiška.<br />
Sodybos dabar nebėra... Namas <strong>su</strong>bjaurotas, pristatant antrąjį aukštą. Sodas iškirstas, nebeliko<br />
nei altanos, nei kiemo.<br />
Mano ryšiai <strong>su</strong> tokia mums artima Biržiškų šeima nenutrūko. Mykolo Biržiškos dvi dukterys<br />
Marija Žymantas ir Ona Barauskienė gyvena Kalifornijoje, Los Angeles mieste. Abi jau našlės.<br />
Susirašinėju <strong>su</strong> Marija, kurią senu įpročiu vadinu p. Marile. Ji rašo: „Mudvi <strong>su</strong> Anule (taip<br />
giminės ir bičiuliai vadina jos seserį Oną) gyvename jos vaikų ir anūkų gyvenimu. Gaila tik,<br />
labai išsimėtę. Jos anūkas Vincukas prieš porą metų lankėsi Lietuvoje. Labai <strong>su</strong>sižavėjo. Nebuvo<br />
tiktai Viekšniuose. Aš turiu senelių namų dabartines nuotraukas, ir netraukia jau niekas tenai.<br />
Padarytas toks barakas, svetimas mano širdžiai. Nusiunčiau p. Marilei straipsnį apie Biržiškų<br />
šeimą, kuris buvo atspausdintas „Vienybėje”.<br />
Ji, gavusi tą mano laišką, 1990 metų balandžio mėn. 15 dieną rašo: „Dėkui už laišką ir<br />
iškarpą. Pasveikink nuo mūsų tuos gerus žmones, kurie prisimena a. a. daktarą”.<br />
Džiugu, kad nors dabar Viekšniuose įsikūrė draugija, siekianti išsaugoti Biržiškų atminimą,<br />
kad gatvei grąžintas senasis Biržiškų vardas, kad <strong>su</strong>sidomėta garbinga Viekšnių praeitimi ir jų<br />
žymiaisiais <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Sofija Aleksandravičiūtė-Navickienė. Vilnius.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laiko verpetai // Vienybė. — 1994. — Lapkr. 5, 9,<br />
12. — Visas tekstas:<br />
Pažvelgiau į spalio 5-osios kalendorių ir krūptelėjau. Ši diena viena iš šiurpiausių mano<br />
gyvenime, o šiemet net jubiliejine: prieš 50 metų karo lavina užgriuvo mano gimtuosius<br />
Viekšnius.<br />
1944 m. vasara buvo nerami. Kažkur rytuose jau girdėjosi duslus patrankų dundesys.<br />
Suaugusieji vaikščiojo <strong>su</strong>sirūpinę, dažnai kalbėdami apie artėjantį pavojų, spręsdami dilemą: ką<br />
daryti, ar pasilikti savo namuose, ar trauktis kur nors į kaimą, o gal, pasikinkius arklius, leistis į<br />
tolimą kelionę vakarų kryptimi.<br />
Pro mano gimtuosius namus važiavo ir važiavo daugybė šeimų iš Aukštaitijos, Vidurio ir Rytų<br />
Lietuvos, tolimiausių vietovių. Daugelis vedėsi karves, pririštas prie vežimų. Ratuose pūpsojo<br />
manta, ant jos sėdėjo seneliai ir vaikai.<br />
Mūsų šeimai pajudėti iš namų buvo labai <strong>su</strong>dėtinga. Mano tėvas, Juozas Aleksandravičius,<br />
nestiprios sveikatos žmogus, dar I pasaulinio karo metu Karpatuose, tarnaudamas caro armijoje<br />
peršaldęs kojas, kentėjo nuo reumato, broliukas — invalidas, bobutė po in<strong>su</strong>lto nevaikščiojo,<br />
tėvelio tetai jau per 80 metų. Ilgai svarstę, tėvai nutarė pasilikti.<br />
Mano gimtieji namai — senoji Viekšnių vaistinė — stovi kamputyje prie tuometinės erdvios<br />
turgaus aikštės, į kurią žvaigždiniu būdu įsilieja net kelios gatvės. Arčiausiai, dešinėje, Akmenės<br />
gatvė, kuri tada buvo pagrindinė <strong>su</strong>sisiekimo <strong>su</strong> Šiaulių kryptimi esančiais miesteliais arterija.<br />
Dabartinio plento nebuvo, visas judėjimas vyko per miestelio centrą kurio išplanavimas, beje,<br />
dabar bjauriai <strong>su</strong>gadintas, pagal nežinia kokių architektų projektus vos ne viduryje aikštės įkišus<br />
maisto parduotuvės ir valgyklos pastatą, toliau be jokios tvarkos buities paviljoną, profesinės<br />
technikos mokyklos ir kitus pastatus. Apie senųjų istorinių miestelių centrų <strong>su</strong>jaukimą<br />
24
espublikinėje spaudoje nemažai rašė architektai ir istorikai. Labai gaila kad, ši „mada” palietė<br />
gražų ir mielą Žemaitijos miestelį Viekšnius.<br />
Bet grįžkime į 1944 metų vasarą. Mums, vaikams, viskas buvo įdomu ir mes ne<strong>su</strong>pratome<br />
artėjančios grėsmės. Oras nuostabus, karšta, saulėta, kasdien maudydavomės Ventoje,<br />
džiaugėmės šiluma. Į miestelį ir jo apylinkes privažiavo daug įdomių žmonių, pasitraukusių iš<br />
Kauno ir Vilniaus. Į Bugių dvarelį parvyko ir gerbiamoji mūsų istorikė Vanda Daugirdaitė-<br />
Sruogienė <strong>su</strong> dukterimi Dalia. Mes <strong>su</strong>laukėme mano brolio, tuomet uždaryto Kauno universiteto<br />
studento, ir jo <strong>su</strong>žadėtinės Irenos Skomsgirdaitės. Jie buvo pasiryžę trauktis į Vakarus, bet<br />
trumpam <strong>su</strong>stojo Viekšniuose ir... įstrigo. O broliui tikrai reikėjo pasitraukti nuo artėjančių<br />
bolševikų, nes jis Kaune dalyvavo 1941 m. <strong>su</strong>kilime prieš sovietus. Tarp kitko, už Lietuvos<br />
laisvę jis kovojo ir vokiečių okupacijos metais. Cituoju Kanadoje leidžiamų „Tėviškės žiburių”<br />
1992 m. Nr. 7 „Vokiečių okupacijos metu „Sakalo” (Prano Staškonio) grupėje, kuri projektavo,<br />
konstravo trumpų bangų slaptą siųstuvą, B. Kontrimas (tai mano brolis, jo tėvas buvo Viekšnių<br />
gydytojas Edvardas Kontrimas, miręs 1925 m. — Z. N-A. pastaba) buvo vyriausias<br />
konstruktorius, pagaminęs „Žalgirį”... Užbėgsiu įvykiams už akių. Praūžus frontui, brolis <strong>su</strong><br />
Irena grįžo į Kauną, kur vėl įsijungė į pogrindžio veiklą prieš naujuosius okupantus, tačiau ši<br />
veikla tęsėsi neilgai. 1946 m. buvo išduotas, <strong>su</strong>imtas ir žuvo Magadano lageriuose, o nuo<br />
<strong>su</strong>ėmimo spėjusioms pasislėpti žmonai Irenai ir jos motinai kurį laiką slaptą prieglobstį <strong>su</strong>teikė<br />
šviesaus atminimo Viekšnių medicinos seselė Amelija Putraitė.<br />
1944 m. vasarą kelis kartus pėsti buvome nuėję į Bugius, kur daugiausiai kalbėjome apie<br />
ateitį. Vis <strong>su</strong>kosi klausimas: „Ką daryti?” Įnirtingi mūšiai vyko ties Šiauliais, paskui frontas<br />
atsirito iki Papilės ir... <strong>su</strong>stojo. Beveik kiekvieną dieną į Viekšnių kapines atveždavo laidoti<br />
žuvusiuosius, daugiausiai apdegusius tankistus. Su draugėmis nubėgdavome pažiūrėti ir<br />
pašiurpusios stebėdavome tas liūdnas apeigas. Tiek senosiose, tiek naujosiose kapinėse rikiavosi<br />
tvarkingi balti beržiniai kryžiai <strong>su</strong> užrašais. Gaila, nekilo mintis nurašyti tas pavardes. Visas<br />
plotas nuo vartų iki seno akmeninio kryžiaus, kairėje ir dešinėje tako pusėje naujosiose kapinėse<br />
buvo prismaigstyta tų kryželių, kuriuos po karo barbariškai <strong>su</strong>naikino naujoji valdžia.<br />
Į Viekšnius prigužėjo daugybė vokiečių kareivių. Mūrinėje mokykloje įsikūrė karo ligoninė.<br />
Sekmadieniais bažnyčioje jų kapelionas laikė mišias. Kelis kartus medinėje (dabar nugriautoje)<br />
mokykloje vyko rimtos simfoninės muzikos koncertai. Į vaistinę atėjęs kapelmeisteris prašė<br />
paskolinti mūsų pianiną, tačiau tėvelis, bijodamas jo netekti, paprašė užeiti vėliau, o per tą laiką<br />
pianiną paslėpė vaistinės sandėlyje, kur, apkrautas vaistų dėželėmis, jis išbuvo per frontą ir net<br />
buvo peršautas, laimei ne<strong>su</strong>gadinant jo stygų.<br />
Vokiečių komendantūra įsikūrė Biržiškų name. Mes <strong>su</strong> Irute dažnai nubėgdavome pas<br />
profesorių Biržiškų ištikimąją Anusėlę, buvusią auklę, jai nunešdamos mamos įduotos karštos<br />
sriubos ar kitokio maisto, nes ji buvo likusi viena saugoti namo ir jame esančių daiktų. Anusėlė<br />
glaudėsi kambarėlyje prie virtuvės, o iš kitų kambarių, užimtų kariškių, sklisdavo muzika, gar<strong>su</strong>s<br />
klegėjimas.<br />
Vokiečių kareiviai nebuvo piktybiški, atvirkščiai, jie buvo drausmingi, ramūs, net geranoriški<br />
civilių gyventojų atžvilgiu. Kartą <strong>su</strong> mama, grįždamos iš parduotuvės, pamatėme prie vieškelio<br />
ant akmeninio stulpelio, nuo seno skirto arkliams pririšti, sėdintį jaunutį kareivį, kažką laikantį<br />
rankoje. Pastebėjęs mūsų nustebusius žvilgsnius, jis atgniaužė delną ir parodė švenčiausiosios<br />
Mergelės Marijos paveikslėlį. Kadangi abi <strong>su</strong> mama gerai kalbėjome vokiškai, užsimezgė<br />
pokalbis. Kareivis paaiškino, kad čia, po alyvomis, jam ramu, toliau nuo draugų jis ateinąs<br />
pasimelsti. Mamai pagailo to jaunuolio ir pakvietė užeiti. Bruno Bochmas buvo katalikas,<br />
mobilizuotas karui baigiantis iš mokyklos <strong>su</strong>olo. Nuo to laiko jis dažnai pas mus užbėgdavo.<br />
Kartą prasitarė, kad armijos kareivių nereikia bijoti, nes baisūs esą tik „SS” daliniai ir<br />
„rudmarškiniai”.<br />
Netruko ir jie pasirodyti: ėmė gaudyti civilius gyventojus iš miestelio ir kaimų, varyti apkasų<br />
kasti. Didelį prieštankinį griovį išrausė ties Raudonskardžiu, perkirsdami svarbų kelią Akmenė—<br />
Viekšniai—Mažeikiai. Apkasai jau vingiavo palei Virvytę, Santeklių miške, taip pat Ventos<br />
kairiajame krante, kur iškirto vi<strong>su</strong>s krūmus ir medžius, matyt, kad matomumas būtų geresnis.<br />
Mūsų didelis daržas buvo už miestelio pirties, prie vadinamųjų Užbravarių. Ten kareiviai ėmė<br />
kasti apka<strong>su</strong>s, tad skubiai turėjome <strong>su</strong>doroti derlių, nukasti bulves.<br />
25
Esesininkai <strong>su</strong>ėmė daug gyventojų, įtariamų prijaučiant bolševikams. Į jų būrį pakliuvo ir<br />
visai nekaltų žmonių. Juos išvežė į Mažeikių kalėjimą. Tarp jų buvo ir tėveliui gerai pažįstami<br />
Augustinas Pundzius, Antanas Kaminskas ir kt. Jų šeimų nariai, atbėgę pas mano tėvelį, prašė<br />
gelbėti. O frontas jau visai priartėjęs, <strong>su</strong>sišaudymas vyko maždaug už 8 km. Visą gyvenimą<br />
vadovaudamasis humanistiniais idealais, mano tėvas Aleksandravičius pasiryžo jiems padėti.<br />
Kaip šiandien prisimenu, kaip mes <strong>su</strong> mama maldavome tėvelį nerizikuoti, nevažiuoti į<br />
Mažeikius. Bet kur ten perkalbėsi užsispyrusį žemaitį! Kitos priemonės neturėdamas, tėvas<br />
vežime paslėpė 6 litrus spirito ir išvažiavo likimo laimės svetimiems žmonėms ieškoti.<br />
Sovietinei kariuomenei artėjant, visa apskrities valdžia buvo didelėje panikoje. Pacituosiu<br />
tėvelio atsiminimus: „Nė <strong>su</strong> vienu aukštu Lietuvos pareigūnu Mažeikiuose <strong>su</strong>sikalbėti negalėjau.<br />
Apskrities viršininkas pas saugumo viršininką pasiuntė, o šiojo niekur <strong>su</strong>rasti negalėjau. Kaip<br />
kvailas gatvėmis vaikščiojau. Pro kalėjimą praeidamas, išgirdau viekšniškių <strong>su</strong>imtųjų šauksmus,<br />
prašymus juos gelbėti. Visai nusiminiau, nebežinojau ko griebtis. Gatvėje <strong>su</strong>tikau priešais<br />
ateinantį Lietuvos kariuomenės pulkininko uniforma pasipuošusį karininką Matulionį. Studentu<br />
būdamas, jį, dar jauną leitenantą, gerai pažinau, tai priėjęs savo rūpesčius jam išdėsčiau. Šis man<br />
į žandarų viršininką kreiptis patarė ir pats mane pas to pareigūno vertėją, jauną gražią moterį į<br />
butą nuvedė. Man paprašius, ta ponia <strong>su</strong>imtuosius gelbėti neatsisakė ir pas jos šefą eiti liepė.<br />
Grįžęs prie vežimo, pasiėmiau spiritą ir <strong>su</strong> pilnu portfeliu nuėjau į Dakinevičiaus namą, kuriame<br />
buvo žandarmerija. Mano laimė, viršininkas mane priėmė, o jam kažkur išėjus, vertėja patarė<br />
apie reikalą kol kas nekalbėti, tik žandarą gerai prigirdžius, prašyti. Pasirodo, kad tos pačios<br />
nakties 24 val. Mažeikių civilinė administracija pasitraukė, o jos vietoje karinis komendantas<br />
valdžią perimti turėjo, šis gi rytojaus rytą vi<strong>su</strong>s kalinius be jokio teismo <strong>su</strong>šaudyti ruošėsi. Atėjus<br />
vakarui, pralinksmėjusiam žandarui savo prašymą išdėsčiau, bet jis apie tai nė kalbėti<br />
nepanorėjo. Jo vertėjos Kolbergienės užtarimo žodžiai irgi nieko nereiškė. Žinodamas, kad tas<br />
pareigūnas labai stiprią galvą turi ir išgerti neatsisako, nutariau jį toliau vaišinti, o pats savo<br />
taurelę atsargiai ant grindų išpildavau. Svaigalus baigiant, į netoli esančią vaistinę užbėgęs iš<br />
pažįstamos provizorės Eugenijos Motuzaitės du kg spirito pasiskolinau. Žmonių gelbėjimui ji<br />
neatsisakė paskolinti, tik prašė greit grąžinti.<br />
Jau artėjo naktis, o užsispyręs vokietis vis nepasidavė. Galų gale <strong>su</strong>minkštėjęs žandaras<br />
saugumo viršininką Fabijonavičių pažadinti liepė ir, šiam pasirodžius, <strong>su</strong>imtuosius viekšniškius<br />
paleisti įsakė. Šis apie 50 lietuvių, dar tiek pat rusų parašiutininkų palikęs, išleido. Tikslą<br />
pasiekęs, savo vežiman išleistą A. Pundzių įsisodinęs, Viekšnių link išvažiavau”.<br />
Rytą tėvelis vėl išsiruošė į Mažeikius, norėdamas atiduoti skolą vaistininkei Motuzaitei, ir<br />
<strong>su</strong>žinojo, kad likusius kalėjime žmones vokiečiai <strong>su</strong>šaudė, o išsiblaivęs žandarų viršininkas<br />
niekaip negalėjo <strong>su</strong>prasti, kaip tiek daug <strong>su</strong>imtųjų išvakarėse dingo iš kalėjimo.<br />
Labai įdomu, ar dar yra gyvų tada tėvelio išgelbėtų žmonių? Būtų įdomu, jei jie atsilieptų.<br />
Tą neramią vasarą mano tėvelis padėjo dar vienam viekšniškiui. Sklaidau jo atsiminimus:<br />
„Vieną karštą vasaros dieną išgirdome, kad <strong>su</strong>ėmė mokytoją J. Žilevičių ir į Sedos kalėjimą<br />
išvežė. Tą pačią dieną <strong>su</strong>imtojo žmona atėjo ir verkdama po malonės prašymu pasirašyti paprašė,<br />
tai jai nieko nesakęs, pirmoje vietoje aiškiai pasirašiau. Žinodamas, kad Sedoje stovinčiame<br />
lietuvių batalione mano pažįstamas kunigas Šidlauskas tarnauja, jam laišką, prašydamas<br />
mokytojui padėti, nusiunčiau. Už kelių dienų, truputį pavargęs, J. Žilevičius grįžo ir kito<br />
<strong>su</strong>ėmimo vengdamas, miestelį palikęs, kaime apsigyveno”.<br />
Pirmojo pasaulinio karo metu Viekšnių miestelis ir jo gyventojai labai nukentėjo, daug namų<br />
<strong>su</strong>degė, apdegė ir bažnyčia. Turėdamas šitą karčią patirtį ir vis bijodamas naujo karo, mano tėvas<br />
nutarė savo sode išmūryti gerą storom sienom rūsį, tiesiog gelžbetoninį bunkerį, taikos metais<br />
pritaikytą daržovių laikymui. Virš jo skliautų <strong>su</strong>pylė storą žemių sluoksnį, išvedė ventiliacijos<br />
angą-kanalėlį, padarė geležines nuleidžiamas duris, už jų betoniniai laiptai ir dar vienos,<br />
apkaustytos, storos ąžuolinės durys. Į šitą rūsį 1944 m. vasarą <strong>su</strong>nešė dideles dėžes, į jas <strong>su</strong>pylė<br />
šiek tiek grūdų, <strong>su</strong>dėjo rūbų ir kitų daiktų. Tėvelis ten paslėpė keletą labai jo vertinamų knygų,<br />
kaip antai anglišką ir lenkišką enciklopedijas, taip pat Mykolo Biržiškos jam padovanotą<br />
lietuvišką enciklopediją.<br />
Spalio 5 d. miestelyje jautėsi nerimas. Santeklių ir geležinkelio stoties pusėje girdėjosi<br />
intensyvus šaudymas. Mūsų vaistinės sanitarė Stasė Žukauskaitė, pasiklausiusi šitų garsų, taikliai<br />
26
apibūdino: „Verd kap bulbynė!” Sugulėme nenusirengę, bet užmigti negalėjome. Staiga visą<br />
namą <strong>su</strong>drebino sprogimas. Ūžė lėktuvai, buvo „pakabintos lempos” — taip vadinome<br />
apšvietimui kariuomenės naudojamas raketas, — birbė tankai, pliūpsėjo automatų serijos.<br />
Išsigandę <strong>su</strong>lindome į rūsį po virtuve. Tas rūsys buvo išmūrytas iš didelių keturkampių tašytų<br />
akmenų, kuriuos caro laikais statybininkai buvo atgabenę iš Skandinavijos. Mat buvo planuota<br />
iškasti kanalą, jungiantį Ventą <strong>su</strong> Dubysa. Tam tikslui norėta ištiesinti Ventos vingius, o krantus<br />
išgrįsti šitais akmenimis. Vėliau, projekto atsisakius, tuos akmenis pardavinėjo gyventojams, ir<br />
mano senelis jų taip pat nusipirko.<br />
Į šitą rūsį anga labai siaura, laiptai įviji, tad ligonės bobutės niekaip įnešti negalėjome. Be to,<br />
ji maldavo jos nejudinti, tad teko ją palikti kambaryje. Su ja pasiliko ir antroji bobutė, sakydama,<br />
kad jai jau laikas mirti ir nieko nebijanti.<br />
O aš dar niekad nebuvau taip bijojusi, kaip tą naktį. Retsykiais brolis išlipdavo pasidairyti. Iš<br />
vienos tokios žvalgybos grįžęs, kažką pašnibždėjo tėveliui, ir abu išėjo. Išgirdome virtuvėje<br />
žvanginant raktus, kurie visada ten kabėdavo ant sienos. Paskui abu vyrai grįžo ir pasakė:<br />
„Nekelkit panikos, elkitės ramiai. Kraustysimės į sodo rūsį, nes miestelis dega”.<br />
Bobutę paguldė ant neštuvų, miegantį mažąjį broliuką nunešė <strong>su</strong> visa lovute, <strong>su</strong>augę griebė<br />
patalynę, rūbus, o mane ir Irutę brolis, paėmęs už rankų, išvedė į kiemą, liepęs pasilenkus bėgti.<br />
Buvo švie<strong>su</strong> nuo rausvos gaisrų pašvaistės, kulkos zvimbė virš galvų, atsimušdamos į ūkinio<br />
pastato plytinę sieną, Nuo šūvių mus saugojo mūrinė tvora, palei kurią ir bėgome. Šalia esančioje<br />
dabartinėje stalių dirbtuvėje kaleno kulkosvaidis.<br />
Įpuolėme į rūsį. Užleido <strong>su</strong>nkias geležines duris, ir pasijutome saugesni. Moterys ėmė garsiai<br />
kalbėti litaniją. Gal pirmą kartą gyvenime taip karštai meldžiausi ir aš.<br />
Staiga į duris <strong>su</strong>barbeno. „O Jėzau!” — garsiai <strong>su</strong>šukome, mirtinai išsigandę. Dar sykį<br />
pabeldus, tėvelis paklausė: „Kas ten?” Pasirodo, atbėgo kaimynas Antanas Stančikas prašyti<br />
pagalbos, nes <strong>su</strong>žeidė jo žmoną. Jų šeima glaudėsi netoli pirties iškastoje slėptuvėje. Tėvelis tuoj<br />
pasiryžo eiti. Mes į ašaras. O jis ramiai atsakė: „Kaip aš galiu neiti? Juk aš medikas, turiu <strong>su</strong>teikti<br />
pagalbą!” Tėvas dar caro kariuomenėje buvo baigęs felčerių mokyklą, o paskui Kauno Vytauto<br />
Didžiojo universitete įsigijęs chemiko-vaistininko diplomą.<br />
Netrukus tėvelis grižo ir pasakė, kad ten, toje žeminėje, pasruvusiai kraujais ligonei pasilikti<br />
neįmanoma ir jis pakvietęs visą Stančikų šeimą kraustytis pas mus.<br />
Vos jie įsikūrė, vėl beldimas į duris. Šį kartą, ant kupros užsivertęs <strong>su</strong>žeistą Marijoną Jencaitę,<br />
atbėgo kaimynas Kazys Jedinka.<br />
Tą naktį, nebegalėdami iškęsti šaudymo, pas mus dar atsikraustė Vlado Jedinkos, Akavicko,<br />
Lavickų šeimos, atėjo Biržiškų auklė Anusėlė <strong>su</strong> šuniuku Gnomu. Savo bunkeryje jau turėjome<br />
ne tik <strong>su</strong>žeistųjų, senučių, bet ir vaikų, nes Lavickų duktė Aldona atsinešė dar dvi savo mažas<br />
mergytes.<br />
Rytą šaudymas truputį aprimo. Sužinojome, kad tą naktį sovietų kareiviai, persikėlę ties<br />
malūnu per Ventą, buvo užėmę miestelį iki bažnyčios, bet paryčiais buvo išstumti. Viekšniuose<br />
įsitvirtino vokiečiai ir dar laikėsi beveik mėnesį.<br />
Civilių gyventojų beveik neliko, išskyrus senelių prieglaudą, globojamą vienuolių, ir mūsų<br />
„bunkerį” <strong>su</strong> 27 <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Nors ir ekstremaliomis sąlygomis, bet gyvenimas įėjo į vėžes. Anksti rytą, tarp 5 val. ir 7 val.,<br />
nebuvo šaudoma, tada bėgdavome į namus apsitvarkyti, šį tą išvirti, pamelžti karvę. Lavickai<br />
buvo atsivedę ožką, tai ir jos pieną pildavome į bendrą katilą. Kiek prisimenu, dažniausiai mūsų<br />
moterys išvirdavo kruopų sriubos <strong>su</strong> antiena. Frontui artėjant, tėvelis, nuvažiavęs į mūsų ūkį<br />
Sprogiškės kaime, parvežė ančių, kurios dabar ir gelbėjo, maitinant gausią „šeimą”. O kartą<br />
mūsų geroji virėja Barbora Meškytė (vėliau Maneikienė), talkinama kitų moterų, iškepė net<br />
duonos. Tėvelis rašo: „Daug gyventojų pas save priglaudęs, jų maitinimu pasirūpinti turėjau, tad<br />
kiekvieną rytą, dar rudens rūkui gaubiant žemę, savo bailias moteris į mūsų virtuvę lydėdavau ir<br />
jų padrąsinimui pats <strong>su</strong> jomis pabūdavau”.<br />
Ant spiritinės lemputės rūsyje virindavome švirkštus. Brolio <strong>su</strong>žadėtinė, medicinos se<strong>su</strong>o,<br />
talkino tėveliui, perrišdama <strong>su</strong>žeistas moteris, leisdama vaistus. M. Jencaitei į koją buvo<br />
<strong>su</strong>smegusios net kelios patrankos sviedinio skeveldros, o Stančikienei į krūtinę. Bijodamas<br />
kraujo užkrėtimo, tėvelis joms duodavo tablečių, leisdavo ampulių.<br />
27
Kartais vaistų atbėgdavo prieglaudos vedėja Sikorskaitė (jei neklystu, tokia buvo jos pavardė).<br />
Ji pasakojo, kad jų prieglaudoje mirus senutei, tekę jos kūną mažais ratukais vežti palaidoti į<br />
kapines ir, kulkoms zvimbiant, kasti duobę.<br />
Ne kartą matėme už Ventos degančias sodybas, kurias vokiečiai naktį iš miestelio<br />
apšaudydavo padegamaisiais sviediniais, matyt, norėdami turėti geresnį matomumą ir šitaip<br />
apsisaugoti nuo netikėto užpuolimo. Degė Jurciaus, Šarkių ir kitų ūkininkų pastatai.<br />
O miestelyje gaisras ir vėl, kaip per pirmąjį pasaulinį karą, nepalietė senosios mūsų vaistinės.<br />
Vėliau girdėjome žmones kalbant, kad šis namas Aukščiausiojo saugomas, nes jame senovėje<br />
gyvenęs žydų rabinas, jis laikomas šventuoju, garsėjęs daugybe gerų darbų.<br />
Į mūsų rūsį ėmė ateidinėti vokiečių kareiviai, šnipinėdami, ką mes darome, kodėl pasilikome.<br />
Apsilankydavo vokiečių karo komendanto adjutantas, jaunutis kareivėlis, kurį tėvelis<br />
pavaišindavo skaniu naminiu vynu. Kartą jis perspėjo, jog jo vadovybė ketina iš mūsų rūsio<br />
išvaryti vi<strong>su</strong>s vyrus, mobilizuoti juos apkasams kasti Latvijos pasienyje. Žinodamas, kad<br />
Lavickas alergiškas jodui, tėvelis kelis kartus storai patepė jo ranką iki peties 10 proc. spiritiniu<br />
šito preparato tirpalu. Ranka paraudo, atsirado baisios vandeningos pūslės. Vėl cituoju tėvelio<br />
memuarus: „Neva man padėti gydyti <strong>su</strong>žeistuosius, rytojaus dieną atėjęs kariškas gydytojas, į<br />
Lavicką rodydamas, kas jo rankai, paklausė. Šiam gi vokiškai nemokant, kad jau 5 mėnesius<br />
išbėrimu serga, išverčiau. Kai paprašytas parodyti bintus atvyniojo, tai medikas nieko <strong>su</strong>prasti<br />
negalėjo ir, galvą kraipydamas, ligoniui gulėti patarė. Kitoms <strong>su</strong>žeistosioms <strong>su</strong>lfidino tabletes<br />
gerti patarė”.<br />
Vokiečiai ėmė grasinti tėveliui, jog vi<strong>su</strong>s mus išvarys. Gerasis adjutantas perspėjo, kad gali<br />
būti, jog per ventiliacijos angas į mūsų rūsį įmes granatų arba užminuos geležines duris. Tėvas<br />
angas užkimšo pagalvėmis, o užminuoti ar kitaip mus <strong>su</strong>naikinti vokiečiai nespėjo, nes vieną<br />
naktį, spalio mėnesio pabaigoje, miestelį paliko ir pasitraukė į Latviją. Tiesa, jiems pasitraukus,<br />
prie savo rūsio radome kažkokius minavimo įrenginius.<br />
Mums, prie nuolatinio šaudymo pripratusiems, tyla atrodė spengianti. Prisimenu, kad namai<br />
išdaužytais langais, dviejose vietose sviedinių pramuštu stogu atrodė baisiai nejaukūs.<br />
Į laisvę iš rūsio ištrūkę, ėmėme vaikščioti po miestelį, visai nežinodami, kokie baisūs pavojai<br />
mums grėsė. Pasirodo, vokiečiai buvo užminavę. Daug žmonių nukentėjo nuo minų.<br />
Frontui nusiritus tolyn, tėvas išsiruošė į savo ūkį. Jis prisimena: „Vokiečių tankų <strong>su</strong>gadintu, o<br />
vėliau nuo lietaus įmirkusiu keliu palengva per stotį iki Purvėnų nuvažiavęs, toliau įprasta<br />
kryptimi Antanavos dvaro link pa<strong>su</strong>kau, pamatęs per upelį <strong>su</strong>sprogdintą tiltą, pievom pa<strong>su</strong>kęs,<br />
brasta pravažiuoti panorėjau, bet mane pamačiusių Purvėnų kaimo ūkininkų Ūkanio ir Stelingio<br />
šauksmais <strong>su</strong>stabdytas buvau. Jie pranešė, kad tos pievos užminuotos. Tada <strong>su</strong> didele baime iš<br />
vežimėlio išlipau ir arklį atgal <strong>su</strong>kdamas ankstesnėmis vėžėmis atgal išvažiavau. Vėliau<br />
<strong>su</strong>žinojau, kad toje pakelėje net kelioliką žmonių vokiečių padėtos minos užmušė arba <strong>su</strong>žalojo”.<br />
Toliau tėvelis pasakojo, kad jam pasisekę mažais keliukais į savo ūkį Sprogiškės kaime<br />
patekti. Deja, šita mylima sodyba neilgai džiugino mūsų šeimą. Tarybinė santvarka privertė<br />
užmiršti tėvelio įprastą kelionę ir ryšį <strong>su</strong> mylima žeme.<br />
Dar daug būtų galima pasakoti apie anuos žiaurius laikus, bet bijau įkyrėti. Tiesiog pabėriau<br />
žiupsnelį prisiminimų iš savo neramios vaikystės. Dieve duok, kad niekada mūsų brangiai<br />
tėviškei netektų patirti karo bai<strong>su</strong>mų!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 1. Iš kartos į kartą // Vienybė. — 1995. — Bal. 12: ir<br />
nuotraukos. — Tekste: Kazimieras, Vincentas ir Juozas Aleksandravičiai. — Visas tekstas:<br />
Net keliuose mūsų šalies laikraščiuose pasirodė žinutės ir straipsniai apie restauruotą senąją<br />
Viekšnių vaistinę. Man ypač maloni šita žinia, nes Viekšnių vaistinė — mūsų šeimos gūžta. Ją<br />
mano seneliui Vincentui nupirko ir dovanojo jo dėdė, Žagarės klebonas Kazimieras<br />
Aleksandravičius (1824—1884).<br />
Šis klebonas nebuvo eilinis žmogus. Jis artimai bendravo <strong>su</strong> kunigu I. Vaišvila, Simonu<br />
Daukantu, rūpinosi Lietuvos jaunimo švietimu ir auklėjimu, jo iš lenkų kalbos išverstą<br />
Koženevskio komediją „Šiaučius ir jo šeiminykštės” vaidino dramos mėgėjai.<br />
Kunigaudamas Biržuose, jis padėjo 1863 m. <strong>su</strong>kilimo dalyviams, dovanodamas jiems vi<strong>su</strong>s<br />
savo arklius, parūpindamas maisto, organizuodamas <strong>su</strong>žeistųjų slaugymą. Pralaimėjus <strong>su</strong>kilimui,<br />
28
caro valdžia kleboną įkalino, laimei, po 3 mėnesių paleido, tačiau vis kilnodavo iš vienos<br />
parapijos į kitą, kol pagaliau, 1868 m., atsidūrė Žagarėje. Čia dirbo iki mirties. Ir vėl nenurimo.<br />
Jo pastangomis buvo įsteigta pirmoji pradžios mokykla, Valstiečių kredito draugija,<br />
kooperatyvas.<br />
Dar kunigaudamas Biržuose, Kazimieras Aleksandravičius pasiėmė pas save brolėną<br />
Vincentą, jį augino, mylėjo kaip tikrą sūnų, leido į mokslus. 1881 m. mano senelis baigė<br />
Maskvos universitete farmaciją ir keletą metų vaistininkavo Maskvoje bei kituose Rusijos<br />
miestuose. Klebonas, norėdamas, kad jo augintinis gyventų ir dirbtų Lietuvoje, 1883 m. nupirko<br />
iš varžytinių parduodamą vaistinę Viekšniuose ir dovanojo jam <strong>su</strong> sąlyga, kad šis kasmet skirtų<br />
300 rublių vieno iš neturtingų giminaičių auklėjimui, įpareigodamas šitos vaistinės niekada<br />
neparduoti, bet tokiomis pačiomis sąlygomis vėliau perduoti savo įpėdiniui — farmacininkui. Jei<br />
šeimoje neatsirastų farmacininko, tada turėtų vaistinę perduoti iš Žagarės kilusiam vaistininkui.<br />
Mano senelis Vincentas Aleksandravičius, pradėjęs dirbti šioje apleistoje vaistinėje, iš jos<br />
negaudavo pakankamai lėšų pragyvenimui, todėl ir jam materialinę paramą teikė dėdė.<br />
Sąžiningai, daug dirbdamas, senelis per 42 metus vaistinę pavertė pavyzdinga įstaiga, kurioje<br />
daugelis ano meto farmacininkų atliko praktiką. Šalia kitų, paminėtini Simonas Gaudiešis, vėliau<br />
įsikūręs Šilalėje, Antanas Kaikaris, vėliau turėjęs vaistinę Laižuvoje, kurio sūnus, ilgametis<br />
Kauno universiteto dėstytojas, įsteigęs garsųjį Kauno farmacijos muziejų, Akmenės vaistininkas<br />
Augustinas Rušinas, mūsų rajono švie<strong>su</strong>olių mokytojų O. ir A. Rušinaičių tėvas, ir kt.<br />
Senelio džiaugsmui, jo sūnus Juozas (mano tėvas) pasirinko farmacininko specialybę ir, 1925<br />
metais Kauno Vytauto Didžiojo universitete gavęs chemiko vaistininko diplomą, paveldėjo<br />
Viekšnių vaistinę ir tęsė savo tėvo tradicijas, nuolat padėdamas besimokančiam jaunimui,<br />
sąžiningai tarnaudamas savo mylimos tėviškės žmonėms.<br />
Tėvelis labai liūdėjo, kai aš nepasirinkau tradicinės Aleksandravičių specialybės —<br />
farmacijos. Jau po tėvelio mirties, berods 1978 metais, į Viekšnius buvo atvykę tuometinio<br />
Kauno medicinos instituto farmacijos fakulteto dekanas ir kiti gerbiami darbuotojai filmuoti<br />
senąją vaistinę. Jie tada kalbino mano jaunesnįjį sūnų stoti į jų fakultetą ir tęsti gražią šeimos<br />
tradiciją. Bet kur ten! Jaunuoliui ši specialybė atrodė per daug nuobodi, reikalaujanti per daug<br />
kruopštumo ir didelio pasiaukojimo.<br />
O mano tėvelis be galo mylėjo savo darbą! Taip pat mylėjo jis savo gimtuosius Viekšnius bei<br />
jų apylinkes. Kai jis baigė Vytauto Didžiojo universitetą, jam, kaip gabiam chemikui, buvo<br />
pasiūlyta likti šioje aukštojoje mokykloje dėstytoju, tačiau tėvas nenorėjo išvykti iš Viekšnių,<br />
juose pasiliko ir dirbo iki gilios senatvės. Jis domėjosi istorija, liaudies medicina, kurią<br />
pritaikydavo ir praktikoje, rinko senus dokumentus, antspaudus, kitokius eksponatus. Vaistinėje<br />
buvo įkūręs įdomią ekspoziciją, kurią lankė daug ekskursijų ne tik iš Lietuvos, bet ir iš<br />
kaimyninės Latvijos, Baltarusijos.<br />
Nuotraukose iš asmeninio albumo: senasis Vincentas Aleksandravičius — Juozo<br />
Aleksandravičiaus tėvas; 1962 m. <strong>su</strong> vaistinės muziejaus istorija J. Aleksandravičius <strong>su</strong>pažindina<br />
Kultūros ministerijos ekspedicijos dalyvius.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 2. Matė daug žymių žmonių // Vienybė. — 1995. —<br />
Bal. 15: [Nuotraukoje:] Viekšnių vaistininkas J. Aleksandravičius (1896—1977) apie 1962 m. —<br />
Visas tekstas:<br />
Tėvelis svajojo, kad mūsų gimtajame name būtų įkurtas farmacijos muziejus, kad ir toliau ši<br />
įstaiga tarnautų krašto kultūrai, todėl mūsų šeima siekė įvykdyti šią jo valią. Po tėvelio mirties<br />
daug kartų kreipiausi į LTSR kultūros ministeriją, kad paimtų šią vieną seniausių Lietuvos<br />
vaistinių savo globon. Vis nesėkmingai. Kiekvieną kartą, atvykus į Viekšnius, tiesiog širdis<br />
plyšdavo, žiūrint į griūvančią, apleistą istorinę vaistinę. Dėl šito jaudinausi ne tik aš, bet ir<br />
daugelis kitų, tikrų Viekšnių miestelio ir farmacijos patriotų. Žinau, kad į tuometinę Kultūros<br />
ministeriją rašė buvusi ilgametė mūsų vaistinės darbuotoja Morta Varnienė, vėliau gyvenusi ir<br />
dirbusi Mažeikiuose, kolektyvinį laišką siuntė iš Viekšnių kilę mokslo darbuotojai ir kiti.<br />
Prisimenu, kaip <strong>su</strong> mūsų rajono valdytojo pavaduotoja Z. Kazlauskiene beldėmės į<br />
nepriklausomybę atgavusios Lietuvos Paminklosaugos departamento direktoriaus V. Zubovo<br />
kabineto duris.<br />
29
Ir galų gale nuostabių žmonių pastangomis senoji Viekšnių vaistinė vėl <strong>su</strong>švito baltomis<br />
langinėmis (kaip gražiai „Vienybėje” išsireiškė Apolinaras Juodpusis). Negaliu nė apsakyti, <strong>su</strong><br />
kokiu <strong>su</strong>sijaudinimu, širdies virpesiu peržengiau naujai atgimusio mano senelių ir tėvų namo<br />
slenkstį.<br />
Štai kambarys, kuriame gimė tėvelis ir jo broliai bei vienintelė se<strong>su</strong>o, mano broliukas ir aš.<br />
Einu toliau. Tėvelio darbo kambarys, kuriame už rašomojo stalo 1961 m. lapkričio 6 d. jis<br />
pradėjo rašyti per tūkstančio lapų atsiminimus. Toliau svetainė, mačiusi daug įžymių žmonių.<br />
Čia pas senelius ir tėvelius lankėsi Maironis, Tumas Vaižgantas, Mašiotų šeima, atvažiuodavusi<br />
iš Rygos vasaroti į Viekšnių apylinkes, kun. V. Jarulaitis, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Vanda<br />
Daugirdaitė-Sruogienė, Daugirdai, Giedraičiai, prof. Biržiškos <strong>su</strong> šeimomis, kanauninkas<br />
J. Navickas, vyskupai Staugaitis ir Borisevičius bei kiti. Šioje svetainėje stovėjo baldai, senelio<br />
pirkti iš Pavirvytės dvaro savininkų Paulavičių. Gerb. V. Sruogienė laiškuose dar neseniai<br />
teiravosi, ar jos seneliams anksčiau priklausę baldai dar tebestovi senojoje vietoje.<br />
Mūsų bute nebuvo nė vieno naujo modernaus baldo. Dalį jų senelis parsivežė iš Žagarės<br />
klebonijos, norėdamas, kad jie jam primintų mylimą dėdę kleboną Kazimierą.<br />
Mūsų šeima labai džiaugiasi, kad Viekšnių vaistinė vėl <strong>su</strong>grįžo į senąsias atgimusias patalpas.<br />
Tik vieno norėtume: kad ji nebūtų privatizuojama, kad nepatektų į kieno nors rankas, o<br />
priklausytų mūsų mylimų Viekšnių žmonėms, miestelio ar rajono savivaldybei, kartu <strong>su</strong> įsteigtu<br />
muziejumi tarnautų šio krašto kultūros židiniu. Tuo tikslu nepasinaudojame savo teise atsiimti<br />
nacionalizuotą vaistinę ir namą, tuo tikslu dovanojame ilgus dešimtmečius mums priklausiusius<br />
senoviškus istorinius baldus ir kitus daiktus. Tik labai gaila, kad ne viskas išsaugota iš 1987<br />
metais perduotų daiktų.<br />
Noriu nuoširdžiai padėkoti visiems, prisidėjusiems prie Viekšnių senosios vaistinės atkūrimo.<br />
Man teko daugiausia tuo reikalu bendrauti <strong>su</strong> rajono valdytoju S. Pocevičium, pavaduotoja<br />
Z. Kazlauskiene, Mažeikių muziejaus direktore A. Cholodinskiene, statybinės organizacijos<br />
vadovu Kęstučiu Naciu, kuris ne kartą kon<strong>su</strong>ltavosi <strong>su</strong> manim, klausdamas, kaip seniau atrodė<br />
vienas ar kitas kambarys, kiemas, kuris ieškojo senoviškų detalių, įmontuotinų į restauruojamą<br />
namą, ir atidavė daug meilės vykdydamas šį užsakymą. Dėkoju ir rajono valdžiai, ir Paminklų<br />
restauravimo institutui, ir šauniesiems statybininkams, ir dabartiniam muziejaus prižiūrėtojui<br />
V. Lizdeniui. Bijau ką nors įžeisti nepaminėdama, todėl tariu širdingiausią ačiū visiems, visiems.<br />
Ateityje laukia dar daug rūpesčių ir darbų, galutinai įrengiant šį unikalų muziejų. Linkiu<br />
sėkmės visiems geranoriškiems jo steigėjams ir tvarkytojams, o aš pažadu kuo galėdama padėti<br />
ir dalyvauti šiame kilniame reikale.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Artimai bendravome // Vienybė. — 1995. —<br />
Rugpj. 23: ir nuotraukos. — Tekste minimos M. Biržiškos žmona Bronislava Biržiškienė,<br />
dukterys Marija (Marilė) Biržiškaitė-Žymantienė ir Ona (Anulė) Biržiškaitė-Barauskienė. —<br />
Visas tekstas:<br />
Artėjant paminklo Biržiškoms atidengimo iškilmėms, prisimenant šią visai Lietuvai ir mūsų<br />
gimtinei nusipelniusią šeimą, negaliu <strong>su</strong>silaikyti ir aš, neparašiusi nors kelis žodžius. Todėl, kad<br />
e<strong>su</strong> bene vienintelė viekšniškė, artimai, tiesiog giminiškai bendravusi <strong>su</strong> šiais garbingais<br />
<strong>žmonėmis</strong>. Tiesa, niekada nebuvau pakviesta į jokį renginį, skirtą Biržiškoms. 1990 metais<br />
mokytojui A. Gedvilui e<strong>su</strong> pateikusi gana plačius prisiminimus apie mūsų šeimos ryšius <strong>su</strong><br />
Biržiškų šeima, šie prisiminimai, berods, buvo spausdinti tada ir „Vienybėje”. Vėl noriu pacituoti<br />
Mykolo Biržiškos knygoje „Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose” parašytus žodžius: „Visa<br />
Aleksandravičių šeimyna buvo mums labai artima, ypatingai mūsų metų Bronius (mano dėdė —<br />
Z. A. N.), <strong>su</strong> kuriuo paskui Šiauliuose drauge gyvenome ir mokėmės, o daug už mus jaunesni jo<br />
broliai ir seserys taip pat augo mums lyg pusbroliais ir pusseserėmis ir liko artimi”. (psl. 88).<br />
Nenoriu kartoti to, ką e<strong>su</strong> jau pasakojusi, tad bandau pateikti keletą kitų faktų.<br />
Nuo ryto iki vakaro vaistinėje dirbantis mano senelis Vincentas, jam padedantis sūnus Juozas<br />
(mano tėvelis) ir duktė (mano teta Vanda), kuri tuo metu dar ir mokytojavo Viekšniuose, neturėjo<br />
laiko galvoti apie atostogas, kurortus. Mykolo Biržiškos šeima rūpinosi Vanda ir dažnai<br />
pasiimdavo ją, važiuodami pailsėti prie jūros. Pateikiu nuotrauką, darytą 1923 m. Palangoje. Iš<br />
kairės: Vanda Aleksandravičiūtė, Mykolas Biržiška, jo žmona Bronislava, dukros Marilė (Marija)<br />
30
ir Anulė (Ona) Biržiškaitės. Gaila, tėvelis neužrašė, kas čia sėdi žemai. Pas Biržiškas mano teta<br />
<strong>su</strong>sipažino ir <strong>su</strong> savo būsimuoju vyru Vytautu Gyliu — Nepriklausomos Lietuvos diplomatu.<br />
Kiek paaugusios, Marilė ir Anulė artimai <strong>su</strong>sidraugavo <strong>su</strong> mano seserim Jadvyga Kontrimaite.<br />
Nenutrūko mūsų šeimų ryšiai ir dabar. Susirašinėju <strong>su</strong> Kalifornijoje, Los Andželo mieste,<br />
gyvenančia Marile. Jos vyras miręs, vaikų neturi, tad gyvena savo sesers Anulės (Onos) vaikų ir<br />
anūkų rūpesčiais ir džiaugsmais. Savo laiškuose ji aprašo p. Onos vaikų ir anūkų gyvenimą,<br />
atsiunčia jų nuotraukas. Štai viena įdomesnių, kurioje matome ir abi Biržiškaitės: p. Ona<br />
Barauskienę ir p. Mariją Žymantienę. Taip, laikas palieka pėdsakus ne tik žmonių likimuose, bet<br />
ir veiduose. Pažvelkite į tas pačias Biržiškaites vaikystėje.<br />
Ne kartą p. Marilė man rašė apie senelių namo <strong>su</strong>bjaurojimą, paskui, atėjus Atgimimui,<br />
džiaugėsi, kad vėl prisimenami jos tėvai ir seneliai. Tikrai džiugu, kad galų gale šių taurių<br />
žmonių — Biržiškų — atminimas įamžinamas. Juk visai neseniai jų net vardus draudė minėti ir<br />
net kelios Viekšnių mokyklos auklėtinių kartos nieko nežinojo apie garsiuosius savo kraštiečius.<br />
„Kai prabyla senoji romantika” // Vienybė. — 1995. — Rugs. 13, 16. — Tekste:<br />
Taip pavadintas rašinys bene 1960 metais buvo išspausdintas anuomet populiariame<br />
„Švyturio” žurnale. Jame žurnalistas A. Zalensas aprašė senąją Viekšnių vaistinę, kurioje<br />
tebešeimininkavo šviesaus atminimo provizorius, viekšniškių gerbiamas žmogus Juozas<br />
Aleksandravičius. Autorius pastabiai užfiksavo romantišką, tolimą praeitį menančią vaistinės<br />
atmosferą, joje tvyrojusį dvasingumą ir bent kai kuriuos jau anuomet muziejininkų dėmesį<br />
traukusius eksponatus.<br />
Restauruotoje Viekšnių vaistinėje šiuo metu baigiama komplektuoti muziejinė ekspozicija.<br />
Gal ir lankytojams, ir dabartiniams vaistinės šeimininkams bei ekspozicijos tvarkytojams bus<br />
įdomu prisiminti, kas vaistinėje buvo saugoma ir kuo jos šeimininkas didžiavosi prieš<br />
pusketvirto dešimtmečio.<br />
Leopoldas Rozga.<br />
Viekšnių senasis<br />
Miestelio pakrašty <strong>su</strong>blizga malūno tvenkinys. Viekšniai. Autobusas <strong>su</strong>stoja miestelio centre<br />
— aikštėje. O štai ir kelionės tikslas — vaistinė. Pasirodo duryse aukštas, stambus vyras —<br />
senasis vaistininkas. Turbūt pamanė, kad aš vaistų atvažiavau. Vaistininkas apsivilkęs baltu<br />
chalatu ir pasisveikinęs užklausia:<br />
— Kuo galiu tamstai padėti? — Ak, korespondentas, domina vaistinės istorija? Istorija<br />
<strong>su</strong>dėtinga, — pradeda jis, įsivedęs mane į savo „darbo kabinetą” — maža, siaurą kambarėlį. —<br />
Vaistinei greit bus šimtas metų, o šiam namui — jau arti dviejų šimtų... — Jis, ištraukęs iš<br />
stalčiaus storoką, rudais kolenkoro viršeliais sąsiuvinį, pratiesia jį man:<br />
— Matote, aš e<strong>su</strong> parašęs tokią lyg ir istoriją, pasiremdamas senais dokumentais, receptų<br />
knygomis ir kitais šaltiniais. „TRUMPA VIEKŠNIŲ VAISTINĖS ISTORIJA” — perskaitau<br />
tituliniame sąsiuvinio puslapyje ir <strong>su</strong>sidomėjęs verčiu sekantį:<br />
„Viekšnių vaistinę įsteigė provizorius Teodoras v. Goldner 1860 m. liepos mėn. 17 d. Tam<br />
tikslui 1859 m. jis persikėlė iš Telšių ir nupirko iš Jofės šeimyninę sodybą, esančią prie<br />
turgavietės <strong>su</strong> istoriniu, seniausiu Viekšniuose namu. Pagrindinė jo dalis išliko dar iš antros<br />
XVIII amžiaus pusės ir buvo pastatyta pagarsėjusio savo dorybėmis ir iki paskutiniųjų laikų žydų<br />
bendruomenės gerbiamo, laikomo šventu pirmojo Viekšniuose rabino Abe Jofės”...<br />
— Prieš šimtą metų, — pasakoja vaistininkas, — buvo vaistinės tik Šiauliuose ir Telšiuose.<br />
Viekšnių vaistinė aptarnavo labai didelį rajoną: Akmenę, Žagarę, Kuršėnus, Mitkaičius...<br />
Vincentas Aleksandravičius studijavo farmaciją Maskvos universitete, kur „klausė <strong>su</strong> ypatingu<br />
<strong>su</strong>sidomėjimu prof. Mendelejevo paskaitų ir jo paskatintas visą savo gyvenimą domėjosi<br />
chemija, gamindamas vi<strong>su</strong>s Galeno preparatus, o pirmais vaistininkavimo metais net amoniako<br />
skiedinį...”<br />
Apleista vaistinė, per 42 metus, vadovaujama V. Aleksandravičiaus, tapo pavyzdinga įstaiga,<br />
kurioje daugelis farmacininkų atliko savo praktikos darbus. 1926 m., mirus Vincentui<br />
Aleksandravičiui, vaistinei ima vadovauti jo sūnus Juozas, 1925 m. baigęs Kauno universitetą ir<br />
gavęs vaistininko-chemiko diplomą.<br />
31
Daiktai prabyla praeitim<br />
— Parodysiu tamstai senas knygas, — po pietų pasisiūlo vaistininkas ir iš spintos paima seną<br />
1660 m. (MDCLX) Amsterdame išleistą kalvinų bibliją — „Biblija Swięta”, taip pat ir kitas<br />
knygas <strong>su</strong> <strong>įdomiais</strong> senais autografais ir knygos įsigijimo istorijomis. Mano dėmesį patraukia kiti<br />
įdomūs eksponatai. Vaistininkas parodo tris antspaudus. Savo išvaizda jie panašūs į mūsų laikais<br />
vartojamus, tik medinė rankelė žymiai ilgesnė, o pats antspaudas žymiai mažesnis. Štai pirmąjį<br />
pailgą Felikso Kontrimo bajorystės antspaudo herbą lengvai uždengtum piršto galu; antrasis —<br />
Telšių maršalkos Gorskio — kiek didesnis. Pats didžiausias — labiausiai nustebina. Jame —<br />
vyskupo tiara. Pasirodo, tai esąs paties vyskupo Merkelio Giedraičio antspaudas!<br />
— Kaip jie čia pateko? O tai taip pat istorija. Pateko jie į čia, kaip ir knygos, iš Kontrimo, per<br />
vaistininko J. Aleksandravičiaus žmoną, gydytojo Kontrimo našlę. Už dalyvavimą 1863 metų<br />
<strong>su</strong>kilime Feliksas Kontrimas buvo <strong>su</strong>imtas ir mirė Šiaulių kalėjime. Jo dvaras buvo konfiskuotas.<br />
Turtą saugojo sargyba. Bet Felikso brolis Pranciškus pro sargybą slapta pralįsdavo į biblioteką ir<br />
daug ką išnešė, tame tarpe ir knygas. Jų pas vaistininką tik keliolika. Kitos, jų tarpe ir Daukanto<br />
knygos, buvo perduotos Kauno Universiteto bibliotekai. Kam buvo reikalingi šiam pažangesnių<br />
pažiūrų bajorui F. Kontrimui maršalkos ir vyskupo antspaudai? Vaistininkas į tai ir pats tvirtai,<br />
dokumentais pasiremdamas, negali atsakyti. Nežino, ir kaip jis juos įsigijo.<br />
— Mano nuomone, — kalba jis, — Kontrimas padirbdavo „kilmės raštus”, „patvirtintus”<br />
maršalkos ir vyskupo antspaudais ir parašais. Šie raštai buvo reikalingi mokslus einantiems<br />
Lietuvos švie<strong>su</strong>oliams, kilusiems ne iš bajorų luomo. Be „bajorystės dokumento”, — kalba<br />
vaistininkas, — valdant carienei Kotrynai II-jai, jie negalėdavo gauti diplomo. Ir Simonui<br />
Daukantui buvo tokia pat bėda. Su Kontrimu jie buvo draugai, matyti, ir Daukantui jis padėjo<br />
„bajorystę” įsigyti. Istorikams ir mūsų žymiųjų kultūros veikėjų gyvenimo tyrinėtojams šie<br />
eksponatai gali atskleisti daug įdomių paslapčių ir istorijų. [...].<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Šv. Kalėdų belaukiant // Vienybė. — 1995. —<br />
Gruod. 16. — Visas tekstas:<br />
Koks šarmotų žiemos rytmečių grožis! Kaip iš prieškarinių ar vėliau pas mus patekusių<br />
užsieninių kalėdinių atvirukų. Rytuose vos vos rausta dangaus pakraštys, tamsiame danguje dar<br />
blyksi žvaigždės, rožiniame fone medžiai blizga, žybčioja balta šarma. Mūsų galingas ąžuolas <strong>su</strong><br />
dideliu senu gandralizdžiu atrodo tarsi nupieštas juodu tušu. O miškas kažką pasakoja, tyliai<br />
šlamėdamas... Gal jis rezga prisiminimų pynę?<br />
Dar niekad gyvenime neturėjau tiek laiko apmąstymams. Ką bedaryčiau, kur beeičiau, mintys<br />
vis skraido po pasaulį, po praeitį ir dabartį. Šiuo ikikalėdiniu laikotarpiu vėl nuklystu į vaikystę.<br />
Adventas — ypatingas metų laikas, šv. Kalėdų laukimas. Advento metu nutildavo dainos,<br />
šeštadieniais nebeskambėdavo įprastų šokių muzika, niekas nekeldavo vestuvių. Vakarai ilgi, bet<br />
nenuobodūs. Pas mus dideliame kambaryje, vadinamame valgomuoju, stovėjo ilgas stalas, o virš<br />
jo kabojo senovinė žibalinė lempa baltu gaubtu, vėliau ji buvo perdirbta į elektrinę. Viekšnių<br />
miestelį elektra aprūpindavo Lesimui priklausantis malūnas. Jei tik Ventoje vanduo per daug<br />
pakildavo, elektros nelikdavo. Vasarą priešingai — būdavo per mažai vandens, tada vėl visas<br />
miestelis skendėdavo tamsoje arba pasišviesdavo žvakėmis ar kitokiomis priemonėmis. Mus<br />
gelbėdavo tos gražios ir gana šviesiai degančios žibalinės lempos. Dar tėvai turėjo kelias elektros<br />
lemputes, pritaikytas ne 220 voltų įtampai, o 110 v, jos, ir nusilpus srovei, šviesdavo<br />
pakenčiamai. Tas lemputes vadinome „vandeninėmis”, nes jomis naudodavomės tik tada, kai<br />
Ventos vanduo trukdydavo normaliai elektros gamybai. Labai saugodavome, kad lemputės<br />
neperdegtų; <strong>su</strong>stiprėjus srovei, tuoj reikėdavo jas išjungti.<br />
Žiemos vakarais kiekvienas ką nors veikdavo: tėvelis dažniausiai skaitydavo, mama siūdavo,<br />
viena močiutė, kurią vadinome vilniete babūnėle, mėgdavo megzti, kita — ką nors daryti. Su<br />
savo darbais darbeliais kambaryje tilpdavo ir vaistinės sanitarė, ir broliuko auklė, ir mūsų virėja,<br />
kartais kelios senutės kaimynės, kurių bene vyriausia — Egnelė — verpdama monotoniškai<br />
mindavo ratelį. Kartais visos moterys, įjungdamos ir mus, vaikus, plėšydavo plunksnas. O tada<br />
prasidėdavo įvairios šnekos, pasakojimai, dažniausiai apie vaiduoklius, pelkynuose<br />
klaidžiojančias ugneles, „degančius” užkastus pinigus. Prisiklausę tų pasakojimų, mirtinai<br />
bijodavome net nosį įkišti į tamsią pastalę ar išeiti į kitą kambarį. Ypač mėgdavome klausytis, kai<br />
32
apie savo vaikystę, jaunystę ar mūsų krašto praeitį pasakodavo tėvelis. O buvo vakarų, kai visos<br />
moterys kalbėdavo poterius arba giedodavo giesmes. Tada tėvelis <strong>su</strong>sikaupęs klausydavosi,<br />
padėjęs į šalį laikraštį ar knygą.<br />
Vienais metais mamytė <strong>su</strong>galvojo Kalėdoms paruošti siurprizą: <strong>su</strong>montuoti prakartėlę —<br />
Betliejų, kaip tada vadino. Pas stalių V. Jedinką užsakė didelę dėžę, lyg teatro sceną. Turėdama<br />
daug meninių gabumų, pati aliejiniais dažais nupiešė dekoracijas, iš plastilino nulipdė šv.<br />
Juozapą, Marijos, Kūdikėlio, piemenėlių, trijų karalių figūras, aveles, asiliuką, jautį. Pati pasiuvo<br />
visiems veikėjams rūbus. Ir visa tai darė pasislėpusi nuo mūsų, slapta, kad Kūčių vakarą įspūdis<br />
būtų didesnis.<br />
Gal įdomiausias Advento <strong>su</strong>sibūrimas būdavo kalėdininkų apsilankymas. Tada Viekšniuose<br />
parapijiečius aptarnaudavo ne vien klebonas, bet dar bent keli jauni vikarai, kapelionas, dėstantis<br />
tikybą mokykloje, vienas arba keli senukai altaristos. Kalėdininkai pas mus ateidavo vakare,<br />
baigę tos dienos vizitus. Laukdavome truputį <strong>su</strong>sijaudinę. Kartu ateidavo vargonininkas. Įžengę<br />
gražiai pagiedodavo, palaimindavo, kartais paklausinėdavo poterių. O paskui<br />
vakarieniaudavome, žaisdavome įvairius žaidimus, pvz., mušdavome žiužį, gaudydavome „pušį”<br />
mūsų erdvioje svetainėje. Ir niekas nesiūlydavo ir negerdavo alkoholinių gėrimų, be kurių dabar<br />
nebemokama bendrauti. Vaišindavomės duonine gira, obuolių <strong>su</strong>ltimis, kompotu, arbata. O<br />
linksmumo netrūko! Ypač linksmai vi<strong>su</strong>ose žaidimuose dalyvaudavo tėvelio asistentė Olytė<br />
Avietynaitė, vaistinės mokinė jaunutė Mylelė Virkutytė, sanitarė Morta Mikalauskaitė, virėja<br />
Barbytė Meškytė.<br />
Artėjant šv. Kalėdoms, prasidėdavo didžioji ruoša. Pirmiausiai skalbimas ir buto pagrindinis<br />
tvarkymas, visų pakampių švarinimas. Paskui riešutų malimas, kiaušinių plakimas, cukraus<br />
grūdimas. Ir viskas rankomis, nes nebuvo jokių mikserių, kavamalių.<br />
Atostogų iš Kauno Jėzuitų gimnazijos parvažiuodavo mano vyresnysis brolis, kartais dar <strong>su</strong><br />
kokiu draugu, už tėvelį daug jaunesnis mano dėdė, retsykiais dar teta <strong>su</strong> vyru. Sujudimas<br />
begalinis! Į daugelį namų parvykdavo kitur besimokantis jaunimas, giminaičiai. Ramus, lėtas<br />
provincijos miestelio gyvenimas visai pasikeisdavo.<br />
Ruošos šurmulys kulminaciją pasiekdavo Kūčių dieną. Skaniai kvepėdavo šventiniai pyragai,<br />
kepta mėsa, kurių iki švenčių net paragauti neleisdavo. Pasninkas! Gruodžio 24 d. pietų<br />
nevirdavo. Laukdavome, kol danguje <strong>su</strong>žibės pirmoji žvaigždutė ir sėsime prie Kūčių stalo.<br />
Svetainėje papuošdavome didelę eglę. Vis rūpėdavo pažiūrėti, ar dar po ja Kalėdų Senelis<br />
nepadėjo dovanų. Deja! Jos, tos dovanėlės, atsirasdavo tik po iškilmingos vakarienės.<br />
Susėsdavome prie balta staltiese užtiesto stalo, pasidalydavome plotkele (kalėdaičiais),<br />
linkėdami vieni kitiems ramybės, sveikatos, kitų gėrybių, <strong>su</strong>kalbėdavome maldą. Iš po staltiesės<br />
traukdavome šieno, burdami, kokia gyvenimo atkarpa dar laukia mūsų: trumpa ar ilga, lygi ar<br />
vingiuota.<br />
Pas mus per Kūčias visada būdavo valgoma liesa, rūgšti raudonųjų burokėlių sriuba <strong>su</strong> grybų<br />
pyragėliais, žuvis, silkė, daržovės, virtos pupos <strong>su</strong> aliejumi, aguonų pienas, kisielius ir kiti<br />
tradiciniai valgiai. Pavalgę visi patraukdavome į svetainę, kur po egle rasdavome kiekvienas po<br />
dovanėlę. Jomis pasidžiaugę, užgesindavome lempas, likdavo degti tik žvakutės ant eglės ir prie<br />
pianino, prie kurio sėsdavo mano mamytė, grodavo kalėdines giesmes, o mes visi giedodavome.<br />
„Tyli naktis, šventa naktis”, — nuvilnydavo per kambarius...<br />
Ilgai nevakarodavome, nes rytojaus dieną reikėdavo labai anksti keltis ir skubėti į Bernelių<br />
mišias. Koks nepaprastas įspūdis: dar tam<strong>su</strong>, tik dideli bažnyčios langai švyti, sniegas girgžda po<br />
kojomis. Iš visų pusių skuba į bažnyčią žmonės. Jų labai labai daug. Tvirtai laikau mamytės<br />
ranką, kad nepasimesčiau. Kai užgrodavo vargonai ir pasigirsdavo giesmė „Gul šiandieną štai ant<br />
šieno Atpirkėjas žmonijos”, net širdis imdavo virpėti...<br />
O nuostabioji šv. Kalėdų šventė! Nežinau, ar yra kita tokia graži, ramybę skelbianti, šeimą<br />
<strong>su</strong>burianti šventė.<br />
Ilgus okupacijos metus daugeliui tekdavo ją švęsti pasislėpus nuo persekiojančių akių. O kai<br />
kurios šeimos ir visai atprato <strong>su</strong>sėsti prie balta staltiese uždengto Kūčių stalo, linkusios<br />
patriukšmauti, kilnojant stikliuką net tą šventą vakarą. Kaip būtų gera, kaip nuostabu, kad ir vėl<br />
šv. Kalėdų varpai paskelbtų Gerąją Naujieną visiems Lietuvos žmonėms!<br />
33
Kerys Bronius. Randevu Viekšnių kapinėse // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 10, 14, 17, 21,<br />
24, 28; Rugs. 4. — Tekste:<br />
Dauguma viekšniškiams žinomiausių žmonių palaidoti kapinių viduryje, čia ir: „Provizorius<br />
Vincentas Aleksandravičius. 1853. 10. 06—1926. 04. 30. Viekšnių vaistinėje išdirbęs 43 metus.<br />
Zofija Aleksandrowicz. 12 grudnia 1885 r. 26 lat. Kotrina Kerbedžiutė Aleksandravičienė.<br />
1863. 02. 08—1926. 03. 28. Z Baranovskich Antanina Ujejska. 1865. 09. 24—1945. 05. 04”.<br />
Žagarės klebonas Kazimieras Aleksandravičius (1824—1884) savo testamente rašė: „Asz<br />
(klebonas) paliepiu p-ui Vincentui Aleksandravyczei (brolio sūnui), kad jis 6 procentą nuo<br />
5 tukstancziu rubliu, duotu manimi prie nupirkimo aptėkos Vinksznėje...” Šį testamentą Vincento<br />
draugas Antanas Buivydas paminėjo „Aušros” 1885 m. 10—11 numeryje, pasirašydamas „A. I.<br />
B. Žagaras”.<br />
Testamentą vykdydami ir atsirado Viekšniuose Aleksandravičiai. Šiame šeimyniniame kape<br />
pirmiausiai palaidota pirmoji Vincento žmona, Žagarės vaistinės savininko pulkininko<br />
Kazlauskio duktė Sofija. Ji pagimdė sūnų Bronislovą (vėliau jaunųjų Biržiškų draugą) ir 26 metų<br />
mirė. Vincentas 1892 m. vedė Kotryną Kerbedžiūtę, žemaičių bajoro dukterį. Jų vaikai — Janina,<br />
Vincas, Juozas, Kazys, Vanda, Konradas. Pasak M. Biržiškos, Janina jauna mirė, Vincas,<br />
būdamas rusų karininku, 1916 m. žuvo Galicijoje. Juozas paveldėjo Viekšnių vaistinę.<br />
Nesveikavęs Kazys 1916 m. mirė Maskvoje. Vanda kuri laiką buvo vokiečių kalbos mokytoja<br />
Viekšnių mokykloje, 1923 m. ištekėjo už diplomato V. Gilio. Konradas Vytauto Didžiojo<br />
universitete baigė teisės mokslus.<br />
1926. 03. 28 mirė Kotryna Aleksandravičienė, o po mėnesio ir jos vyras Vincentas. Antaniną<br />
Ujejska čia palaidojo Juozas Aleksandravičius. 1938. 11. 23 jis rašė Vidaus reikalų ministerijos<br />
Administracijos departamentui: „Mano uošvė — žmonos motina Antanina Ujejskienė, 69 m.<br />
amžiaus, yra gimusi Bobruiske, Minsko rėdyboje. Prieš Didįjį karą gyveno Kaukaze,<br />
Ekaterinodare. 1921 m. sykiu <strong>su</strong> vyru norėjo įvažiuoti Lietuvon, bet prie rubežiaus nebuvo į<br />
Lietuvą įsileisti ir jiems pavyko nuvykti Lenkijon, kur apsigyveno Varšuvoje. 1932 m. mirė jos<br />
vyras ir nuo to laiko paliko be jokių pragyvenimo lėšų... Todėl neatbūtinai reikalinga, kad mano<br />
uošvė persikeltų gyventi pas mane, kuriai aš pasižadu teikti pragyvenimą ligi jos gyvos galvos”.<br />
Čiurlionytė-Zubovienė D. Patekėjo saulė. — Kaunas, 1996. — P. 81—82.<br />
Imbrienė Vilhelmina. Akmenės rajono muziejai // Šiaulių krašto kalendorius: 1998. —<br />
Šiauliai, 1997. — P. 125—129. — Tekste: Viekšnių vaistinė-muziejus.<br />
Plastinina Bernarda. Giminės istorija: meilė, svajonės, praradimai ir išbandymai: Senieji<br />
Viekšniai // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2003. — Rugpj. 28. — Nr. 14. — [Santarvė.<br />
— 2003. — Rugpj. 28. — Nr. 98 (8594)]: Nuotraukos: „[1.] Vincentas Aleksandravičius —<br />
Maskvos universiteto studentas. Maskva, 1880. [2.] J. Aleksandravičius (antras iš kairės), greta<br />
dešinėje Zofija Aleksandravičienė prie Viekšnių vaistinės. 1961 m. [3.] Juozas Aleksandravičius<br />
(pirmas iš kairės), kanauninkas, Zosytės krikštatėvis Jonas Navickas (ketvirtas iš kairės), Zosytė,<br />
jos mama Zofija Aleksandravičienė, brolis dailininkas Vaclovas Ujejskis ir sūnus Bagdonas<br />
Kontrimas Aleksandravičių svetainėje (dabar — vaistinės muziejaus svetainė). 1940 m.”. —<br />
Visas tekstas:<br />
Be senosios Viekšnių vaistinės savininko, vėliau tapusio valdytoju, ir jo šeimos, miestelio<br />
istorija nebūtų išsami. Kaip ir be gydytojo Antano Biržiškos, jo sūnų profesorių, tapusių tarsi<br />
vizitine Viekšnių kortele. Nors šios dvi šeimos labai artimai bendravo, apie Biržiškas ir jų ryšius<br />
<strong>su</strong> Viekšniais daug žinoma, o Aleksandravičius mena bene tik senieji viekšniškiai.<br />
Artimiau pažinti Zofijos ir Juozo Aleksandravičių šeimą padėjo jų dukra Zofija<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė, dabar gyvenanti <strong>su</strong>sigrąžintame tėvo ūkyje Akmenės rajone,<br />
Sprogiškės kaime.<br />
YPATINGAS RYŠYS<br />
Juozas Aleksandravičius gimė Viekšniuose 1896 metų spalį vaistininko Vincento<br />
Aleksandravičiaus šeimoje. Vincentą augino ir į mokslus leido jo dėdė Žagarės klebonas<br />
34
Kazimieras Aleksandravičius. Sūnėnas, kurį jis labai mylėjo, buvo iš gausios šeimos. Dėdė pats<br />
Vincentą lavino, paruošė į gimnaziją, vėliau išleido į Maskvos universitetą, kur gabus jaunuolis<br />
studijavo farmacijos mokslus. Didelį įspūdį Vincentui darė Mendelejevo paskaitos.<br />
Kurį laiką jaunasis farmacininkas dirbo Rusijos vaistinėse. Tačiau jo dėdė, norėdamas, kad<br />
sūnėnas senatvėje būtų arčiau jo ir gyventų Lietuvoje, 1883 metais nupirko vaistinę Viekšniuose<br />
ir padovanojo ją Vincentui. Čia įsikūręs 30-metis jaunuolis gyveno iki pat mirties — 1926 metų.<br />
Antanas Biržiška ir Vincentas Aleksandravičius buvo beveik vienmečiai, tad ir jų šeimos labai<br />
artimai bendravo. Jų vaikai užaugo kartu. Juozui Biržiškų sūnūs buvo tarsi vyresnieji broliai.<br />
Juozo dukra Zofija rodo daugiau kaip pusę amžiaus saugotą tėvelio knygą „Anuo metu<br />
Viekšniuose ir Šiauliuose”, kurią 1938 metais jam dedikavo ir pats savo ranka užrašė jos autorius<br />
Mykolas Biržiška.<br />
— Profesoriai Biržiškos buvo nuolatiniai mūsų šeimos svečiai. Visas šventes tėvai <strong>su</strong> jais<br />
švęsdavo kartu, — prisimena Zofija. — Mes, vaikai, šokdavom, dainuodavom, deklamuodavom,<br />
o jie turėdavo kantrybės žiūrėti visas mūsų programas. Kai aš buvau dar visai mažytė, šalia mūsų<br />
degė žydo Vakso klėtis. Gaisro liepsnos grasino lyžtelti lentelėmis dengtą vaistinės stogą. Mama<br />
<strong>su</strong><strong>su</strong>ko mane į antklodę ir išnešė į Biržiškų namus pas Elzbietą Biržiškienę. Kai atsibudau,<br />
ne<strong>su</strong>pratau, kur esanti. Prisimenu, senoji daktarienė, kurią mes meiliai vadinome babunėle,<br />
atnešė įdomių statulėlių, kad nusiraminčiau.<br />
TĖVAS<br />
Juozas Aleksandravičius mokėsi Rygos gimnazijoje. Būdamas 16 metų, jis metė gimnaziją ir<br />
<strong>su</strong>grįžo pas tėvą į vaistinę dirbti mokiniu.<br />
Tais laikais buvo tokia tvarka, kad padirbėjęs mokiniu pas gerus vaistininkus, galėdavai<br />
važiuoti į kurį nors universitetą, išlaikyti egzaminus, ir įgydavai provizoriaus padėjėjo<br />
kvalifikaciją. Kai kurie likdavo dirbti, o gabesnieji studijuodavo toliau, kad įgytų aukštąjį<br />
išsilavinimą.<br />
Iš pradžių Juozas tėvo vaistinėje jautėsi nelabai jaukiai. Atvažiavę dvarininkai žiūrėdavo į jį<br />
<strong>su</strong> gailesčiu: toks jaunas žmogus nebesimoko, o svarsto miltelius ir ruošia įvairius tepalus.<br />
Prasidėjus I pasauliniam karui, Juozas pasitraukė iš Viekšnių ir buvo mobilizuotas į caro<br />
kariuomenę. Tačiau ir būdamas kareivis, jis lankė Peterburgo karo medicinos felčerių mokyklą.<br />
Baigęs mokyklą dirbo vaistinėje Donbase.<br />
Per revoliuciją kariuomenės medicinos darbuotojai Juozą išrinko atstovu į deputatų tarybą,<br />
kurioje kareiviams atstovavo Klimentas Vorošilovas, vėliau tapęs sovietų sąjungos valstybės,<br />
partijos ir kariuomenės veikėju.<br />
Grįžęs į Lietuvą, 1920 metais Juozas įstojo į Kauno aukštuosius kur<strong>su</strong>s, kurie vėliau buvo<br />
reorganizuoti į Kauno universitetą. Po penkerių metų <strong>su</strong> pirmąja laida baigęs studijas, jis gavo<br />
chemiko-vaistininko diplomą. Kaip gabiam chemikui, jam buvo pasiūlyta likti dirbti universitete<br />
ir siekti mokslininko karjeros. Tačiau labai mylėdamas savo gimtąjį miestą jis ne<strong>su</strong>sigundė<br />
puikia proga ir grįžo dirbti į tėvo vaistinę. Tėvas jau buvo pasiligojęs, tad jam teko rūpintis ne tik<br />
vaistine, bet ir prižiūrėti senus tėvus.<br />
1926 metais, mirus Vincentui, sūnus paveldėjo vaistinę ir dirbo joje beveik iki mirties. Juozas<br />
Aleksandravičius buvo vienintelis Lietuvoje vaistinės savininkas, sovietiniais laikais paliktas<br />
dirbti savojoje vaistinėje valdytoju.<br />
— Mano tėvelis turėjo nepaprastą atmintį ir buvo puikus pasakorius. E<strong>su</strong> jam be galo dėkinga<br />
už anksti pažadintą meilę gimtajai Žemaitijai, Viekšnių kraštui, už tai, kad ir <strong>su</strong>nkiais sovietiniais<br />
laikais mane ir mano sūnus <strong>su</strong>pažindino <strong>su</strong> tais Lietuvos istorijos faktais, kurie šiaip buvo<br />
nutylimi, — pasakoja Zofija. — Mes jau tada namuose studijavome Kojalavičiaus, Šapokos<br />
istorijos knygas.<br />
Tėtis domėjosi istorija, studijavo aplinkinių dvarų archyvus. Mokėdamas rusų, lenkų, lotynų,<br />
vokiečių, šiek tiek prancūzų kalbas, daug skaitė, domėjosi liaudies medicina, rinko senus<br />
dokumentus, antspaudus, kitus eksponatus. Vaistinėje jis buvo įkūręs įdomią ekspoziciją, kurią<br />
lankė ekskursijos ne tik iš Lietuvos, bet ir iš Latvijos, Baltarusijos, net Maskvos. Tėtis visada<br />
svajojo, kad po jo mirties mūsų gimtajame name būtų įkurtas farmacijos ir Viekšnių krašto<br />
kultūros muziejus. Aš laiminga, kad jo svajonė išsipildė.<br />
35
MAMA<br />
Zofijos mama gimė Kaukaze, kur jos tėtis dirbo buhalteriu geležinkelio stotyje. Netikėtai<br />
šeima labai praturtėjo, ir dukra gavo viską, kas priklausė pagal šeimos socialinę padėtį. Ją<br />
prižiūrėjo dvi auklės — prancūzė ir vokietė, ji mokėsi šokio ir muzikos. Gimnaziją baigė aukso<br />
medaliu ir išvyko studijuoti į Varšuvos konservatoriją.<br />
Juozas Aleksandravičius buvo antrasis Zofijos vyras. Jiedu <strong>su</strong>sipažino apie 1920 metus, kai ji,<br />
būdama karo gydytojo Edvardo Kontrimo žmona, po revoliucijos grįžo į nepriklausomybę<br />
atgavusią Lietuvą. E. Kontrimas buvo kilęs iš garsios Žemaitijos bajorų giminės. Jo tėvai<br />
Birbiliškės kaime turėjo dvarelį. Neilgai ten pagyvenę, jaunieji Kontrimai įsikūrė Viekšniuose.<br />
Edvardas gydė žmones, o žmona jam asistavo. Kartą, važiuodamas pas ligonį, daktaras labai<br />
<strong>su</strong>šalo ir <strong>su</strong>sirgo <strong>su</strong>nkia plaučių liga. Juozas savo kolegą ir draugą gydė, dažnai lankė ir buvo <strong>su</strong><br />
juo iki paskutinio atodūsio.<br />
Tapusiai našle Zofijai labai padėjo Viekšnių inteligentija, žydų bendruomenė, kanauninkas<br />
Jonas Navickas, Biržiškų šeima. Zofija buvo įkūrusi vaikų darželį, mokė Viekšnių gyventojų<br />
vaikus groti pianinu.<br />
Ir po vyro mirties Zofijos ir Juozo draugystė nenutrūko. Juozas jau seniai žavėjosi šia<br />
moterimi, ir netrukus apsisprendė vesti šešeriais metais už save vyresnę našlę. Apie tai <strong>su</strong>žinojęs,<br />
tėvas sūnų „pašventino” lazda per kuprą. Tačiau tai pasirodė esąs per silpnas vaistas nuo meilės,<br />
ir pora <strong>su</strong>situokė.<br />
Juozas mylėjo ir globojo Zofijos vaikus iš pirmosios santuokos Jadvygą ir Bagdoną, kuris<br />
buvo mylimiausias mamos vaikas ir labai panašus į tėvą.<br />
Dar gyvenant Kaukaze, mirė Kontrimų pirmagimis. Tėvai dėl to labai sielvartavo, todėl,<br />
gimus antrajam sūnui, pavadino jį Bohdan (Dievo duotas). Grįžus į Lietuvą, vardas<br />
<strong>su</strong>lietuvinamas — Bagdonas. Baigęs Viekšnių progimnaziją, jaunuolis mokėsi Kauno jėzuitų<br />
gimnazijoje kartu <strong>su</strong> būsimuoju kardinolu V. Sladkevičiumi. Praėjus daugeliui metų, atsitiktinai<br />
iš klasės nuotraukos paaiškėjo, kad kartu mokėsi ir visai Lietuvai žinomas Tėvas Stanislovas.<br />
Sovietams okupavus Lietuvą, Bagdonas dalyvavo rezistenciniame judėjime, buvo nuteistas,<br />
kalėjo Kolymos lageryje, Magadane, kur ir mirė. Jam tada buvo tik 37-eri. Motinai tai buvo<br />
didžiausias smūgis, po kurio ji nebeatsitiesė. 2002-aisiais Lietuvos Prezidentas Valdas Adamkus<br />
B. Kontrimą po mirties apdovanojo Vyčio kryžiumi.<br />
Dukra Jadvyga Belgijoje, Briuselio universitete, studijavo ekonomiką. Prasidėjus II<br />
pasauliniam karui, atsidūrė Lenkijoje, kur ir liko.<br />
APIE SAVE<br />
Pats augęs didelėje šeimoje, Juozas labai troško savų vaikų. Meile jis apgaubdavo net ir<br />
svetimus vaikus. Nors ir silpnos sveikatos, 1930 metais Zofija savo vyrui padovanojo dukrytę,<br />
kurią pavadino mamos vardu. Mažoji Zosytė, kaip ir jos tėtis, gimė vaistinėje. Jis labai mylėjo<br />
dukrą, ir, kur tik važiuodavo, imdavo ją kartu. 1938 metais gimė sūnus. Deja, berniukas buvo<br />
nesveikas.<br />
Zosytė, kaip ir mama, buvo muzikali, mokydamasi gimnazijoje, dalyvavo saviveikloje. Ji<br />
puikiai prisimena 1946 metais Vilniuje vykusią pirmąją pokario respublikinę dainų šventę.<br />
— Dainavau gimnazijos chore, kuriam vadovavo mokytojas Vincas Deniušis. Mūsų chorui<br />
teko garbė vykti į sostinę. Sugriautas ir <strong>su</strong>daužytas Vilnius atrodė baisiai. Apgyvendino mus<br />
kareivinėse. Miegojome ant grindų, pasikloję šiaudų, — pasakoja vos ne 50-ties metų<br />
prisiminimus pašnekovė. — Žingsniavom Kalvarijų gatve, kai iš kažkokio apgriuvusio namo<br />
išlindo lenkų nacionalistai ir, koneveikdami lietuvius visokiais žodžiais, apmėtė mus plytgaliais.<br />
1949 metais baigusi Viekšnių gimnaziją, Zofija Aleksandravičiūtė įstojo į Vilniaus valstybinį<br />
universitetą, kur studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą. Vėliau baigė Maskvos užsienio kalbų<br />
institutą ir tapo vokiečių kalbos specialiste. Abi šias užsienio kalbas iki pat pensijos dėstė<br />
M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Daugelis žymiausių Lietuvos atlikėjų buvo arba Zofijos<br />
kolegos, arba mokiniai.<br />
SVAJONĖ IŠSIPILDĖ<br />
Dar būdamas nevedęs, Juozas labai norėjo turėti nors sklypelį nuosavos žemės ir ten<br />
ūkininkauti. Sužinojęs, kad danas Mazenas apsisprendė grįžti į tėvynę ir pigiai parduoda savo<br />
36
žemę, jis nusipirko apie 60 hektarų palivarką Sprogiškės kaime. Anksčiau šis palivarkas vadinosi<br />
Griunhofu, išvertus iš vokiečių kalbos — Žaliuoju dvaru. Vėliau jį buvo išsinuomojęs latvis<br />
Sprogis, todėl pagal jo pavardę ši vietovė perkrikštyta Sprogiške.<br />
— Man šis pavadinimas labai nepatiko, nes aš jį kildinau iš žemaitiško žodžio sprogsta<br />
(gyvuliai), — šypsosi Zofija. — Tačiau mano marti iš Aukštaitijos juo tiesiog žavisi. Jai šis pavadinimas<br />
asocijuojasi <strong>su</strong> pavasariu ir sprogstančiais medžių pumpurais. Mat aukštaičiai niekada<br />
nesako, kad gyvulys sprogsta, o dvesia.<br />
Pasak Zofijos, jos tėvelis labai mylėjo šitą ūkį. Pirmiausia jis pastatė didelę klėtį, daržinę,<br />
tvartą, apšildomą vištidę, pirtį ir kitus ūkio pastatus. Viską pavyzdingai <strong>su</strong>tvarkęs, 1939 metais<br />
ėmėsi naujo gyvenamojo namo statybos.<br />
Pirmoji čia dirbti atvažiavo vaistinės sanitarė Mariselė Jancaitė, kuri ėmė auginti kalakutus.<br />
Zofija kaip šiandien prisimena ankstyvas rytmečio keliones, kai tėtis, pasikinkęs arkliuką,<br />
pasisodindavo ją ir važiuodavo apžiūrėti ūkio, kur dirbo ištikimi samdiniai. Sutikti kaimiečiai jį<br />
sveikindavo, o jis, nukėlęs kepurę, jiems atsakydavo, persimesdamas keliais nereikšmingais<br />
sakiniais. Tėtis pasakodavo dukrai apie pakeliui esančius dvarelius, stambesnius ūkius. Labai<br />
romantiškai mergaitę nuteikdavo pasakojimas apie 1963 metų <strong>su</strong>kilimo dalyvį bajorą Tanskį,<br />
kurį caro kazokai pėsčią išvarė į Sibirą šituo pačiu keliu, kuriuo važiuodavo Aleksandravičiai.<br />
Iš tėčio Zofija <strong>su</strong>žinojo, kad eglėmis apsodintas dvarelis, pro kurį tekdavo pravažiuoti,<br />
priklausė Gomulickiams. Iš šito dvarelio kilo dvi žymios pianistės: Irena Gomulickaitė ir Tamara<br />
Rubackienė. Pastarosios dukrą Mūzą Rubackytę šiandien žinome kaip pasaulinio garso pianistę.<br />
Mūza buvo Zofijos mokinė.<br />
Pakeliui į Sprogiškę buvo ir Antanavo dvaras, kurį valdė Giedraičiai. Giedraičio se<strong>su</strong>o<br />
Jurevičienė turėjo namą Viekšniuose. Ji — Juozo Petraičio, kandidato į Lietuvos Prezidentus,<br />
senelė. Jos dukros Halina ir Jadvyga Petraitienė gyvena Australijoje. — Pravažiuodavome ir<br />
Daugirdų dvarą — Vandos Sruogienės gimtinę, — grimzta į prisiminimus Zofija. — Ji daug<br />
metų gyveno Čikagoje. Susirašinėjome iki pat jos mirties, o kai urna <strong>su</strong> V. Sruogienės palaikais<br />
grįžo į Lietuvą, dalyvavau jos laidotuvėse.<br />
VAIKYSTĖS NOSTALGIJA<br />
Pasak Zofijos, Sąjūdžio laikais jiedu <strong>su</strong> vyru Albertu Navicku įsitraukė į politiką. Kupinos<br />
nerimo ir įtampos naktys prie Parlamento, baisioji Sausio 13-osios naktis liks atmintyje visą<br />
gyvenimą.<br />
Abiem <strong>su</strong>laukus pensinio amžiaus, vis dažniau aplankydavo mintis ir didžiulis noras grįžti į<br />
gimtąjį kraštą. Alfon<strong>su</strong>i taip pat labai knietėjo pamatyti žmonos tėvo ūkį. Po Maskvos pučo<br />
galutinai apsisprendė.<br />
Pirmasis įspūdis buvo pritrenkiantis: daug kartų sapnuose regėtos tėviškės vietoje stirksojo<br />
dilgėlėmis apžėlusi senų rąstų ir plytgalių krūva. Pokario metais Aleksandravičiaus ūkyje buvo<br />
įsteigta Žiopelių pradinė mokykla, vėliau septynmetė, aštuonmetė. Mokyklą iškėlus į Jučius,<br />
name apgyvendinti kolūkiečiai. Viskas buvo taip <strong>su</strong>niokota ir <strong>su</strong>griauta, kad atstatyti, rodos, jau<br />
nebebuvo ko.<br />
— Alfonsas labai mylėjo mano tėvelius, todėl nenuleido rankų, — sako Zofija. — Skatinami<br />
sentimentų ir vienas kitą palaikydami, pasistatėme namą, primenantį aną, prieškarinį.<br />
1931 metais prie įvažiavimo į sodybą Juozas Aleksandravičius buvo pastatęs ąžuolinį kryžių,<br />
skirtą pažymėti <strong>su</strong>kilimo prieš carinę Rusiją 100 metų <strong>su</strong>kakčiai. Sovietiniais metais, kai čia<br />
įsikūrė mokykla, valdžia liepė jį <strong>su</strong>naikinti. Tačiau pasitaikė protingas mokyklos vadovas, kuris<br />
nurodė kryžių perkelti toliau nuo kelio, į krūmus.<br />
Tad Navickams nebuvo daug vargo jį <strong>su</strong>grąžinti į savo senąją vietą, kur jis pasitinka kiekvieną<br />
šios gražios sodybos svečią.<br />
Palydėtos kaitrių vasaros saulės spindulių, žingsniuojame sodybos pakraščiu. Tėvelis be galo<br />
mėgo liepas, sako Zofija, tad kur tik aptikęs vienišą medį, veždavosi jį į savo ūkį ir sodindavo.<br />
Sodybos pakraščiu nusidriekė graži liepų alėja, kurios pradžioje pastebime lentelę <strong>su</strong> užrašu:<br />
„Chemiko-vaistininko Juozo Aleksandravičiaus vardo alėja”.<br />
— Tai mano sūnūs, tėčio anūkai, Romualdas ir Bronius-Vytautas beveik prieš 10 metų pritaisė<br />
šią lentelę, taip įamžindami jo atminimą, — įsiklausydama į tylų liepų ošimą taria Zofija. —<br />
37
Dabar čia <strong>su</strong>kiojasi tėvelio proanūkiai, nuo 91-ųjų vasaros kiekvienais metais iš sostinės<br />
atvažiuojantys atostogauti į prosenelio ūkį.<br />
Nuotraukos iš asmeninio albumo.<br />
Plastinina Bernarda. Giminės istorija: meilė, svajonės, praradimai ir išbandymai: Senieji<br />
Viekšniai // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2003. — Rugs. 25. — Nr. 15. — [Santarvė.<br />
— 2003. — Rugs. 25. — Nr. 110 (8606)]: Nuotraukos: „[1.] Zofija Aleksandravičienė prie<br />
pianino, kuris ir dabar stovi Viekšnių vaistinės muziejuje. 1939 m. [2.] 1939-ųjų Velykos. Zofija<br />
Aleksandravičiūtė (iš kairės), močiutė Antanina Ujejskienė, kanauninkas Jonas Navickas, Juozas<br />
Aleksandravičius <strong>su</strong> žmona ir sūneliu Edvardu. [3.] Zofija Aleksandravičiūtė-Navickienė <strong>su</strong> savo<br />
numylėtiniu seteriu Džeku, anot jos, neišauklėtu aristokratu”. — Visas tekstas:<br />
Tęsinys. Pradžia Nr. 98 (8594)<br />
DIDŽIOSIOS ŠEIMOS ŠVENTĖS<br />
Zofija Aleksandravičiūtė-Navickienė prisimena, kokios laukiamos ir brangios jai, mažai<br />
mergaitei, būdavo Kalėdų ir Velykų šventės. Per adventą miestelyje viešpataudavo ramybė.<br />
Nesigirdėdavo dainų, muzikos ir šokių, nevykdavo koncertai ir vestuvės. Po Viekšnius<br />
vaikščiodavo kalėdininkai. Tai dažniausiai būdavo jaunieji kunigai, zakristijonas ir<br />
vargonininkas. Jie lankydavo parapijiečius, rinkdavo rinkliavas bažnyčiai ir jos tarnams išlaikyti.<br />
Kalėdininkų vakarienė dažniausiai būdavo ruošiama vaistinėje. Ją paįvairindavo linksmi<br />
žaidimai, kuriuose dalyvaudavo ne tik namiškiai, bet ir jaunosios vaistinės asistentės. Buvo<br />
mušamas žiužis, linksmai dalijamas žiedas.<br />
Prieš Kalėdas svetainėje puošdavo didelę, lubas siekiančią eglę. Kūčių vakare po ja vaikai<br />
rasdavo dovanų. Iš ryto, kai visa šeima eidavo į Bernelių mišias, iš tolo juos pasitikdavo<br />
šviečiantys bažnyčios langai. Dievo namai būdavo pilni žmonių. Kai <strong>su</strong>skambėdavo giesmė „Gal<br />
šiandieną štai ant šieno...”, visa bažnyčia <strong>su</strong>sigraudindavo. Vakarais Zofija Aleksandravičienė<br />
skambindavo pianinu kalėdines giesmes, o namiškiai giedodavo. Prieš Velykas būdavo didysis<br />
namų valymas. Paskui ruošdavo šventinius valgius.<br />
— Mamytė buvo puiki šeimininkė, todėl šakotį kepdavo pati. Tešlai reikėdavo <strong>su</strong> cukrumi<br />
iš<strong>su</strong>kti 200 kiaušinių. Tą darbą dirbdavome visi, — į mielus vaikystės prisiminimus <strong>su</strong>grįžta<br />
pašnekovė. — Atsisėsdavome ant valgomojo slenksčio, molinį dubenį pasidėdavome tarp kojų ir<br />
mediniu kočėlu <strong>su</strong>kdavome kiaušinius.<br />
Priešais iškūrentą duonkepę krosnį buvo pastatomas stovas <strong>su</strong> volu, užtrauktu lininiu audeklu,<br />
kurį mama vadindavo marškinėliais. Ant rankena lėtai <strong>su</strong>kamo volo iš viršaus pildavo tešlą, kuri<br />
nuo karščio <strong>su</strong>kietėdavo ir pasidarydavo ragiukai. Velykoms kepdavo ir aukštus pyragus —<br />
bobas. Jų viršų apipildavo baltu arba šokoladiniu glajumi. Netrūkdavo ir įvairių tortų, tarp kurių<br />
buvo itin gardus <strong>su</strong> maltais migdolais. Viliojančiai atrodydavo kepti kumpiai, įvairūs paukščiai,<br />
kurių šlauneles ap<strong>su</strong>kdavo iškarpytu baltu popieriumi.<br />
Visos šios gėrybės būdavo <strong>su</strong>dedamos ant didelio, ilgo valgomojo kambario stalo, uždengto<br />
balta staltiese, kurios kraštus puošė žalumynai: mirtos, pataisai. Viduryje stalo avižų želmenyse<br />
gulėdavo porcelianinis baltas avinėlis.<br />
Didysis stalas būdavo tarsi dekoracija — prie jo niekas nesėdėdavo. Įsidėję maisto, nešdavosi<br />
jį prie kito stalo, stovinčio prie lango, kur visi <strong>su</strong>sėsdavo ir valgydavo.<br />
Didžiojo šeštadienio vakarą ateidavo kanauninkas J. Navickas, pašventindavo Velykų, stalą ir<br />
<strong>su</strong> visa šeima pavakarieniaudavo.<br />
KUNIGAS TAPO SAVŲJŲ AUKA<br />
Zofija labai tiksliai pamena visas datas, įvykius, kuriuos teko išgyventi paauglystėje, nes tada<br />
rašė dienoraštį. Atmintis puikiai išsaugojo karo metų nuotaikas, baimę, akistatą <strong>su</strong> mirtimi.<br />
Ji niekada nepamirš žiauraus <strong>su</strong>sidorojimo <strong>su</strong> labai artimu jų šeimos draugu, dalyvaudavusiu<br />
visose šeimos šventėse, kanauninku Jonu Navicku. Jis buvo ne tik Zosytės krikštatėvis, bet<br />
<strong>su</strong>tuokė ir jos tėvelius, taip pat tėčio seserį Vandą <strong>su</strong> Lietuvos Respublikos diplomatu Vytautu<br />
Gyliu....<br />
38
Karas buvo ką tik prasidėjęs. Birželio 24-ąją vaistininkas už<strong>su</strong>ko pas kanauninką pasveikinti<br />
jį <strong>su</strong> vardinėmis. Nerimas, <strong>su</strong>maištis jaunuosius kunigus privertė palikti Viekšnius. J. Navickas<br />
buvo jau senukas, todėl tikėjosi, kad niekam neužklius.<br />
Po kelių dienų miestelyje kilo dar didesnė <strong>su</strong>irutė — į Vakarus traukėsi Raudonoji armija, nuo<br />
jų neatsiliko ir vietiniai komunistai.<br />
— Birželio 27-ąją buvo labai karšta, — prisimena Zofija. — Iš ryto pas mus atbėgo kažkas iš<br />
tėveliui palankių vietos komunistų ir pranešė, kad ketinama „<strong>su</strong>sitvarkyti” <strong>su</strong> vietiniais<br />
inteligentais — gydytoju, vaistininku, kunigu. Tėvelis iš karto įspėjo Navicką, kad jam vertėtų<br />
kuo greičiau pasitraukti. Tačiau kanauninkas ne<strong>su</strong>tiko, sakydamas negalįs palikti bažnyčios. Tos<br />
pačios dienos vakare pas mus verkdama atbėgo kunigo dukterėčia Barbora Zigmantavičiūtė ir<br />
pranešė, kad išsivedė jos dėdę.<br />
Vėliau sklandė kalbos, kad <strong>su</strong> šautuvais po miestelį lakstę vietiniai sovietų veikėjai nuvedė<br />
kanauninką į štabą pas armijos karininką. Šis pasakęs, kad nematąs jokios šio senuko kaltės.<br />
Tačiau tai ne<strong>su</strong>trukdė vietiniams galvažudžiams pagriebti dar vieną senuką — advokatą<br />
Barakauską ir abu išsivaryti Maigų link.<br />
Tą vakarą nieko apie juos nebe<strong>su</strong>žinojo. Po karštos dienos, naktį praūžė smarki audra <strong>su</strong><br />
perkūnija. Birželio 28-osios rytą B. Zigmantavičiūtė į vežimą prikrovė šiaudų, pasikinkė porą<br />
arklių ir, paprašiusi medicinos seserį Ameliją Putraitę vykti kartu, išvažiavo ieškoti kanauninko.<br />
Dukterėčia dar turėjo vilties rasti savo dėdę gyvą. Kai pakeliui į mišką griovyje rado mirusį<br />
advokatą Barakauską, <strong>su</strong>prato — vėlu. Miške ant lietaus permerktos žemės rado gulintį kunigo<br />
kūną.<br />
— Kai mano krikštatėvį parvežė į Viekšnius, A. Putraitė paprašė mamos padėti nužudytąjį<br />
nuprausti ir aprengti. Grįžusi namo ji verkdama pasakojo, kokios baisios žaizdos buvusios ant<br />
kanauninko kūno, — prisimena Zofija. — Nugaroje matėsi trys šautinės žaizdos, o per juosmenį<br />
kūnas skersai perdurtas durtuvu.<br />
IŠGELBĖJO VIEKŠNIŠKIŲ ARKLIUS<br />
1941-ųjų vasarą, vokiečių kariuomenei žygiuojant į Rytus, maža mergaitė negalėdavo<br />
atitraukti akių nuo nepaprastai gražių raitelių arklių. Karui užsitę<strong>su</strong>s ir vokiečių armijai patyrus<br />
didžiulius nuostolius, pritrūko žirgų. 1943-iaisiais geresnius arklius imta atiminėti iš ūkininkų.<br />
Su vokiečių majoru priešakyje į Viekšnius atvažiavo komisija. Akmenės gatvėje, ties posūkiu<br />
į malūną, buvo pastatytas stalas. Už jo sėdinti komisija vertino pro šalį ūkininkų vedamus<br />
arklius. Išbrokuotiems įkaitinta geležimi ant šlaunies buvo išdeginamas ženklas H.<br />
Rekvizuojamus arklius varė į malūno kiemą.<br />
— Karininkas paprašė tėvelio, kad pavertėjautų, o aš, būdama kartu, viską mačiau, —<br />
pasakoja Zofija. — Pažįstami ūkininkai prieidavo prie mūsų ir prašydavo gelbėti. Pasisekė, nes<br />
vokiečių karininkas pietauti atėjo pas mus, o savo įrankius pasidėjo vaistinės prieškambaryje.<br />
Ūkininkai į mūsų virtuvę atnešė maišus, prikrautus lašinių, kuriuos išvydęs karininkas gerokai<br />
atlyžo.<br />
Kol karininkas valgė, vaistininkas minėtą žymeklį įdavė savo vaistinės padėjėjai Emilijai<br />
Virkutytei-Tomkevičienei. Mergina greitai nubėgo pas kalvį Domininką Stankų, kuris<br />
nedelsdamas nukalė dar vieną tokį pat.<br />
Nuo lašinių <strong>su</strong>minkštėjus širdžiai, vokietis leido ūkininkams iš malūno kiemo išsivesti<br />
gražiuosius arklius. Kad jų vėliau vėl neatimtų, viekšniškiai patys juos pažymėjo kalvio nukaltu<br />
žymekliu.<br />
Vokiečiai iš Viekšnių į Šiaulius išsivedė vos kelis kuinus. Jų vadovybė įsiuto, ir po kelių dienų<br />
kariškiai atlėkė į Viekšnius aiškintis, kodėl taip atsitiko.<br />
Viekšnių valsčiaus raštinėje jie rado tik sekretorių Joną Levitą. J. Aleksandravičiaus perspėtas,<br />
viršaitis Tenys spėjo pasislėpti. Vaistininkas taip pat dingo. Kol nekviesti svečiai išsinėšino, jis<br />
pratūnojo savo sode po serbentų krūmais.<br />
Nuotr. Sigito Strazdausko ir iš asmeninio albumo.<br />
39
Plastinina Bernarda. Giminės istorija: meilė, svajonės, praradimai ir išbandymai // Santarvė.<br />
— 2003. — Lapkr. 15. — Nr. 131 (8627): Nuotrauka: „Tarpukario laikų Viekšnių vaistinė. —<br />
Nuotrauka iš asmeninio archyvo”. — Visas tekstas:<br />
Pabaiga. Pradžia Nr. 98 (8594<br />
DAILININKE NETAPO<br />
Zofijos atmintin įstrigo labai ryškūs ne tik vaikystės, slegiantys karo prisiminimai, bet ir šilti<br />
šeimos, kitų jos artimųjų santykiai. Ir dabar, pati jau būdama močiutė, ji brangiausius žmones<br />
vadina mažybiniais vardais mamukas, tėvelis. Dukra valandų valandas galėtų kalbėti apie jų<br />
mokėjimą bendrauti ir norą padėti kitiems.<br />
Z. Aleksandravičienės brolis Vaclovas Ujejskis buvo dailininkas. Jis studijavo dailę Varšuvos<br />
ir Paryžiaus aukštosiose mokyklose. Kurį laiką dirbo Varšuvos teatre dailininku. Jo se<strong>su</strong>o Zofija<br />
taip pat turėjo menininko gyslelę ir gražiai piešė. Tačiau mergaitės į dailės studijas neleido.<br />
— Dėl to mama labai nenusiminė ir tapė savo malonumui, — rodydama ant sienos kabančius<br />
natiurmortus, portretus pasakojo Zofija. — Kartą ji <strong>su</strong>galvojo mums, vaikams, padaryti<br />
staigmeną — prakartėlę. Aliejiniais dažais ant dėžės sienų ji nupiešė dekoracijas, iš plastilino<br />
nulipdė šv. Juozapą, Marijos, Kūdikėlio, piemenėlių, Trijų karalių figūras, aveles, asiliuką, jautį.<br />
Aprengė juos pačios siūtais drabužėliais. Tai darė slapčia nuo visų.<br />
Į pokalbį įsiterpęs Zofijos vyras Albertas Navickas pridūrė, kad prieš karą stovėjusio<br />
Aleksandravičių namo Sprogiškėje projektą, pritaikydamas prie landšafto, darė Vaclovas<br />
Ujejskis. Pasinaudojant senaisiais projektais, namas dabar panašiai atstatytas,<br />
IŠGELBĖJO NUO MIRTIES<br />
Vaistininkas, norėdamas padėti į bėdą pakliuvusiems žmonėms, nevengė pasinaudoti<br />
pažintimis, imdavosi įvairių gudrybių. Zofija pasakojo, kaip artėjant sovietų kariuomenei, jos<br />
tėtis gelbėjo į Mažeikių kalėjimą <strong>su</strong>kištus viekšniškius. Kadangi nerado saugumo viršininko,<br />
paklausęs gerų žmonių patarimo, jis kreipėsi į žandarų vyresnįjį. Pavykę <strong>su</strong>žinoti, kad jau kitą<br />
rytą vi<strong>su</strong>s įkalintuosius, be jokio teismo, ruošiamasi <strong>su</strong>šaudyti, taigi delsti nebuvo galima.<br />
Vertėjai patarus, J. Aleksandravičius nusprendė viršininką nugirdyti. Kai nepakako paties<br />
atsivežto spirito, nubėgo pas pažįstamą provizorę Eugeniją Motuzaitę ir iš jos pasiskolino dar.<br />
Ilgai užsispyręs vokietis nepasidavė, kol pagaliau <strong>su</strong>minkštėjęs įsakė saugumo viršininkui<br />
viekšniškius paleisti.<br />
Kitą rytą, kai vaistininkas atvažiavo į Mažeikius, norėdamas grąžinti skolą E. Motuzaitei,<br />
<strong>su</strong>žinojo, kad kalėjime likę žmonės buvo <strong>su</strong>šaudyti. Išsiblaivęs žandarų viršininkas tik vieno<br />
ne<strong>su</strong>prato, kaip tiek daug <strong>su</strong>imtųjų išvakarėse dingo iš kalėjimo.<br />
Aleksandravičiai buvo geranoriški visų žmonių atžvilgiu, taip pat ir kitataučių. Jie artimai<br />
bendravo <strong>su</strong> žydo gydytojo Rakuzino, rusų popo Černajaus šeimomis, retų gabumų šaltkalviu<br />
Konstantinu Kuchalskiu, kitais rusais, gyvenusiais Fermos kaime.<br />
VAISTAS NUO VĖŽIO<br />
— Tėvelis turėjo tokį priežodį ir kreipdamasis į vaistinės klientus visada pridėdavo<br />
„balundėli”, — sako Zofija. — Nuo to visi jį ėmė vadinti Balandėliu, ir ta pravardė jam taip<br />
prilipo, kad visą likusį gyvenimą viekšniškiai jo kitaip ir nevadino.<br />
Per karą gelbėjęs žmones nuo mirties, jis ir taikos metais neatsisakė šios misijos. Buvęs toks<br />
atsitikimas.<br />
Ėjo šeštasis dešimtmetis. Pas J. Aleksandravičių verkdama atėjo kaimynė Bortelienė. Jai<br />
medikai nustatę gimdos vėžį.<br />
Vaistininkas ėmė <strong>su</strong>kti galvą, kaip čia padėjus beviltiškai ligonei. Gerai pagalvojęs prisiminė,<br />
kad jo tėtis kažkada sakęs, jog senovėje vėžį gydę arbatinių rožių lapeliais. Savo bibliotekoje<br />
turimose vokiškose botanikos knygose <strong>su</strong>sirado šių rožių cheminę <strong>su</strong>dėtį ir nustatė, kad<br />
artimiausia šiam augalui yra mūsiškė miškinė sidabražolė.<br />
Šio augalo nuovirą jis ligonei ir patarė gerti, rekomendavo dėti kompre<strong>su</strong>s, naudoti<br />
apsiplovimui. Moteris išgijo. Tai patvirtino gydytojai, patikrinę ir nustatę, kad ji visiškai sveika.<br />
Ir pačiam J. Aleksandravičiui tai atrodęs tikras stebuklas.<br />
Po šio stebuklingo pasveikimo į Viekšnius pradėjo plaukti žmonės ne tik iš Lietuvos, bet ir iš<br />
Latvijos, Rusijos, kitur. Laikui bėgant ir daugėjant pasveikusiųjų, ir gydytojai ėmė siųsti savo<br />
40
pacientus pas J. Aleksandravičių. Jis skaitė pranešimą Maskvoje ir siūlė farmacininkams šio<br />
augalo pagrindu <strong>su</strong>kurti vaistą nuo vėžio. Tačiau, kaip dažnai būna, <strong>su</strong>sidūrė <strong>su</strong> dideliu<br />
onkologinių ligų specialistų pasipriešinimu. Pasak Zofijos, ji pati išbandė tėvo vaistus ir gydymo<br />
jais būdus. Rezultatai abejonių ne<strong>su</strong>kėlę.<br />
LIKO ATSIMINIMAI<br />
Zofija Aleksandravičienė mirė vėlyvą 1975-ųjų rudenį. Praėjus pusantrų metų, 1977-ųjų<br />
pavasarį, paskui savo mylimą moterį Anapilin iškeliavo ir jos vyras. Jie abu ilsisi Viekšnių<br />
kapinėse, miestelyje, kurį taip mylėjo, kurio žmonėms atidavė visą savo gyvenimą.<br />
Zofija sako, jog yra likę tėvelio ranka rašyti atsiminimai. Paskatintas istorikų, kultūros<br />
veikėjų, nuolat vaistinę lankiusių ekskursantų, J. Aleksandravičius juos pradėjo rašyti apie 1960<br />
metus. Šio darbo apimtis — per 1000 puslapių. Į juos <strong>su</strong>tilpo visas šio žmogaus gyvenimas, taip<br />
pat jo senelių, tėvų, mamos giminės istorija.<br />
Paskutiniai įrašai datuoti 1945-aisiais, kai baigėsi karas. Anot Zofijos, tėtis prie atsiminimų<br />
sėsdavo po darbo vaistinėje. Pirmieji puslapiai parašyti aiškia rašysena, o pati pabaiga — labai<br />
smulkiu braižu, <strong>su</strong>nkiai išskaitoma. Dukra ruošiasi šį darbą perrašyti ir išspausdinus padovanoti<br />
Istorijos instituto archyvui.<br />
Beje, Juozo Aleksandravičiaus atminimui iš Viekšnių kilusi poetė Liuda Vasičeva-<br />
Bažadragienė yra parašiusi eilėraštį pavadintą „Balandėlis”...<br />
Bronė Beržiūnienė, Aldona Gaigalaitė, Vytautas Merkys, Zofija Aleksandravičiūtė-<br />
Navickienė. Jų testamentai vykdomi. — Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla,<br />
2006. — 186 p.<br />
Plastinina Bernarda. Į knygą <strong>su</strong>gulė vienos giminės trijų kartų gyvenimai // Santarvė. —<br />
2006. — Lapkr. 11: iliustruota. — Tekste:<br />
Knyga „Jų testamentai vykdomi” skirta XIX—XX amžiais gyvenusių trijų kartų penkių<br />
Aleksandravičių giminės inteligentų gyvenimui ir veiklai nušviesti. Anot vienos iš knygos<br />
autorių istorikės profesorės Aldonos Gaigalaitės, apybraižos atskleis eilinių lietuvių inteligentų<br />
gyvenimą, skirtą tarnauti žmonėms, jų gerovei kelti.<br />
Knyga išleista 2006 metais Vilniaus pedagoginio universiteto leidykloje giminių lėšomis. Ja<br />
jau <strong>su</strong>sidomėjo ne vienas istorikas ir mokslininkas.<br />
VIENA IŠ AUTORIŲ — VIEKŠNIŠKĖ<br />
Ši knyga mums, mažeikiškiams, svarbi tuo, kad joje daug vietos skiriama daugelį metų<br />
Viekšniuose gyvenusiam, dirbusiam, mirusiam ir čia palaidotam garsiam vaistininkui Juozui<br />
Aleksandravičiui. Viena iš knygos autorių, jo dukra Zofija Aleksandravičiūtė-Navickienė, jau<br />
būdama pensininkė, buvo <strong>su</strong>sigrąžinusi tėvo ūkį Sprogiškės kaime (Akmenės r.) ir kurį laiką čia<br />
gyveno. Metams bėgant ūkio darbai tapo per <strong>su</strong>nkūs, ir Navickai grįžo į Vilnių.<br />
Zofija Vilniaus valstybiniame universitete studijavusi prancūzų kalbą ir literatūrą, vėliau<br />
baigė Maskvos užsienio kalbų institutą ir tapo vokiečių kalbos specialiste. Abi šias užsienio<br />
kalbas iki pat pensijos ji dėstė M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Daugelis žymiausių Lietuvos<br />
atlikėjų buvo arba Zofijos kolegos, arba mokiniai.<br />
SVARBU PAŽINTI SAVĄSIAS ŠAKNIS<br />
Kas paskatino imtis šio darbo? Anot Z. Aleksandravičiūtės-Navickienės, vis daugiau žmonių<br />
<strong>su</strong>sidomi vakarykšte mūsų tautos, mūsų krašto diena. Vis daugiau išleidžiama prisiminimų<br />
knygų, kraštotyros veikalų, pasakojančių apie kurią nors vietovę, miestelį, kaimą, iškilesnę<br />
šeimą. Zofija mano, kad šiandien, kai tiek jaunimo išvyksta iš Lietuvos, kai vis labiau<br />
pataikaujama kosmopolitizmui, mėgdžiojama mums svetima užjūrio ir Vakarų kultūra, svarbu<br />
giliau pažinti savąsias šaknis.<br />
„Kažkurią dieną, <strong>su</strong>sirinkusios istorikės profesorės Aldonos Gaigalaitės namuose, mes, kelios<br />
Aleksandravičių šeimos palikuonės, ėmėme svarstyti, kad ir mums reikėtų imtis darbo ir<br />
papasakoti apie vienos savo giminės šakos gyvenimą XIX—XX amžiais, parodyti, kad jie<br />
rūpinosi ne tik šeima, bet ir savąja tauta, jos atgimimu ir kultūra”, — pasakoja Zofija.<br />
41
Aldona Gaigalaitė, Pulcherija Malinauskaitė-Gaigalienė, Bronė Beržiūnienė ir Zofija<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė yra antros kartos pusseserės Jų seneliai buvo broliai ir seserys.<br />
Šiose šeimose yra išlikę gana daug dokumentų, fotonuotraukų, senų laiškų, kurie buvo panaudoti<br />
rašant knygą, ir dabar įdomūs kaip istorinis palikimas.<br />
GLOBOTINIU KUNIGAS PASIRINKO SŪNĖNĄ<br />
Moterims <strong>su</strong>tiko padėti akademikas Vytautas Merkys. Surinkęs daugybę medžiagos, pervertęs<br />
ne vieną metraštį, bibliotekų rankraštyną, Klierikų atestacijos knygą, M. Valančiaus raštus, jis<br />
parašė apie iškilų dvasininką, vyskupo Motiejaus Valančiaus laikų kunigą Kazimierą<br />
Aleksandravičių.<br />
Prieš skaitytoją iškyla XIX a. švie<strong>su</strong>olis, turėjęs sąsajų <strong>su</strong> pirmuoju lietuvišku tautiniu<br />
„Aušros” laikraščiu ir aušrininkais, daug nuveikęs krašto kultūrai, rūpinęsis jaunimo<br />
mokslinimu.<br />
Baigęs Varnių kunigų seminariją, kuriai vadovavo rektorius Motiejus Valančius, jis pirmąjį<br />
paskyrimą gavo į Linkuvą, po to klebonavo Biržuose, Naujosios Žagarės bažnyčioje.<br />
K. Aleksandravičius, nuolat globojamas Valančiaus, anot V. Merkio, seminarijos rektoriaus buvo<br />
įsimintas ne tik dėl gero mokslo ir dvasininko pašaukimo, bet ir dėl jo bundančios tautinės<br />
savimonės.<br />
K. Aleksandravičius globojo Zofijos senelį, savo brolio Anupro sūnų Vincentą, kurį<br />
pasirinkęs paveldėtoju, dovanojo jam 5 tūkstančius sidabro rublių Viekšnių vaistinei pirkti,<br />
tačiau <strong>su</strong> sąlyga, kad Vincentas ir kiti būsimieji vaistinės paveldėtojai kasmet skirs po 6 proc.<br />
nuo dovanotojo turto vienam gabiam neturtingam giminaičiui mokyti.<br />
TĖVAS IR SŪNUS TAPO PROVIZORIAIS<br />
„Apie du neeilinius vaistininkus — senelį Vincentą ir mano tėvą Juozą Aleksandravičių buvo<br />
pavesta parašyti man. Laimei, turėjau savo tėvo prisiminimų rankraštį, kurį teko vis iš naujo<br />
vartyti, šifruoti <strong>su</strong>nkiai išskaitomas vietas. Daug ką lyginau <strong>su</strong> išlikusiais dokumentais, kai kurias<br />
žinias tikrinau kitų autorių rašiniuose. Rėmiausi ir savąja atmintimi, prisimindama tėvelio<br />
pasakojimus. Norėjau kuo daugiau įterpti prisiminimų apie ano meto Viekšnius ir viekšniškius,<br />
nupiešti kaip galima gyvesnį praėjusių amžių gyvenimo vaizdą”, — apie savo indėlį į šią knygą<br />
pasakoja Zofija, kuri rašydama nevengė pateikti kuo daugiau etnografinių duomenų.<br />
Dėdė Kazimieras kūrė savo sūnėno Vincento ateities planus, įkalbinėdamas jį stoti į dvasinę<br />
seminariją.<br />
Šiam griežtai atsisakius, kurį laiką jo nešelpė, ir Vincentas, negalėdamas toliau mokytis,<br />
pradėjo dirbti mokiniu Žagarės vaistinėje. Kai dėdės pyktis atlėgo, jo finan<strong>su</strong>ojamas Vincentas<br />
lankė kur<strong>su</strong>s prie Maskvos universiteto, o gavęs provizoriaus padėjėjo diplomą, įstojo į Maskvos<br />
universiteto aukštesnes studijas.<br />
Ypač didelį įspūdį universitete jam padarė profesoriaus D. Mendelejevo paskaitos, visam<br />
gyvenimui jį užkrėtusios meile chemijai.<br />
Vincento pavyzdžiu pasekė ir jo sūnus Juozas, taip pat pasirinkęs provizoriaus kelią.<br />
VAISTINĖ — ISTORINIŲ ĮVYKIŲ FONE<br />
Daug vietos knygoje skiriama garsiajai Viekšnių vaistinei, kurią 1860 metais įkūrė Teodoras<br />
Geldneris, o 1883 metais iš jo K. Aleksandravičius perpirko savo sūnėnui Vincentui.<br />
„Vaistinė ir namas buvo apleisti, net čerpėmis dengtas stogas buvo kiauras, tad pirmas naktis<br />
lietui lyjant naujajam savininkui teko <strong>su</strong> lova „skrajoti” po tuščią butą”, — rašo Zofija.<br />
Įsikūrusio Viekšniuose Vincento profesiniai interesai ir išsilavinimas jį <strong>su</strong>vedė <strong>su</strong> Antano<br />
Biržiškos šeima.<br />
Vaistinėje apsilankydavo ir kunigas, poetas, Laižuvoje apsigyvenęs Antanas Vienažindys,<br />
vėliau — rašytojas, kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas, poetas, kanauninkas Jonas Mačiulis-<br />
Maironis.<br />
Labai išsamiai Zofija aprašo savo tėvo Juozo Aleksandravičiaus šeimos gyvenimą, santykius,<br />
laikotarpį Rusijos armijoje, <strong>su</strong>grįžimą tėviškėn, tėvų <strong>su</strong>tuoktuves. Su nostalgija ji prisimena<br />
romantiškas keliones į įsigytą tėvo ūkį Sprogiškėse, šeimos šventes.<br />
Zofija atkreipia dėmesį į tai, kad viekšniškiai, ir ne tik jie, vaistininką vadino vaistų nuo vėžio<br />
išradėju.<br />
42
Rašydama apie savo tėvą, autorė kiekvieną laikmetį <strong>su</strong>sieja <strong>su</strong> Aleksandravičių šeimos<br />
gyvenimu.<br />
Sovietmečiu, vokiečių okupacijos metais ne kartą pats patekęs į bėdą, vaistininkas visada<br />
<strong>su</strong>rasdavęs būdų, kaip padėti kitiems.<br />
„Aleksandravičių šeima niekada neskirstė žmonių pagal turtą, negarbino pinigų, visada gerbė<br />
mokslą, kultūrą, meną, dorovę”, — rašo Zofiją, tokias išvadas padariusi remdamasi 945 puslapių<br />
tėvo prisiminimų rankraščiu, nušviečiančiu plačią giminės, Viekšnių miestelio, apylinkių<br />
gyventojų, viso savo gyvenimo istoriją.<br />
GIMINĖ GARSĖJO NE TIK PROVIZORIAIS<br />
Du knygos skyriai skirti dar dviem Aleksandravičiams. Viename iš jų profesorė Aldona<br />
Gaigalaitė pasakoja apie Zofijos senelio Vincento brolį veterinarijos gydytoją Domininką<br />
Aleksandravičių, kuris carinės Rusijos laikais buvo paskirtas dirbti Vidurinėje Azijoje.<br />
Už sąžiningą ir gerą darbą caro administracijos jis buvo vertinamas, pasiekė Valstybės<br />
patarėjo laipsnį. Po I pasaulinio karo <strong>su</strong> šeima grįžo į tėvynę, ir likusį gyvenimą skyrė kovai <strong>su</strong><br />
pokario metais išplitusiomis gyvulių ligomis.<br />
Kitame knygos skyriuje profesorė aprašo dar vieną iškilų Aleksandravičių. Domas buvo<br />
selekcininkas, mokytojas ir ūkininkas, ilgametis Kvietiškio žemės ūkio mokyklos direktorius.<br />
Marijampolėje pastačius cukraus fabriką, jis vienas pirmųjų ėmė mokyti žemdirbius, kaip auginti<br />
cukrinius runkelius.<br />
Paskutinį knygos skyrių „Palikuonys” jo autorė Bronė Beržiūnienė paskyrė Aleksandravičių<br />
šeimos pirmosios kartos palikuonių atžaloms.<br />
Gudienė Vilma. Viekšnių vaistinė ir vaistininkai / Pranešimas konferencijoje „Anuo metu<br />
Viekšniuose...”, skirtoje profesoriaus Mykolo Biržiškos 125-osioms gimimo metinėms,<br />
vykusioje 2007 metų rugsėjo 28 ir 29 dienomis Viekšniuose. — Dalis teksto:<br />
Perskaičius pranešimo pavadinimą, kyla klausimas, ką galima papasakoti apie šios vaistinės ir<br />
vaistininkų istoriją? Vaistinė įkurta 1860 m. ir savininkai, kurių veikla čia buvo ženklesnė, buvo<br />
tik du. Trumpai vaistinę turėję Geldneriai (apie 20 metų) ir (apie 60 m.) Aleksandravičiai. Po<br />
vaistinės nacionalizacijos ji gavo atitinkamą numerį ir perėjo valstybės žinion. Vaistininkai<br />
Vincentas ir Juozas, kurių namuose šiandien mes svečiuojamės, buvo pažangūs ir tvarkingi. Dėl<br />
jų parduotų vaistų nekilo konfliktų, jie nebuvo apskųsti dėl savo elgesio medicinos priežiūros<br />
institucijoms, gyveno ramų inteligentų gyvenimą ir rūpinosi savo farmacine veikla ir šeima.<br />
Žinoma, buvo ir tokių vaistininkų, kurie ne tik aiškinosi gubernijos gydymo valdybai dėl<br />
netvarkos vaistinėje, arba kivirčijosi <strong>su</strong> kaimynais, bet ir vaistinės oficinoje, tai yra patalpoje kur<br />
parduodami vaistai, buvo <strong>su</strong>simušę <strong>su</strong> vaistų pirkėjais. Tokių aprašymų galima rasti archyvuose,<br />
bet tik ne apie Aleksandravičių. Taigi, pasakojimas galėtų būti trumpas... Tačiau kiekvieno<br />
žmogaus istoriją galima papasakoti ir kaip vi<strong>su</strong>otinės istorijos atspindį. Šios vaistinės<br />
savininkams ir vedėjams teko patirti ir 1863 <strong>su</strong>kilimo ir 1905 revoliucijos padarinius. Jų<br />
savimonę palietė Tautinio atgimimo įvykiai, jiems teko pergyventi du karus ir turto<br />
nacionalizaciją, kęsti prisitaikėlišką gyvenimą Lietuvos tarybinėje respublikoje. Savo pasakojime<br />
aš bandysiu atskleisti, kaip šie įvykiai keitė sąžiningo, doro, ramaus vaistininko gyvenimą. Tiesa,<br />
kalbėsiu ir apie verslo sąlygas, konkurenciją, farmacijos administravimą. Ir nors e<strong>su</strong> farmacijos<br />
specialistė, mažiausiai dėmesio čia bus skirta vaistams ir sveikatinimo reikalams aptarti. Tiesa,<br />
ekspozicijoje vėliau pamatysime vaistus, kurie dažnai minimi spaudoje — tai žmogaus odos<br />
dalis, kuri, sakoma, būdavo trinama į miltukus ir barstoma ant žaizdos kraujavimui stabdyti, ir<br />
džiovinta vilko mėsa. Kraujavimui stabdyti lietuvių liaudies medicinoje būta daug išmonių — ir<br />
voratinklį ant žaizdos uždėti, ir nosies sekretu patepdavo. Pastarasis puikiai užklijuodavo žaizdą.<br />
Ne paslaptis, kad vaistininkai ir visokių pramanytų vaistų pavadinimų <strong>su</strong>galvodavo, pavyzdžiui,<br />
vazeliną, kurį tarpukario metais atgabendavo iš Amerikos, vadino uodo taukais, kaip gi kaimo<br />
žmogui paaiškinsi, kad tai medžiaga iš naftos gauta, kas <strong>su</strong>pras ir kas patikės. Uodo taukai jau<br />
kas kita.<br />
Viekšnių vaistinė įsteigta 1860 m. Pirmiesiems savininkams Geldneriams vaistinė priklausė<br />
gan trumpai, iki 1883 ar 1886 m. Rengdamasi pranešimui aš peržiūrėjau:<br />
43
1. Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejaus fondus, turiu pripažinti, kad nedaug<br />
informacijos, menančios šiuos asmenis mes saugome;<br />
2. Kauno apygardos archyvo dokumentus;<br />
3. Lietuvos valstybės centrinio archyvo dokumentus;<br />
4. Viekšnių muziejaus dokumentų kopijas;<br />
5. Literatūrą, kurioje minimi Viekšniai ir jų vaistininkai.<br />
Kaip buvo įkurta vaistinė Viekšniuose<br />
Istorija intriguojanti. XIX a. Lietuva buvo carinės Rusijos <strong>su</strong>dėtyje ir gyveno pagal šios<br />
imperijos tvarką. Vaistinių veiklą reglamentavo vaistininkystės statutas (aptiekarskij ustav),<br />
vaistinių steigimo taisyklės ir kiti potvarkiai. XIX a. pradžioje Vilniaus, Kauno ir kitų gubernijų<br />
vaistinės veikė pagal 1789 m. išleistą Rusijos vaistininkystės statutą. Tuo metu vaistinių buvo<br />
nedaug, todėl jų skaičius nebuvo reglamentuojamas ir tik apibrėžta, kas gali būti jos vedėju.<br />
Vaistinės vedėju galėjo būti vyras, ne jaunesnis kaip 25 m., tvarkingas, pareigingas ir blaivus.<br />
Pastaroji savybė dažnai būdavo pabrėžiama net ir oficialiuose Rusijos valdžios dokumentuose.<br />
1836 m. išleistas antrasis vaistininkystės statutas detaliau apibrėžė vaistinių steigimo tvarką.<br />
Pagal ją išduoti leidimus naujų vaistinių steigimui įpareigotas Medicinos departamentas prie<br />
Vidaus reikalų ministerijos. Už sveikatos apsaugos administravimą buvo atsakinga vietinė<br />
valdžia — gubernijos gydymo valdyba.<br />
Nori kurti vaistinę, prašyk kaimyno leidimo<br />
Kalbėsime apie 1836 m. statuto vieną nuostatą. Ji įpareigojo steigiant naują vaistinę gauti jau<br />
veikiančių vaistinių savininkų raštiškus <strong>su</strong>tikimus arba argumentuotus prieštaravimus, kad jų<br />
kaimynystėje būtų įkurta nauja vaistinė. Procedūra vyko taip. Žmogus, norintis steigti naują<br />
vaistinę, rašydavo pareiškimą gubernijos gydymo valdybai. Gavusi prašymą, valdyba išsiųsdavo<br />
oficialius laiškus artimiausių vaistinių (nuo pretendento nurodytos vietovės) savininkams<br />
klausdama, ar jie neprieštarauja, kad toje vietovėje būtų įkurta nauja vaistinė. Gaudavo<br />
atsakymus, kuriuose būdavo prieštaraujama tokiam ketinimui, nepaisant, už kiek kilometrų ta<br />
vaistinė būtų steigiama. Vieną kitą klientą vis tiek prarasi, taigi, vienintelis atsakymas —<br />
„prieštarauju”. Tuo metu net mintis nekildavo, kad būtų galima steigti vaistinę gretimame jau<br />
veikiančios vaistinės name. Būdavo pageidaujama kurti vaistinę tame pačiame arba gretimame<br />
miestelyje.<br />
Tiesa, statute buvo išlyga, kad bus leidžiama steigti vaistines ir be kaimyninių vaistinių<br />
savininkų <strong>su</strong>tikimų, jei VRM nutars, kad vaistinė toje vietovėje yra reikalinga, o prieštaravimai<br />
jos steigimui nepagrįsti. Per dvidešimt metų po šio sprendimo patvirtinimo buvo įsteigtos kelios<br />
vaistinės ir tik nuo 1857 m. kasmet naujų vaistinių skaičius pamažu didėjo. Nuostata, steigiant<br />
vaistines atsižvelgti į jau veikiančiųjų vaistinių savininkų nuomonę, buvo įrašyta vi<strong>su</strong>ose XIX a.<br />
vaistinių steigimo reglamentuose.<br />
Vyskupo Motiejaus Valančiaus rūpestis<br />
Vaistininkų pareikšta nuomonė turėjo svarią įtaką valdžios institucijų sprendimams ir dažnai,<br />
<strong>su</strong>sidūrus gyventojų bendruomenių interesams <strong>su</strong> vaistininkų interesais, pastarieji laimėdavo.<br />
1854 m. Kražių vaistinės savininkas prov. Bernardas Šteinbergas prašė Kauno gubernijos<br />
gydymo valdybos leidimo įsteigti Kražių vaistinės skyrių Varniuose. Telšių vyskupas Motiejus<br />
Valančius pritarė šiam pageidavimui ir gydymo valdybai rašė, kad „1850 m. perkėlus<br />
archijerijinį namą iš Alsėdžių į Varnius, kur be to yra ir katedros kapitula, eparchialinė<br />
seminarija, konsistorija taip pat parapijinės bažnyčios, šito miestelio gyventojų skaičius žymiai<br />
padidėjo ir čia reikalinga vaistinė [...] ir aš nuolankiai prašau, kad gydymo valdyba padėtų<br />
p. Šteinbergui gauti leidimą”. 1854 m. pateiktas ir žydų bendruomenės vyresniojo pageidavimas,<br />
kad būtų atidaryta vaistinė Varniuose. Artimiausių vaistinių savininkai dėl noro steigti vaistinę<br />
Varniuose Kauno gubernijos gydymo valdybai pareiškė savo nuomones. Arčiausia nuo Varnių,<br />
už 28 km. buvo Telšių vaistinė. Jos savininkas prov. Leopoldas Geldneris parašė, kad jo<br />
vaistinės metinė apyvarta 3000 rub. ir pajamos vos padengia išlaidas. Rietavo vaistininkas Julijus<br />
Surkovas nurodė dar mažesnę apyvartą — 1500 rb. — ir pabrėžė vaistinės skurdžią būklę, ir abu<br />
teigė, kad naujos vaistinės įkūrimas <strong>su</strong>žlugdys jų vaistines, ir prieštaravo, kad būtų atidaryta<br />
vaistinė Varniuose. Dėl to prov. B. Šteinbergui nebuvo išduotas leidimas įsteigti vaistinę.<br />
44
Atkaklus vaistininkas parašė antrą prašymą gydymo valdybai. Jis pageidavo, kad būtų leista prie<br />
Varnių dvasinės seminarijos įkurti „jo išlaikomą namų vaistinę”. 1855 m. šis prašymas buvo<br />
patenkintas.<br />
Vėliau vyskupas M. Valančius savo atsiminimuose apie Varnius rašė. „Gar<strong>su</strong>s Varnių<br />
miestelis, man ten 1850—1864 m. gyvenant, buvo kiek-tiek laimingas. Mano rūpesčiu vidaus<br />
reikalų ministeris jo mylista Perovskis leido Varniuose įsteigti aptieką; ją tuojau ir įsteigė Kražių<br />
aptiekius vokietis; jo pavardės nebeatmenu.”<br />
Vaistinių tinklų gimimas<br />
Vaistininkai, vengdami konkurencijos ir baimindamiesi prarasti vaistų prekybos monopolį<br />
regione, stengėsi trukdyti kitiems kurti vaistines. Jie patys steigė vaistines gretimuose miestuose,<br />
kūrė savo vaistinių skyrius (savininkas viename miestelyje galėjo turėti tik vieną vaistinę ir<br />
skyrių) arba giminės vaistinių tinklus. Siekdami pastarojo tikslo, skatino savo sūnus baigti<br />
farmacijos mokslus ir dalyvauti šeimos versle. Vaistininkų sūnūs turėjo palankias sąlygas pradėti<br />
verslą, nes jų laukė mažiau <strong>su</strong>nkumų dėl kaimyninių vaistinių savininkų prieštaravimų, nes jais<br />
dažnai būdavo steigėjo tėvas ar brolis. Žymiausios XIX a. vaistininkų šeimos buvo katalikų<br />
Geldnerių ir protestantų Kenigšteterių.<br />
Geldneriams įvairiais periodais priklausė Telšių, Raseinių, Viekšnių, Kelmės vaistinės. Po<br />
statuto paskelbimo nuo 1836 m. iki 1840 m. buvo atidarytos tik dvi vaistinės Kauno gubernijoje,<br />
tai Rietave ir Zara<strong>su</strong>ose, o vėliau, per 13 metų nuo 1841 m. iki 1853 m. nebuvo įsteigta nei viena<br />
nauja vaistinė. Vėliau vaistininkai pradėjo kurti vaistines ir skyrius gretimuose miesteliuose ir<br />
vos keletą vaistinių pavyko įsteigti „giminei” nepriklausantiems asmenims. Vaistinių savininkai<br />
įgijo teisę įtakoti naujų vaistinių steigimo procesą ir šia teise naudojosi trukdydami kurtis<br />
naujoms vaistinėms ne tik tose vietose, kur buvo jų vaistinės, bet ir gretimuose miesteliuose.<br />
Nepagrįsti carinės Rusijos valdžios institucijų potvarkiai, trukdė formuoti pakankamą vaistinių<br />
tinklą ir plėtoti sveikatos apsaugą carinės Rusijos gubernijose. [...].<br />
Taigi, Telšių vaistininkas Fiodoras Geldneris 1860 m. įsteigė ir vaistinę Viekšniuose. Po metų<br />
vaistininkas mirė ir abiejų vaistinių priežiūra atiteko sūnui provizoriui Leopoldui. VIII<br />
dešimtmetyje Geldneriams priklauso Telšių, Raseinių, Kelmės, Viekšnių vaistinės. 1865 m.<br />
vaistinės vedėjo pareigas perima Fiodoras Geldneris, gal brolis? Tačiau, kaip rašoma muziejaus<br />
buklete, jis rėmė 1863 m. <strong>su</strong>kilimo dalyvius, pats nukentėjo ir 1871 m. mirė. Netekus vaistinės<br />
vedėjo, Rusijos medicinos sąrašuose randame žinutę, kad Viekšnių vaistinė laikinai uždaryta. Po<br />
to pereina nuomininkų žinion.<br />
Dažniausiai vaistinės buvo farmacininkų nuosavybėje. Daug rečiau jos buvo nuomojamos.<br />
Miesto vaistinei turėjo vadovauti provizorius, dvejus metus studijavęs farmaciją carinės Rusijos<br />
universiteto Medicinos fakultete. Kaimo vaistinės vedėju galėjo būti ir provizoriaus padėjėjas.<br />
Tai žmogus trejus metus dirbęs vaistinės mokiniu ir išlaikęs provizoriaus padėjėjo egzaminą<br />
universitete <strong>su</strong>darytoje komisijoje. Toks asmuo turėjo menką teorinį pasirengimą, bet galėjo<br />
vadovauti ir kaimo vaistinei. Paprastai vaistinėje dirbdavo pats vaistinės savininkas ir vienas arba<br />
keli samdomi mokiniai. Provizoriaus padėjėją samdydavo tik didesnės miestų vaistinės. Jam<br />
reikėjo <strong>su</strong>mokėti apie 30-45 rub. mėnesinį atlyginimą, o mokinys dirbo už 8 kartus mažesnį<br />
atlygį.<br />
Pavyzdžiui, Telšių vaistininkas L. Geldneris, norėdamas įrodyti savo „skurdžią” padėtį ir<br />
pabrėžti, kad atidarius dar vieną vaistinę, jo padėtis būtų kritiška, Kauno gubernijos gydymo<br />
valdybai smulkiai aprašė 1866 m. pajamas ir išlaidas. Telšiuose tuo metu veikė viena vaistinė,<br />
kuri aptarnavo 7989 miesto gyventojus. Vaistininkas nurodė, kad per tuos metus buvo parduota<br />
vaistų pagal 7182 receptus, už kuriuos gauta 2515 rb. (vidutiniškai 35 kapeikos už vieną<br />
receptą). Be receptų parduota vaistų už 455 rublius. Iš viso pajamos <strong>su</strong>darė 2970 rb. Toliau<br />
aprašė išlaidas: namo remontui — 500 rb., knygoms, žurnalams, laikraščiams, popieriui <strong>su</strong><br />
antspaudais — 100 rb., vaistinės šildymui — 100 rb., 6 procentai pajamų, t. y. 180 rb., buvo<br />
skirti vaistinės atsargoms įsigyti, 800 rb. — medikamentams, 100 rb. — „medicininiam stiklui”<br />
— tai yra vaistinės indams. Atlyginimams: vedėjui — 300 rb., prov. padėjėjui, mokiniams ir<br />
darbininkams — iš viso 500 rb. 370 rb. liko savininkui. Vaistininkas minėjo, kad vargingų<br />
žmonių tarpe plinta cholera ir jiems vaistai parduodami pigiau. Visi šie duomenys Geldnerio<br />
45
padailinti, tačiau įdomi informacija apie vedėjo darbo užmokestį, kuris per mėnesį mažesnis nei<br />
30 rub., ir <strong>su</strong>ma išleidžiama spaudai.<br />
Nuomininkui buvo <strong>su</strong>nku pelningai išlaikyti vaistinę kaime. Taigi, patekusi į nuomininkų<br />
priežiūrą, Viekšnių vaistinė stabilumą prarado.<br />
1873 m. vaistinę iš Geldnerių įpėdinių nuomoja Rietavo vaistininkas Julijonas Surkovas.<br />
KAA 1878 m. rašytas dokumentas sako, kad vaistinės vedėjas vaist. pad. A. Relanderis (gal<br />
Canderis, bet jis, regis, buvo Vilniaus vaistinės vedėjas) išvyksta į S. Peterburgą, Vasiljevo salą,<br />
į Pėlio vaistinę dirbti. Mačius rašo, kad 1880—1884 m. šią vaistinę nuomavo Zeidleris,<br />
<strong>su</strong>lenkėjęs vokietis iš Vilniaus. Jis pats save vadino lietuviu. Vaistinė neturi tikrojo globėjo ir<br />
prižiūrėtojo.<br />
Viekšnių muziejuje saugomos signatūros 1862 m. ir 1871 m. Tai receptų kopijos, užrašytos<br />
Geldneriams esant savininkais. Išanalizavus jų turinį paaiškėjo, kad dažnai būdavo vartojami<br />
skysti vaistai ir piliulės. Vienoje signatūroje — kalio jodatas ir destiliuotas vanduo. Šis vaistas<br />
galėjo būti vartojamas nuo išsekimo, esant kalio trūkumui. Gydytojas rekomendavo gerti 3 kart<br />
dienoje po šaukštelį. Vaisto kaina 75 kapeikos. Antrajame recepte buvo išrašyti macines —<br />
graikiško riešuto luobelė (būna žalia), aromatinė tinktūra skoniui pagerinti ir ekstraktas<br />
colocyntium — šis komponentas liuo<strong>su</strong>oja vidurius, o visas vaistas gerina virškinimą. Kainos<br />
neįžiūrėjau. Trečiame recepte — kanapių ekstraktas (indiškos kanapės). Pridėjus rišamųjų<br />
medžiagų <strong>su</strong>formuojama 30 piliulių. Kaina 70 kapeikų. Kas 3 val. po dvi piliules. Nuotaikos<br />
pagerinimui, depresijoms gydyti. Ketvirtasis receptas — geležies acetatas (Klaproto lašai),<br />
karčiųjų migdolų vanduo ir cinamono sirupas. Po šaukštą skysčio 4 kartus dienoje išsekimui,<br />
mažakraujystei gydyti. 95 kapeikos.<br />
Vaistinė parduodama iš varžytinių ir ją įsigyja vaistinės nuomininkas ir vedėjas Vincentas<br />
Aleksandravičius (1853—1926, mirė <strong>su</strong>laukęs 73 metų). Jis šios vaistinės savininkas ir vedėjas<br />
nuo 1883 (gal nuo 1886) iki 1926 m. Pirmus metus nuomavo vaistinę iš Geldnerio įpėdinio<br />
Oskaro Geldnerio, 1886 m. ją nusipirko. Nuo 1890 m. Rusijos medicinos sąrašuose skelbiamos<br />
vaistininkų tautybės. Vincentas Aleksandravičius nurodo esąs lietuvis katalikas. Vincentas augo<br />
globojamas dėdės, Žagarės klebono.<br />
Kodėl pasirinko Vincentas šią specialybę? Tyrinėjant XIX a. antros pusės ir XX a. pirmos<br />
pusės farmacininkų profesinį kelią, teko pastebėti, kad šią profesiją dažniausiai rinkosi<br />
jaunuoliai, metę mokslus kunigų seminarijoje, taip pat neturtingų valstiečių vaikai, norėję išeiti į<br />
žmones. Dalis žmonių galvojo, kad tai puikus kelias dirbti savo tėvynės labui. Tai, kad minėtas<br />
kunigas bendravo <strong>su</strong> Daukantu, leidžia manyti, kad jam buvo nesvetimos Tautinio sąjūdžio<br />
idėjos. Todėl kunigas Aleksandravičius, galėjo pastūmėti savo sūnėną šiuo profesijos keliu<br />
žinodamas, kad jis galės grįžti į Lietuvą ir užsitikrinti sau ir dvasinę, ir materialinę gerovę.<br />
Mokėsi Maskvos universitete, diplomą gavo 1881 m. Draugavo <strong>su</strong> aušrininkais, <strong>su</strong> medicinos<br />
studentu iš Žagarės Antanu Buivydu. Čia matome tradicinį lietuvybės atgimimo žmogaus<br />
sąmonėje kelią. Rinkinyje „Mūsų senovė” [Mūsų senovė. — Kaunas, 1938. — T. 2. — Nr. 3 (8).<br />
— P. 519—521] publikuojamas studento A. Buivydo laiškas, rašytas 1884 m. provizoriui<br />
Aleksandravičiui į Viekšnius. Atsakydamas savo draugui dėl nuogąstavimų, jog jis prastai moka<br />
lietuvių kalbą ir dirbdamas vaistinėje mažai gali prisidėti prie lietuvybės, Buivydas pataria, kad<br />
reikia tiktai tvirto noro. Siūlo užmiršti merginas, mesti į šalį lenkiškas knygas ir gazietas ir<br />
skaityti Aušrą ir lietuviškas knygas. Iš Buivydo laiško galima <strong>su</strong>prasti, kad tik vienas iš<br />
nedaugelio kaip Aleksandravičius galėjo grįžti į savo tėvynę ir gyventi tarp saviškių. Kiti jo<br />
bendramoksliai pasklido po plačiąją Rusiją. Įsitvirtinti Viekšniuose jam padėjo dėdė kunigas<br />
Aleksandravičius. Dėdė nupirko vaistinę ir įpareigojo jį išleisti į mokslus gimines, ką Vincentas<br />
ir padarė. Padėjo broliui ir kt. giminaičiams. Vincento pirmoji žmona — Žagarės vaistininko<br />
pulkininko Kazlausko duktė. 1885 m. ji jauna mirė. Antrą kartą vedė 1892 m. rygiškę Kotryną<br />
Kerberdytę. (Mačiaus rankraščio kopija). Su antra žmona Kotryna <strong>su</strong>silaukė šešių vaikų. Trys jo<br />
sūnūs mirė Rusijoje. Sunūs Juozas tapo farmacininku ir savo tėvo vaistinės paveldėtoju. [...].<br />
Vincentas Aleksandravičius — jo vi<strong>su</strong>omeninė veikla<br />
Rinko liaudies medicinos žinias, užrašinėjo liaudies dainas ir padavimus. Kaip ir Aglinskas, ir<br />
kt. vaistininkai. Baigęs mokslus Rusijoje, pirmiausia ten ir dirbo. Lietuvoje uždarbis mažas,<br />
<strong>su</strong>nku įkurti vaistinę, nėra lėšų ją nupirkti. Bet tautinis atgimimas, kunigas ragina sūnėną grįžti<br />
46
namo ir dirbti tėvynės labui. 1883 m. grįžta. Kada Aleksandravičius pirko vaistinę, pats jis rašo,<br />
kad iš Oskaro Geldnerio vaistinę pirko 1886 m. sausio 20 d. Gal iki tol jis nuomavo ją iš<br />
įpėdinių. 1884 m. ateina laiškas iš Buivydo į Viekšnius, ir čia Aleksandravičius jau dirba.<br />
Aleksandravičiaus vaistinėje dirbo jis ir mokiniai, kartais vienas, o kartais du. Būdavo metų, kai<br />
pasamdydavo ir prov. pad. Apie darbą vaistinėje Elžbieta Avižonytė, vėliau Jasiukevičienė rašė,<br />
kad uždirbdavo 5 rub. per mėn., dirbo nuo 8 val. ryto iki 10 val. vakaro, dar budėdavo vaistinėje,<br />
kad savininkas draudė skaityti cicilikų knygas. Anūkė Aleksandravičiūtė rašo, kad senelis<br />
Vincentas artimai bendravo <strong>su</strong> Biržiškų šeima, <strong>su</strong> miestelio klebonu J. Zaleckių, Biržiškos knyga<br />
psl. 86 — kad visi trys buvo Viekšnių tradicijų kūrėjai. Vaistininko namuose lankydavosi ir<br />
Prano Mašioto šeima, kunigas Vienožinskis, gydytojas Vladas Nagevičius.<br />
1923 m. gautas prašymas įsteigti antrąją vaistinę Viekšniuose ir klausiama, ką apie tai mano<br />
Viekšnių vaistinės savininkas Vincentas Aleksandravičius. Pagal galiojančius normatyvus<br />
galima steigti vaistinę jei gyventojų skaičius didesnis nei 3000. Aleksandravičius rašo, kad<br />
pateikti duomenys, jog Viekšniuose gyvena apie 6000 gyventojų yra klaidinantys, nes prieš karą<br />
šis skaičius buvo dirbtinai pučiamas norint, kad per Ventą būtų pastatytas tiltas. Iš tiesų jis<br />
nurodo, kad Viekšniuose gyvena apie 2300 žmonių. Gyventojų ženkliai <strong>su</strong>menko miestelį<br />
nusiaubus gaisrui. Aleksandravičius sako, kad mirus populiariam daktarui Biržiškai, ir jo<br />
vaistinės apyvarta <strong>su</strong>mažėjo.<br />
Vienas iš sūnų turėjo baigti farmaciją ir tęsti tėvo praktiką. Tuo keliu pa<strong>su</strong>ko Vincento sūnus<br />
Juozas (1896—1977). Juozas mokėsi gimnazijoje Rygoje, tačiau [...], netikėtai šeimai, <strong>su</strong>grįžo į<br />
Viekšnius ir pranešė, kad nori dirbti vaistinėje. Mama Kotryna buvo labai nepatenkinta, ji<br />
svajojo, kad sūnus, baigęs gimnaziją, studijuos inžineriją ir paseks jos dėdės, garsaus tiltų<br />
inžinieriaus, profesiniu keliu. Nebaigęs pilno gimnazijos kurso galėjo stoti į kunigų seminariją<br />
arba pradėti darbą vaistinėje. Tuo tarpu tėvas Vincentas negalėjo nuslėpti savo džiaugsmo, kad<br />
turės įpėdinį vaistinėje. 1912 m. jis dirbo tėvo vaistinėje mokiniu.<br />
1916 m. Peterburgo karo akademijoje jis išlaikė egzaminus ir gavo provizoriaus padėjėjo<br />
diplomą. 1916—1917 m. dirbo karo ligoninės vaistinėje, 1917—1918 Jekaterinoslavo<br />
gubernijoje. Grįžo į nepriklausomą Lietuvą. Baigęs Peterburge Karo medicinos felčerių mokyklą<br />
1920 m. Juozas įstojo į Kauno Aukštuosius kur<strong>su</strong>s, vėliau tęsė studijas universitete ir 1925 m. <strong>su</strong><br />
pirmąją laida gavo chemiko vaistininko diplomą. Tais pačiais metais mirė ir mama, ir tėvas<br />
vaistininkas. Juozas Aleksandravičius tapo vaistinės vedėju. 1925 m., dar likus metams iki<br />
mirties, vaistininkas Vincentas Aleksandravičius parašė testamentą, kuriame visą turtą (žemę)<br />
Rygoje jis palieka savo dukrai, o vaistinę sūnui Juozui. Pastarąjį įpareigoja prižiūrėti motiną ir<br />
išleisti į mokslus jaunesnįjį jų sūnų. Testamente tiksliai nurodyta, kiek kam reikia skirti pinigų<br />
doleriais. Sekdamas savo dėdės kunigo pavyzdžiu, įpareigoja išmokslinti ir kitus asmenis, jei<br />
pats neturės vaikų. Taigi Juozas Aleksandravičius pradeda savo profesinį kelią. 1940 m. vaistinė<br />
nacionalizuojama. Liko dirbti vaistinės vedėju, nebuvo ištremtas. 1956 m. <strong>su</strong>rinkti prisiminimai,<br />
juose atiduodama duoklė sovietų valdžiai, kuri atėmė turtą, stabilumą.<br />
1950 m. Aleksandravičius rašė:<br />
Visą Lietuvos buržuazinės santvarkos laikotarpį farmacijos reikalai buvo visai apleisti, kitų<br />
specialybių žmonių tvarkomi, kurie palaikydavo vaistinių savininkus ir tuomi padalindavo mūsų<br />
luomą į dvi dalis — į privilegijuotus savininkus ir beteisius tarnautojus. Vaistinės būdavo<br />
spekuliacijos objektu, nes tankiai priklausė ne farmacininkams, o šiaip vertelgoms, kurie tarp<br />
savęs konkuruodami paeidavo netgi iki vaistų falsifikacijos.<br />
Tik 1940 m. ir mūsų padangėj nušvito Stalino saulė ir mes tapome savarankiški, laisvi.<br />
Atsimenu, <strong>su</strong> kokiu <strong>su</strong>sijaudinimu ir džiaugsmu perskaičiau pirmą Šiaulių Rajoninės kontoros<br />
raštą iš kurio <strong>su</strong>pratau, kad ir mes jau turime savo įstaigą, [kuri] mus teisingai tvarkys.<br />
Deja, ta laimė neilgai truko ir užėjus vokiečių okupacijai rajoninės kontoros greit buvo<br />
likviduotos, o tvarkymas grįžo į senas vėžes ir tik 1944 m. <strong>su</strong>triuškinus okupantus ir tarybinei<br />
santvarkai grįžus, mes vėl tapome laisvi.<br />
Buržuaziniais laikais vaistinės apyvarta buvo nežymi ir tai daugiausia <strong>su</strong>sidėdavo iš rankinio<br />
pardavimo, nes brangūs gydytojų honorarai buvo mažai prieinami liaudžiai. Užėjus vokiečių<br />
okupacijai, vaistų tiekimas visai <strong>su</strong>šlubavo ir daugiausia <strong>su</strong>sidėjo iš senų vaistažolių ir šiaip<br />
mažai vaistingų vaistų (nelikvidų), kurių savo krašte išleisti negalėjo. Apie tokius vaistus kaip<br />
47
diuretin, kalii jodytum, natrii salycilicum ir svajoti negalėjome, tik nuo 1950 m. Šiaulių rajoninės<br />
kontoros vaistų sandėliui iš griuvėsių <strong>su</strong> dideliu vargu atsikėlus prasidėjo normalus vaistų<br />
aprūpinimas ir apyvartos didėjimas. Novokaino gydymo įvedimas atsiliepė teigiamai į receptūros<br />
vaistinėje padidėjimą, 1928—30 m. Viekšnių vaistinė pagamino tik 2-3 tūkstančius receptų, o<br />
jau 1949 m. jau padarė virš 12 tūkstančių.<br />
Karo audrai siaučiant daug vaistinių tapo <strong>su</strong>griauta, <strong>su</strong>deginta, apiplėšta, nes vaistinės<br />
personalas dėl karo žygių turėjo jas apleisti.<br />
Man pačiam teko net 3,5 savaite būti patrankų ugnyje, nes visam medicinos personalui<br />
išlekiojus, leido man teikti medicinos pagalbą <strong>su</strong>žeistiems piliečiams ir mūsų kariuomenės<br />
kariams. Dėka tam Viekšnių vaistinė išliko sveika ir karo audros nepaliesta ir dabar aptarnauja<br />
plačią Viekšnių apylinkę <strong>su</strong> 25 kolūkiais.<br />
Vaistinės vedėjas J. Aleksandravičius.<br />
[...]. Aleksandravičius rašė atsiminimus ir tikrieji jo jausmai atspindėti 1000 puslapių<br />
dienoraštyje ar atsiminimuose. Dar Kaikaris yra pasakojęs, kad Aleksandravičius rašė<br />
atsiminimus, tai buvo įdomi asmenybė. Viekšniuose jis dirbo iki 1971 m., mirė 1977 m. Vaistinė<br />
perkelta į kitas patalpas 1980 m. Vaistinė Nr. 201.<br />
ALEKSANDRAVIČIUS KAZIMIERAS 1824—1884<br />
Žagaras A. I. B. [Antanas Buivydas]. Naujoji Žagarė // Auszra. — Tilžė, 1885. — Nr. 10/11.<br />
— P. 355—357. — Žinios aprašui: Lietuvių tautos praeitis. — Chicago, 1983. — T. 7. —<br />
Knygos 1—4 (25—28). — P. 363—365. — Tekste:<br />
Antanas Buivydas (1856—1919) Maskvoje studijavo <strong>su</strong> Vincentu Aleksandravičiumi,<br />
medikas. Nekrologe jis pateikia ir ištrauką iš Kazimiero Aleksandravičiaus testamento: „Asz<br />
(klebonas) paliepiu p-ui Vincentui Aleksandravyczei (brolio sūnui), kad jis 6 procentą nuo 5<br />
tukstancziu rubliu, duotu manimi prie nupirkimo aptėkos Vinksznėje...” — [Apie A. Buivydą<br />
rašė ir M. Biržiška: Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m.<br />
atsiminimų, pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 87].<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 86—87, 113 (nuotrauka). — Tekste:<br />
„Jaunąjį Vincentą Aleksandravičių leido į mokslus jo dėdė Žagarės klebonas kun. Kazimieras<br />
Aleksandravičius, (1824—1884 m.), kuriam nesvetimi buvo ir lietuvystės dalykai; jam, o gal<br />
kitam kun. Aleksandravičiui, „Varpas” priskyrė Koženevskio komedijos vertimą; pas jį senatvėje<br />
rado prieglaudą Sim. Daukanto bičiulis, buvęs Papilės klebonas kun. Ign. Vaišvila.”<br />
„Stud. A. Buivydo laiškas V. Aleksandravičiui 1884 m.” // Mūsų senovė. — Kaunas, 1938.<br />
— T. 2. — Nr. 3 (8). — P. 519—521.<br />
Višinskis P. Raštai. — Vilnius: Vaga, 1964. — 624 p.— P. 354—355: Povilas Višinskis laiške<br />
iš Peterburgo (Peterburgas, 1898 m. spalio 2 d. Petropilė, 1898 m. rugsėjo 20 d.) Julijai<br />
Žymantienei rašė: „28 lapkričio ketiname pastatyti komediją, bet kokią, dar nėra tikrai žinoma.<br />
Tur būt, prisieis iš lenkiškos kalbos paimti Koženevskio 10 ”.<br />
10 J. Koženevskis (1797—1863) — lenkų dramaturgas. Jo komedija „Šiaučius ir<br />
šeiminykštis”, K. Aleksandravičiaus 1883 m. išversta į lietuvių kalbą, išspausdinta „Varpe”,<br />
1890, Nr. 9—12.<br />
P. 360: Kitame laiške Julijai Žymantienei (Peterburgas, 1898 m. spalio 23 d.) Povilas<br />
Višinskis jau rašė: „Kaip nors nueik į teatrą [...]. 20 lapkričio bus pastatyta ant scenos lietuviškai<br />
komedija Koženevskio „Šiaučius ir jo šeiminykštis”.<br />
48
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 1. Iš kartos į kartą // Vienybė. — 1995. — Bal. 12. —<br />
Tekste: Kazimieras (1824—1884 m.) 1863 metais padėjo <strong>su</strong>kilėliams, 3 mėnesius sėdėjo<br />
kalėjime. 1863 m. kunigavo Biržuose, nuo 1868 metų — Žagarėje.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. [Pranešimas konferencijoje „Viekšnių kraštas ir jo<br />
žmonės”]. — Viekšniai. — 1996 08 24. — Žodžiu: „Koženevskio komediją „Šiaučius ir jo<br />
šeiminykštės” tikrai išvertė K. Aleksandravičius.”<br />
ALEKSANDRAVIČIUS VINCENTAS 1853-10-06 — 1926-04-30<br />
PROVIZORIUS VINCENTAS ALEKSANDRAVIČIUS 1853-X-6—1926-IV-30.<br />
VIEKŠNIŲ VAISTIN. IŠDIRBĘS 43 MET. ZOFIJA ALEKSANDROWICZ † 12<br />
GRUDNIA 1885 R. 26 LAT. KOTRINA KERBEDŽIUTE ALEKSANDRAVIČIENĖ 1863-<br />
II-8—1926- III-28. Z BARANOWSKICH ANTONINA UJEJSKA. 1865-IX-24—1945-V-4 //<br />
Iš įrašų antkapiniame paminkle-kryžiuje Viekšnių senosiose kapinėse.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 1, 86—98, 91 (nuotrauka: „Viekšnių<br />
vaistininkas Vinc. Aleksandravičius <strong>su</strong> šeimyna”), 116, 125—126, 131, 136, 138, 140, 220,<br />
222—223, 307, 335. — Tekste: „Mano amžiuje aptieka iš Geldnerio įpėdinių buvo nuomojama<br />
Zeidlerio, o paskui tapo nuosavybe Vincento Aleksandravičiaus (1853—1926 m.), dabar jo<br />
sūnaus Juozo Aleksandravičiaus.”<br />
„Stud. A. Buivydo laiškas V. Aleksandravičiui 1884 m.” // Mūsų senovė. — Kaunas, 1938.<br />
— T. 2. — Nr. 3 (8). — P. 519—521.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 1. Iš kartos į kartą // Vienybė. — 1995. — Bal. 12: ir<br />
nuotrauka. — Tekste:<br />
„Kazimieras Aleksandravičius pasiėmė pas save brolėną Vincentą, jį augino, mylėjo kaip tikrą<br />
sūnų, leido į mokslus. 1881 m. mano senelis baigė Maskvos universitete farmaciją ir keletą metų<br />
vaistininkavo Maskvoje bei kituose Rusijos miestuose. Klebonas, norėdamas, kad jo augintinis<br />
gyventų ir dirbtų Lietuvoje, 1883 m. nupirko iš varžytinių parduodamą vaistinę Viekšniuose ir<br />
dovanojo jam <strong>su</strong> sąlyga, kad šis kasmet skirtų 300 rublių vieno iš neturtingų giminaičių<br />
auklėjimui. [...]. Mano senelis Vincentas Aleksandravičius, pradėjęs dirbti šioje apleistoje<br />
vaistinėje, iš jos negaudavo pakankamai lėšų pragyvenimui, todėl ir jam materialinę paramą<br />
teikė dėdė. Sąžiningai, daug dirbdamas, senelis per 42 metus vaistinę pavertė pavyzdinga įstaiga,<br />
kurioje daugelis ano meto farmacininkų atliko praktiką.”<br />
Zalensas A. Kai prabyla senoji romantika // Vienybė. — 1995. — Rugs. 13, 16. — Tekste:<br />
Perspausdinta iš 1960 metų „Švyturio” Viekšnių vaistinės istorija.<br />
Kerys Bronius. Randevu Viekšnių kapinėse // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 10, 14, 17, 21,<br />
24, 28; Rugs. 4. — Tekste:<br />
Dauguma viekšniškiams žinomiausių žmonių palaidoti kapinių viduryje, čia ir: „Provizorius<br />
Vincentas Aleksandravičius. 1853. 10. 06—1926. 04. 30. Viekšnių vaistinėje išdirbęs 43 metus.<br />
Zofija Aleksandrowicz. 12 grudnia 1885 r. 26 lat. Kotrina Kerbedžiutė Aleksandravičienė.<br />
1863. 02. 08—1926. 03. 28. Z Baranovskich Antanina Ujejska. 1865. 09. 24—1945. 05. 04”.<br />
Žagarės klebonas Kazimieras Aleksandravičius (1824—1884) savo testamente rašė: „Asz<br />
(klebonas) paliepiu p-ui Vincentui Aleksandravyczei (brolio sūnui), kad jis 6 procentą nuo<br />
5 tukstancziu rubliu, duotu manimi prie nupirkimo aptėkos Vinksznėje...” Šį testamentą Vincento<br />
draugas Antanas Buivydas paminėjo „Aušros” 1885 m. 10—11 numeryje, pasirašydamas „A. I.<br />
B. Žagaras”.<br />
Testamentą vykdydami ir atsirado Viekšniuose Aleksandravičiai. Šiame šeimyniniame kape<br />
pirmiausiai palaidota pirmoji Vincento žmona, Žagarės vaistinės savininko pulkininko<br />
Kazlauskio duktė Sofija. Ji pagimdė sūnų Bronislovą (vėliau jaunųjų Biržiškų draugą) ir 26 metų<br />
49
mirė. Vincentas 1892 m. vedė Kotryną Kerbedžiūtę, žemaičių bajoro dukterį. Jų vaikai — Janina,<br />
Vincas, Juozas, Kazys, Vanda, Konradas. Pasak M. Biržiškos, Janina jauna mirė, Vincas,<br />
būdamas rusų karininku, 1916 m. žuvo Galicijoje. Juozas paveldėjo Viekšnių vaistinę.<br />
Nesveikavęs Kazys 1916 m. mirė Maskvoje. Vanda kuri laiką buvo vokiečių kalbos mokytoja<br />
Viekšnių mokykloje, 1923 m. ištekėjo už diplomato V. Gilio. Konradas Vytauto Didžiojo<br />
universitete baigė teisės mokslus.<br />
1926. 03. 28 mirė Kotryna Aleksandravičienė, o po mėnesio ir jos vyras Vincentas. Antaniną<br />
Ujejska čia palaidojo Juozas Aleksandravičius. 1938. 11. 23 jis rašė Vidaus reikalų ministerijos<br />
Administracijos departamentui: „Mano uošvė — žmonos motina Antanina Ujejskienė, 69 m.<br />
amžiaus, yra gimusi Bobruiske, Minsko rėdyboje. Prieš Didįjį karą gyveno Kaukaze,<br />
Ekaterinodare. 1921 m. sykiu <strong>su</strong> vyru norėjo įvažiuoti Lietuvon, bet prie rubežiaus nebuvo į<br />
Lietuvą įsileisti ir jiems pavyko nuvykti Lenkijon, kur apsigyveno Varšuvoje. 1932 m. mirė jos<br />
vyras ir nuo to laiko paliko be jokių pragyvenimo lėšų... Todėl neatbūtinai reikalinga, kad mano<br />
uošvė persikeltų gyventi pas mane, kuriai aš pasižadu teikti pragyvenimą ligi jos gyvos galvos”.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. [Pasakojimas Akmenės rajono savivaldybės viešosios<br />
bibliotekos bibliotekininkų renginyje]. — Naujoji Akmenė. — 1998. — Spal. 16. — Žodžiu:<br />
„Mano senelis Vincentas, dieną išdirbęs vaistinėje, o tada vaistinė dirbdavo ilgai — iki pat<br />
9—11 valandos vakaro, paskui dar irgi negalėdavo nueiti miegoti. Kambarys buvo šalia<br />
vaistinės. Jį vadindavo pirmuoju kambariu. Ten stovėjo apvalus stalas <strong>su</strong> mediniais tokiais<br />
krėslais, ir stovėjo žibalinė lempa, prie kurios senelis skaitydavo savo prenumeruojamą spaudą.<br />
Jis gana daug prenumeravo. Iš Petrapilio, Varšuvos. [...]. Senelis taip pat slapta gaudavo Tilžėje<br />
spausdinamą lietuvišką spaudą, lietuviškų knygelių. Jas perskaitęs, perduodavo savo vaistinės<br />
mokiniams, kad ir jie būtinai paskaitytų. 1905 metais <strong>su</strong>aktyvėjo caro ochranka, šnipelių daug<br />
atsirado. Ant langų buvo tokios tamsios štoros. Senelis pradėjo nebenuleidinėti jų iki galo —<br />
palikdavo geroką tarpą. Paklaustas, kodėl taip keistai darąs, atsakė: „Kad šnipai, priėję prie<br />
lango, matytų, kad aš rusiškus laikraščius, rusiškus žurnalus skaitau.” Pakėlęs specialiai<br />
vartydavo, kad aiškiai matytų. Tuo metu buvo daromos kratos. Netgi pas Antaną Biržišką, nes<br />
buvo įskųsta, kad jis gauna lietuviškų knygelių.”<br />
Paminėtos 150-osios Vincento Aleksandravičiaus gimimo metinės // Trečiadienio valanda<br />
(„Būdo žemaičių” priedas). — 2003. — Spal. 15. — Nr. 42 (53) // Būdas žemaičių. — 2003. —<br />
Spal. 15. — Nr. 121 (713): L. Kazlauskienės nuotrauka: „Ypatingo dėmesio <strong>su</strong>silaukė Vincento<br />
Aleksandravičiaus anūkės Zofijos Aleksandravičiūtės-Navickienės papasakota senelio gyvenimo<br />
istorija”. — Visas tekstas:<br />
Atvykusieji į Viekšnių centrą pirmiausia akimis nuglosto vienos iš Lietuvoje seniausių<br />
vaistinių pastato sienas. Bet pastatų nebūna be žmonių, o šie išgyvena jiems skirtus likimus.<br />
Spalio mėnesio pradžioje į vaistinės muziejų rinkosi norintys prisiliesti prie šiame pastate<br />
gyvenusių žmonių istorijos, labiausiai gilinantis į Vincento Aleksandravičiaus gyvenimą.<br />
Popietės štrichai<br />
Pagerbę Aleksandravičių atminimą Viekšnių kapinėse minėjimo dalyviai <strong>su</strong>siriko į vaistinės<br />
muziejų. Pamąstyti apie žmogaus gyvenimo paskirtį skatino Danutės Končienės įvadinė kalba.<br />
Mintimis pasidalijo vaistinėje dirbusi Teofanija Škerbaitė-Statkuvienė, skambėjo Vilhelminos<br />
Imbrienės atliekami romansai. Prisiminti buvę padėjėjai, mokiniai, išskirtinai geru žodžiu<br />
paminėta Emilija Virkutytė-Tomkevičienė.<br />
Mažasis patriotas<br />
Vincentas Aleksandravičius gimė 1853, mirė 1926 metais. Pasaulį išvydo gausioje šeimoje,<br />
todėl tėvo brolis klebonas Kazimieras Aleksandravičius jį pasiėmė savo globon. Iš pradžių jiedu<br />
gyveno Biržuose, kur juos ir užklupo 1863 metų <strong>su</strong>kilimo įvykiai. Kunigas Kazimieras atidavė<br />
<strong>su</strong>kilėliams savo arklius, to paties paprašė ir žydų rabino bei stačiatikių popo. Tai matydamas<br />
dešimtmetis vaikas pabėgo miškan prašytis pas <strong>su</strong>kilėlius. Žinoma, mažasis patriotas buvo<br />
grąžintas namo. Tuo tarpu klebonas Kazimieras caro valdžios buvo <strong>su</strong>imtas, po kurio laiko<br />
paleistas, tačiau be teisės dirbti ganytojišką darbą. Tam laikotarpiui dėdė ir sūnėnas grafo<br />
50
Marikonio pakviesti apsigyveno Salų dvare. Tačiau čia prasidėjo Krymo karo įvykiai ir klebonas<br />
Kazimieras pasitarnavo carui <strong>su</strong>rinkdamas nemažas rinkliavas kariuomenei šelpti, už ką caras jį<br />
apdovanojo kryžiumi, o gubernatorius paskyrė kunigauti Žagarėn.<br />
Poemas deklamavo lotyniškai<br />
Po <strong>su</strong>kilimo pas Kazimierą apsigyveno Simono Daukanto bičiulis kunigas Vaišvila. Jam buvo<br />
patikėta berniuką ruošti gimnazijon, o pats Kazimieras, turėdamas aibę reikalų, nelabai<br />
tesidomėjo, kaip tas pasirengimas vyksta. Nuvežus Vincentą į Rygą, Aleksandro vardo<br />
gimnaziją, paaiškėjo, jog berniukas nė žodžio nemoka rusiškai, tačiau deklamuoja ilgiausias<br />
poemas lotyniškai. Komisija liepė per vasarą išmokti rusų kalbos pagrindų, o rudenį atvažiuoti<br />
mokytis. Taip prasidėjo Vincento mokslai, o Kazimieras Aleksandravičius puoselėjo viltis, kad<br />
sūnėnas pa<strong>su</strong>ks jo pėdomis. Deja, baigęs gimnaziją, vaikinas griežtai atsisakė kunigystės, tuo<br />
užrūstindamas dėdę, įsidarbino papulkininkio Mykolo Kazlausko vaistinėje mokiniu, vėliau<br />
išvažiavo į Maskvą.<br />
Nusižiūrėjo vaistinę Viekšniuose<br />
Žinoma, po metų dėdė atsileido ir toliau rėmė sūnėną. O Vincentas Maskvoje prie universiteto<br />
išlaikė provizoriaus padėjėjo egzaminus ir įstojo mokytis į universitetą. Čia chemija visam<br />
gyvenimui tapo mėgstamiausiu jo dalyku. Baigęs universitetą, grįžo Lietuvon ir įsidarbino<br />
Kelmės vaistinėn. Čia jį globojo dėdės Kazimiero draugas prelatas Giedraitis. Vincentas netruko<br />
pagarsėti kaip geras specialistas ir jį ėmė kviestis kitos vaistinės. Tada K. Aleksandravičius<br />
<strong>su</strong>sirūpino, kad sūnėnas neišvyktų kur toli ir ėmė žvalgytis jam nupirkti vaistinę. Taip ir buvo<br />
nužiūrėta Gioldnerio vaistinė Viekšniuose. Pats savininkas po <strong>su</strong>kilimo buvo kalėjęs ir praradęs<br />
sveikatą, tad vaistinė buvo išnuomota Zeldneriui. Pastarasis garsėjo kaip apsileidėlis. Pavyzdžiui,<br />
daktaras Antanas Biržiška, nepasitikėdamas Zeldneriu, pats iš sandėlio išsirašydavo vaistų ir<br />
dalydavo ligoniams. Kai Vincentas drauge <strong>su</strong> pusbroliu Čaplinsku atvyko į Viekšnius apžiūrėti<br />
vaistinės, arkliai pametė neseniai pakaustytas pasagas. Tai buvo palaikyta gera lemiančiu ženklu<br />
ir taip Vincentas Aleksandravičius pasiliko Viekšniuose. Iš pradžių jis buvo tik valdytojas, nes<br />
reikėjo laukti, kol Telšiuose gyvenantis kitas brolis Gioldneris <strong>su</strong>tvarkys dokumentus. Vincentui<br />
ėmus tvarkytis vaistinėje, reikalai iš esmės pasikeitė, tačiau tai nepatiko čia dar gyvenusiai<br />
buvusio savininko Gioldnerio žmonai. Toji bandė Vincentą išgąsdinti pasakodama ir vaidindama<br />
istorijas <strong>su</strong> vaiduokliais. Jaunasis vaistininkas, žinoma, tuo nepatikėjo ir pačią Gioldnerienę<br />
nuramino keliais revolverio šūviais į viršų.<br />
Baldai tebestovi muziejuje<br />
1883 metais įsikūrus Viekšniuose, Vincentui Aleksandravičiui rūpėjo <strong>su</strong>kurti šeimą. Iki 1884<br />
metų jis <strong>su</strong>kaupė lėšų šeimos išlaikymui ir liepos 18 dieną samdytais arkliais išvyko Žagarėn, kur<br />
kunigas Martinkus palaimino (nes dėdė tuo metu sirgo) santuoką <strong>su</strong> Zosele Kazlauskaite.<br />
Jauniesiems grįžus į Viekšnius, Gioldnerienė buvo paprašyta išsikraustyti pas savo dukrą<br />
Bagdzevičienę į Gyvuolių kaimą. Tuo laiku Žagarėje mirė Kazimieras Aleksandravičius. Jis<br />
paliko išsamų testamentą, išlikusį iki šių dienų. O Vincentas, kaip naujakurys Viekšniuose,<br />
neturėjo baldų, todėl po dėdės mirties parsivežė iš Žagarės klevinį stalą, komodą, spintą, keletą<br />
kėdžių. Šie baldai šiandien tebestovi muziejuje kaip eksponatai. Be parsivežtinių iš Žagarės<br />
Vincentas dar iš Vandos Sruogienės senelių Daugirdų nusipirko jiems nebereikalingus<br />
„salioninius” baldus ir tie baldai tarnavo visiems Aleksandravičiams iki paskutiniųjų jų<br />
gyvenimo Viekšniuose dienų.<br />
Gaigalaitė Aldona (profesorė, humanitarinių mokslų daktarė). Lietuvių tautinio atgimimo<br />
epizodas: Antano Buivydo laiškas Vincentui Aleksandravičiui // Kopijuota iš interneto 2008-06-<br />
22: History. A Collection of Lithuanian Universities’ Research Papers (Istorija. Lietuvos<br />
aukštųjų mokyklų mokslo darbai), is<strong>su</strong>e: 64 / 2006, pages: 71—73, on www.ceeol.com // Istorija.<br />
2006. LXIV / 64. Šaltinių publikacija. — Tekste:<br />
Skelbiamas lietuvio studento A. Buivydo 1884 m. sausio 22 d. laiškas Vincentui<br />
Aleksandravičiui (1853-1926) rastas Viekšnių vaistininko V. Aleksandravičiaus palikuonių<br />
Zofijos Aleksandravičiūtės-Navickienės asmeniniame archyve. Antanas Buivydas (1856-1919)<br />
kilęs iš Žagarės. Maskvoje studijuodamas labai rūpinosi lietuvybės reikalais, „Aušros” leidimu,<br />
51
lietuvių studentų vi<strong>su</strong>omenine veikla. A. Buivydas ir V. Aleksandravičius studijavo vienu metu.<br />
Pirmasis mediciną, antrasis farmaciją Maskvos universitete XIX a. 8-9 dešimtmetyje. Jie<br />
draugavo, kartu veikė lietuvių studentų organizuojamuose vi<strong>su</strong>omeniniuose renginiuose.<br />
Maskvos studentai lietuviai telkėsi į tautinę lietuvių studentų veiklą palyginti anksti atsiskyrę<br />
nuo lenkų studentų veiklos ir jų idėjų. Jie svarstė galimybę leisti periodinį lietuvišką laikraštį ir<br />
patys. 1880-1881 m. Maskvos universitete išleido 4 numerius hektografuoto studentų laikraštėlio<br />
„Aušra”. Jame buvo išspausdinta trumpa lietuvių kalbos gramatika, lietuvių liaudies dainų,<br />
pasakų, eilėraščių. Tai rodė studentų <strong>su</strong>sirūpinimą lietuvių kalbos norminimo, jos ugdymo ir<br />
išsaugojimo būtinybe. Tas problemas ryškiai atspindi ir A. Buivydo laiškas, rašytas 1884 01 22<br />
V. Aleksandravičiui į Viekšnius. Be to, Maskvos studentai lietuviai palaikė vieni kitus užgriuvus<br />
materialiniams <strong>su</strong>nkumams. Telkėsi į profsąjungų tipo organizaciją, svajojo apie legalios<br />
draugijos įkūrimą, kurios skyriai galėtų būti ir Lietuvoje. Siekė palaikyti ryšius <strong>su</strong> konfesine<br />
inteligentija, tai matyti ir pateiktame laiške. Norėjo bendrauti <strong>su</strong> Lietuvos gyventojais ir kelti jų<br />
tautinę savimonę. O tam reikėjo, kad būtų panaikintas spaudos draudimas. Ta galimybe, kaip<br />
matyti iš A. Buivydo laiško, buvo tikima. Svarbiausias studentų tikslas buvo žadinti lietuvių<br />
tautinę savimonę, sampratą dėl gimtosios kalbos garbingumo, grūdinti lietuvišką charakterį,<br />
puoselėti savo papročius ir stiprinti krašto ekonomiką. Jie <strong>su</strong>prato, kad reikšmingas veiksnys<br />
išsivaduoti iš patvaldystės priespaudos yra lietuvių dvasinės ir materialinės gerovės kėlimas.<br />
V. Aleksandravičius, baigęs mokslus anksčiau už A. Buivydą ir apsigyvenęs Žemaitijoje,<br />
neatitrūko nuo lietuviškos veiklos. Savo draugo A. Buivydo paakintas, kas matyti iš skelbiamo<br />
laiško, jis rinko žemaičių dainas, pasakas, patarles, lietuviškus vaistažolių pavadinimus.<br />
Vaistininkas stengėsi <strong>su</strong> savo klientais kalbėti ta kalba, kuria į jį kreipėsi reikalingi pagalbos.<br />
Kaip pažymi Mykolas Biržiška knygoje „Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose” (Kaunas, 1938,<br />
p. 89), Vincentas Aleksandravičius gerai kalbėjo lietuviškai žemaičių ir aukštaičių tarmėmis.<br />
Iš laiško matyti A. Buivydo <strong>su</strong>sižavėjimas „Aušros” ir jos kalendoriaus pasirodymu,<br />
pastangos, kad lietuviška mintis ir laikraštis V. Aleksandravičiaus būtų skleidžiami Lietuvoje.<br />
Džiaugiamasi lietuvybės atgimimu, lietuvių tautinio sąmoningumo stiprėjimu. Laiške<br />
teiraujamasi apie bendrus pažįstamus Žagarėje. O tuo metu Žagarėje, Vytauto Merkio teigimu,<br />
telkėsi stiprus lietuviškumo židinys. Ten dirbo kunigas Kazimieras Aleksandravičius<br />
(1823-1884), apie kurio geradarystę jam (matyt, finansinę paramą) užsimena laiške A. Buivydas.<br />
Pas Senosios Žagarės kleboną gyveno iš tremties Rusijoje grįžęs kun. A. Vaišvila. Į lietuvišką<br />
veiklą buvo pasinėręs K. Aleksandravičiaus vargonininkas Augustinas Baranauskas, jis vietos<br />
jaunimo palaikomas leido hektografuotą laikraštėlį „Dajniu neszejis”. Vaistinę Žagarėje turėjo<br />
Feliksas Kazlauskas, 1863 m. <strong>su</strong>kilimo dalyvio pulkininko Felikso Kazlausko sūnus. Dažnas<br />
svečias pas kunigą būdavo J. Šliūpas. Lankėsi kunigo giminės Žemaitijos dvarelių savininkai<br />
Čaplinskiai, Karpuškos, kurių viena atžala ištekėjo už būsimojo architekto Antano Vivulskio<br />
tėvo. Lankydavosi giminaičiai Malinauskai, vėliau artimai <strong>su</strong>siję <strong>su</strong> J. Šliūpu, taip pat kiti<br />
Aleksandravičių giminės, kuriuos žagariškis A. Buivydas, matyt, gerai pažinojo. Vincento<br />
Aleksandravičiaus kurso draugų, laiške minimų studentiškomis pravardėmis Linka ir Broniušas,<br />
nustatyti nepavyko. Kas dirbo Kelmėje vaistininku po to, kai iš ten išvyko V. Aleksandravičius,<br />
taip pat neaišku. Todėl tų pavardžių paaiškinti negalėjau.<br />
Baigęs medicinos studijas, 1884 m. Žagarėje apsigyveno ir gydytoju dirbo pats Antanas<br />
Buivydas.<br />
Pateikiame laišką, perrašytą dabartine lietuvių kalbos rašyba, taip pat jo fotokopiją, kuri nuo<br />
laiko šiek tiek išblukusi, tačiau yra įskaitoma. Tegul A. Buivydo laiškas bus to meto lietuvių<br />
kalbos ir rašybos pavyzdys tiems, kurie domisi lietuvių kalbos ir tarmių istorija.<br />
Mielas drauge Vientauti,<br />
Ačiū Tau žemai už parašytą pas mane gromatą ir atsiuntimą žinių apie mano gerus pažįstamus<br />
lietuvininkus; taipogi prašau nepyk, jei ką aš aštriai pasakysiu ar tikriau sakant, nešvelniai<br />
išguldysiu savo mysles. Rašai, kad būdamas laimingu tarpe nelaimingųjų nieko gero negalįs<br />
<strong>su</strong>teikti dėl savųjų brolių lietuvininkų, taipgi darbuodamasis aptiektoje neturįs laiko pasimokyti<br />
lietuviškos kalbos. Aš <strong>su</strong> tokia byla negaliu <strong>su</strong>lygti. Tiktai reik tvirto noro, o laikas gal atsirasti<br />
ant to dalyko labai lengvai. Užmiršk apie mergaites, mesk į šalį lenkiškas knygutes ir gazietas<br />
(Warszavska gazeta), o imkis už skaitymą Aušros ir kitų gerų knygelių lietuviškų, įsitėmyk į<br />
52
kožną žodį, kuris išlekia iš burnos atėjusio dėl pirkimo vaistažolių lietuvininko, nes tiktai<br />
aiškiausia ir tikriausia kalba užsilaikė dar lig šiolei širdyse mūsų kaimiečių brolių lietuvių ir<br />
žemaičių.<br />
Man malonu išgirsti, kad laimingas esi iš to, jog tarp savųjų priseina gyventi. Aš matau, kad<br />
myli mūsų žemę Lietuvą brangią, nes renki dainas, giesmes, o gal ir vardus vaistažolių, pasakas,<br />
priežodžius ir taip toliau ir kaip žinau gerai duodi pašalpą nemažą apsirgusiems mūsų broliams,<br />
sūnums Lietuvos, taipgi matau, kad iš tikros širdies nori matyti lietuvninkus kaip<br />
medžiagiškuose, taip ir dvasiškuose dalykuose ne žemesniais ir ne mažesniais už kitas tautas jau<br />
seniai apšviečiamas šviesa visokių mokslų.<br />
Naujo ko gero mažai ką galiu pasakyti: iš tavo bendrų Maskvoje labai jau mažai kas beyra:<br />
Šemeta apsivedęs <strong>su</strong> siuvike gude ir palikęs ją nėščią nuskambėjo pernai ant amžino gyvenimo<br />
pas mūsų narsius garbingus prosenius. Linka Kazokijoje nusipirko aptieką. Bronišas kaip Ako<br />
bitės pasirodė pradžioje šių metų, bet tikrai vėl išsibaldė iš Maskvos negavęs vietos. Tas, kuris<br />
buvo Kelmėje aptiektoje (neatmenu jo pavardės) pradžioje metų mėgino duoti egzaminą ant<br />
provizoriaus, nežinau ar išdavė, tiktai prašė // Tau nusiųsti labas dienas. Jei skaitai gazietą Kraj<br />
ar kitus gudiškus laikraščius, tai jau aiškiai galėjai girdėti apie tvirtą kasdien augantį atsigimimą<br />
lietuviškos tautos. Aušra, kaip žinai pats, tūkstančiais jau platinas po svietą, keldama iš gilaus<br />
miego tvirtus, dorus lietuvininkus ir grąžindama ant tvirto kelio išgamas Lietuvos, kurie diena iš<br />
dienos mažinas nuo atgijusios lietuviškos dvasios, kaip pavasario sniegas nuo spindulių saulės.<br />
Aušrą skaito ne tik Europoj, bet ir Amerikoj ir Azijoje. Už rubežiaus daug išeina naudingų gražių<br />
lietuviškų knygelių. Nu pasakyk iš atvertos širdies, argi ne puikiai, naudingai <strong>su</strong>statytas Aušros<br />
kalendorius. Aš dėl paraginima ant skaitymo knygų vakar išsiunčiau savo broliui Aleksandrui jį į<br />
Žagarę. Vi<strong>su</strong>ose kampuose trūsia šie tikri lietuviai rašą knygas, žodynus, puikias naudingas<br />
eileles. Petrapilėje Akademijoje mokslų spaudžia lietuviškai gudišką žodyną Juškaus ir dainų<br />
<strong>su</strong>rinktų jo daugiau kaip tūkstantį. Pirmos <strong>su</strong>rinktos jo dainos trys priedai (tomai) jau visosios<br />
išpirktos, antrą kartą priseis spausti, nes mokyti vyrai visoj Europoj jų reikalauja. Didei svarbu ir<br />
reikalinga dėl visokių mokslų esanti. //<br />
Vienas žmogus turįs ne mažą įtekmę ant visokių dalykų mūsų Viešpatystėje, aš kaip girdėjau<br />
nuo šalies, tikrai girdėjo savo ausia nuo Aukščiausiojo Ciesoriaus, kad jis ne tik paleisiąs spausti<br />
lietuviškas knygas lotyniškomis literomis, bet paliepęs (obiazatelno) įvesti lietuvišką liežuvį<br />
škalose, visose rėdybose lietuviškose, nes tik tokiu būdu galės no esant apsergėti lietuvius nuo<br />
apsilenkinimo. Žinomas daiktas, kad lietuviai nesnaus, kai tą viską gaus, ko reikalaus.<br />
Aš gyvenu gerai. Sunkųjį egzaminą išdaviau, daug smarkiai turiu darbo, nes ne tik viena<br />
medicina užsijemu, bet ir kitas knygas skaitau. Sveikata mano eina tvirtyn, jaučiu save kaip<br />
liūtas. Šiemet pabaigsiu mokslą. Noriu gauti vietą Lietuvoje, jau po biški rūpinuos apie tai, viltį<br />
turiu, nežinau tik gerai, ar ji išsipildys. Kitą kurį / laišką / apie tą dalyką plačiau pašnekėsim.<br />
Atiduok nuo manęs labas dienas savo dėdei klebonui, kurio aš ant amžių neužmiršiu ir dėkavosiu<br />
už jo manęs dėlei geradarystes, taipgi labas dienas p. p. Karpuškams, Malinauskui, Čaplinskui,<br />
kunigui Vaišvilai ir kitiems mano pažystamiems. Rašyk, mielas drauge, nepatingėk, aš <strong>su</strong> didžia<br />
malone skaitau Tavo gromatas po šimtą sykių.<br />
Tavi širdingai bučiuoju. A. Buivydis. Maskva. Sausio 22 d. 1884 m. Adres. Moskva<br />
F./akultet/. Medik 5 kypca.<br />
Gauta 2006 m. gegužės 16 d.<br />
Pateikta spaudai 2006 m. lapkričio 21 d.<br />
ALEKSANDRAVIČIENĖ [-KAZLAUSKYTĖ] SOFIJA (ZOFIJA) apie 1859 — 1885-12-12<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 87. — Tekste: Vincentas Aleksandravičius<br />
„vedė Žagarės vaistinės savininko pulk. Kazlauskio dukterį Sofiją, kuri betgi, pagimdžiusi sūnų<br />
Bronislovą, 1885 m. jaunutė pasimirė.”<br />
Kerys Bronius. Randevu Viekšnių kapinėse // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 10, 14, 17, 21,<br />
24, 28; Rugs. 4. — Tekste:<br />
53
Dauguma viekšniškiams žinomiausių žmonių palaidoti kapinių viduryje, čia ir: „Provizorius<br />
Vincentas Aleksandravičius. 1853. 10. 06—1926. 04. 30. Viekšnių vaistinėje išdirbęs 43 metus.<br />
Zofija Aleksandrowicz. 12 grudnia 1885 r. 26 lat. Kotrina Kerbedžiutė Aleksandravičienė.<br />
1863. 02. 08—1926. 03. 28. Z Baranovskich Antanina Ujejska. 1865. 09. 24—1945. 05. 04”.<br />
Žagarės klebonas Kazimieras Aleksandravičius (1824—1884) savo testamente rašė: „Asz<br />
(klebonas) paliepiu p-ui Vincentui Aleksandravyczei (brolio sūnui), kad jis 6 procentą nuo<br />
5 tukstancziu rubliu, duotu manimi prie nupirkimo aptėkos Vinksznėje...” Šį testamentą Vincento<br />
draugas Antanas Buivydas paminėjo „Aušros” 1885 m. 10—11 numeryje, pasirašydamas „A. I.<br />
B. Žagaras”.<br />
Testamentą vykdydami ir atsirado Viekšniuose Aleksandravičiai. Šiame šeimyniniame kape<br />
pirmiausiai palaidota pirmoji Vincento žmona, Žagarės vaistinės savininko pulkininko<br />
Kazlauskio duktė Sofija. Ji pagimdė sūnų Bronislovą (vėliau jaunųjų Biržiškų draugą) ir 26 metų<br />
mirė.<br />
Paminėtos 150-osios Vincento Aleksandravičiaus gimimo metinės // Trečiadienio valanda<br />
(„Būdo žemaičių” priedas). — 2003. — Spal. 15. — Nr. 42 (53) // Būdas žemaičių. — 2003. —<br />
Spal. 15. — Nr. 121 (713): L. Kazlauskienės nuotrauka: „Ypatingo dėmesio <strong>su</strong>silaukė Vincento<br />
Aleksandravičiaus anūkės Zofijos Aleksandravičiūtės-Navickienės papasakota senelio gyvenimo<br />
istorija”. — Tekste:<br />
„1883 metais įsikūrus Viekšniuose, Vincentui Aleksandravičiui rūpėjo <strong>su</strong>kurti šeimą. Iki 1884<br />
metų jis <strong>su</strong>kaupė lėšų šeimos išlaikymui ir liepos 18 dieną samdytais arkliais išvyko Žagarėn, kur<br />
kunigas Martinkus palaimino (nes dėdė tuo metu sirgo) santuoką <strong>su</strong> Zosele Kazlauskaite.<br />
Jauniesiems grįžus į Viekšnius, Gioldnerienė buvo paprašyta išsikraustyti pas savo dukrą<br />
Bagdzevičienę į Gyvuolių kaimą”.<br />
ALEKSANDRAVIČIENĖ [-KERBEDYTĖ] KOTRYNA 1863-02-08 — 1926-03-28<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 87—89, 91 (nuotrauka), 126. — Tekste:<br />
Vincentas Aleksandravičius „antrą kartą, 1892 m., vedė rygiškę Kotryną Kerbedytę (mirė<br />
1926 m., mėnesį prieš vyro mirtį).” Vaikai: Janina (mirė kelerių metų), Vincas (žuvo<br />
tarnaudamas karininku Galicijoje), Juozas (vaistininkas), Kazys (mirė 1916 m. Maskvoje), Vanda<br />
(vėliau Gilienė), Konradas (teisininkas).<br />
Kerys Bronius. Randevu Viekšnių kapinėse // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 10, 14, 17, 21,<br />
24, 28; Rugs. 4. — Tekste:<br />
Dauguma viekšniškiams žinomiausių žmonių palaidoti kapinių viduryje, čia ir: „Provizorius<br />
Vincentas Aleksandravičius. 1853. 10. 06—1926. 04. 30. Viekšnių vaistinėje išdirbęs 43 metus.<br />
Zofija Aleksandrowicz. 12 grudnia 1885 r. 26 lat. Kotrina Kerbedžiutė Aleksandravičienė.<br />
1863. 02. 08—1926. 03. 28. Z Baranovskich Antanina Ujejska. 1865. 09. 24—1945. 05. 04”.<br />
Žagarės klebonas Kazimieras Aleksandravičius (1824—1884) savo testamente rašė: „Asz<br />
(klebonas) paliepiu p-ui Vincentui Aleksandravyczei (brolio sūnui), kad jis 6 procentą nuo<br />
5 tukstancziu rubliu, duotu manimi prie nupirkimo aptėkos Vinksznėje...” Šį testamentą Vincento<br />
draugas Antanas Buivydas paminėjo „Aušros” 1885 m. 10—11 numeryje, pasirašydamas „A. I.<br />
B. Žagaras”.<br />
Testamentą vykdydami ir atsirado Viekšniuose Aleksandravičiai. Šiame šeimyniniame kape<br />
pirmiausiai palaidota pirmoji Vincento žmona, Žagarės vaistinės savininko pulkininko<br />
Kazlauskio duktė Sofija. Ji pagimdė sūnų Bronislovą (vėliau jaunųjų Biržiškų draugą) ir 26 metų<br />
mirė. Vincentas 1892 m. vedė Kotryną Kerbedžiūtę, žemaičių bajoro dukterį. Jų vaikai — Janina,<br />
Vincas, Juozas, Kazys, Vanda, Konradas. Pasak M. Biržiškos, Janina jauna mirė, Vincas,<br />
būdamas rusų karininku, 1916 m. žuvo Galicijoje. Juozas paveldėjo Viekšnių vaistinę.<br />
Nesveikavęs Kazys 1916 m. mirė Maskvoje. Vanda kuri laiką buvo vokiečių kalbos mokytoja<br />
Viekšnių mokykloje, 1923 m. ištekėjo už diplomato V. Gilio. Konradas Vytauto Didžiojo<br />
54
universitete baigė teisės mokslus. 1926. 03. 28 mirė Kotryna Aleksandravičienė, o po mėnesio ir<br />
jos vyras Vincentas. Antaniną<br />
ALEKSANDRAVIČIUS JUOZAS, VINCENTO 1896—1977<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. X, 25, 64, 86, 88, 91 ir kt.<br />
Vaistinei 100-tas metų // Pergalės vėliava. — 1960. — Rugs. 7. — Tekste: Vaistininko Juozo<br />
Aleksandravičiaus 35 darbo metų jubiliejus.<br />
Janulionis A. Šimtmečio kalba // Pergalės vėliava. — 1960. — Rugs. 21, 24, 28.<br />
Žilevičius R. Senasis vaistininkas rašo knygą... // Tiesa. — 1966. — Bal. 16. — Nr. 89<br />
(7056). — Žinios aprašui: Iškarpa, rasta kunigo K. Andriuškos namuose. — Visas tekstas:<br />
Kiek sykių būsit Viekšniuose, atkreipsit dėmesį į senąją vaistinę. Sukant pro paštą, iš tolo<br />
matosi baltos langinės, olandiškų čerpių stogas, senoviškas <strong>su</strong> gaubtu kaminas. Pačiam pastatui<br />
apie porą šimtų metų būsią, o vaistinei daugiau kaip šimtas.<br />
Taip <strong>su</strong>siklostė, kad dabartinis vaistinės valdytojas Juozas Aleksandravičius paveldėjo vaistinę<br />
iš savo tėvo. Paveldėjo kartu <strong>su</strong> dideliu noru padėti paprastiems darbo žmonėms, tyliems ir<br />
atkakliems žemaičiams, paveldėjo <strong>su</strong> Viekšnių miestelio istorijos detalėm pasakoriaus tėvo<br />
lūpose.<br />
Juozas prisimena pasakojimus, kaip į užpakalines duris belsdavosi 1861—63 metų <strong>su</strong>kilėliai.<br />
Iš čia jie išsinešdavo skausmą malšinančių žolelių, drobės ir pakulų žaizdoms tvarstyti.<br />
Vaistinėje veikia parodėlė: stovi senoviškas grūstuvas vaistams grūsti, pageltęs vaistų<br />
receptas, išrašytas Simonui Daukantui, kuokštelis pakulų, kurias naudojo vietoj vatos. Pajuodęs,<br />
<strong>su</strong>siraitęs odos gabalėlis. Tai budelio išrėžtas žmogaus nugaros diržas — pasirodo, ir jis buvo<br />
taikomas medicinoje, gydytojai jį skirdavo... žaizdoms gydyti.<br />
O jei visa tai aprašyti? — kilo kartą mintis senam vaistininkui. Iš tėvo ir senų žmonių<br />
pasakojimų, iš savo atsiminimų, iš aplankančių vaistinę ligonių lūpų parašyti knygą.<br />
Ir vieną žiemos vakarą gimė pirmosios eilutės. Ant stalo pamažu augo šūsnis popierių: 100,<br />
200, 380 puslapių<br />
O pasakoti <strong>su</strong>sikaupė apie ką per septyniasdešimt gyvenimo metų.<br />
— Taigi, 1915 m. buvau kariuomenėje Černovicuose, — prisimindamas kiekvieną<br />
smulkmeną, pasakoja man, rankom atsirėmęs į stalą, Juozas Aleksandravičius. — Išrinko mane į<br />
kareivių-deputatų komitetą. Susirenkame posėdin. Iš sykio atkreipiau dėmesį į rudaakį, kresną<br />
vyruką.<br />
— Klementas Jefremovičius, — prisistatė.<br />
Taip <strong>su</strong>sipažinau <strong>su</strong> draugu Vorošilovu. Dirbau <strong>su</strong> juo kareivių komitete vos ne iki karo<br />
pabaigos, o paskui kelias atgal į Lietuvą. Imperialistinio karo sūkury grįžti į gimtinę buvo ne taip<br />
jau paprasta.<br />
1918 m., <strong>su</strong>byrėjus carinei armijai, jisai tarnavęs vaistinėje. Černovicai buvo prikimšti<br />
vokiečių karo belaisvių. Antisanitarinėse sąlygose stovyklose žmonės mirė kaip musės.<br />
— Gal leistumėt man pagelbėt jiems, — paprašė kartą provizoriaus, pas kurį jisai dirbo.<br />
Provizorius leido.<br />
O po keleto mėnesių Černovicus okupavo kaizerio kariuomenė. Vienintelį jaunojo<br />
provizoriaus prašymą grįžti į Tėvynę patenkino ir raštą išdavė: Juozas Aleksandravičius yra<br />
nusipelnęs vokiečių tautai.<br />
Kaip bebūtų keista, šis kaizerinės kariaunos išduotas raštas padėjo išgelbėti ne vieną žmogų<br />
nuo fašistinio teroro.<br />
Aš mačiau storą ligų istorijų knygą — po karo Aleksandravičius Viekšniuose buvo viskuo:<br />
gydytoju, vaistininku, sanitaru. Stovėjo išgriauta miestelio ligoninė, artimiausias gydytojas buvo<br />
už 15 km Mažeikiuose, o ligos siautėjo kaip niekad.<br />
Plūdo iš kaimų žmonės pas vaistininką, ėjo, skundėsi, teiravosi ir neišeidavo tuščiomis. Ir<br />
dėkojo pamaldžios moterėlės ponui dievui, kad nuo karo gaisrų vaistinę išsaugojo.<br />
55
O dėkoti reikėjo ne ponui dievui...<br />
Šiltą 1941 metų rugsėjį į vaistinę atėjo pažįstamas sodietis A. Tenys iš Geidžių kaimo.<br />
Žmogelis ilgai trypė prie durų, glamžė kepurę.<br />
Galop, kai visi pro duris išėjo, ant pirštų galų žengė priekin. Dar sykį apsidairęs, vaistininkui<br />
prie ausies pasistiebė.<br />
— Tarybinį lėktuvą numušė, du viduje buvo... Vienas negyvas, vokiečiai užkasti liepė, kito<br />
ne<strong>su</strong>rado. Gyvasis pas mane.<br />
Vaistininkas apsižvalgė ir, <strong>su</strong>žvangėjus durų skambučiui, pradėjo <strong>su</strong> atvykėliu šneką apie orą.<br />
— Šiandien jau nebebūsiu, — atsi<strong>su</strong>ko į asistentę. — Jei kas klaus, — <strong>su</strong> reikalais išvykęs.<br />
Pakinkė arklį (iki Tirkšlių kelio gabalas — dvidešimt kilometrų bus) ir vi<strong>su</strong> keliu lėkė risčia.<br />
Lakūnas gulėjo ant Tenio daržinės. Tenys <strong>su</strong> penkiais sūnumis, vyrais kaip ąžuolais, vos vos jį<br />
ant tvarto užtempė — <strong>su</strong>nkus labai buvęs, dejavęs. Skubėt reikėjo, kad niekas nepamatytų. Galva<br />
visa buvo kraujuose paplūdus, kojų nevaldė, o ir sąmonę tankiai prarasdavęs. Vaistininkas<br />
<strong>su</strong>tvarstė lakūną, ištepė jo galvą jodu, kol pagerės — liepė žiūrėti.<br />
Kai Pavelas Charčenka ėmė sveikti, jam reikėjo nuolatinės priežiūros. Tamsią naktį tarybinį<br />
lakūną pervežė į Viekšnius ir įkurdino ant šviežio šieno daržinikėje pas vaistininką. Po mėnesio<br />
šis ir vaikščioti ėmė. Aukšta kiemo tvora ir piktas šuo atbaidydavo negerą akį. Karys greitai<br />
taisėsi, o užėjus žiemai šeimininkui pasakė:<br />
— Ačiū už viską. Man metas atgal. Nebaigtą priešą mušiu, pas jus <strong>su</strong> pergale grįšiu.<br />
Lakūną Charčenką į Baltarusijos miškus išlydėjo Tenys.<br />
Kai fašistinė kariauna 1944 metais spruko iš Lietuvos, rudenį frontas atėjo iki Viekšnių.<br />
Tarybinė Armija prisiartino nuo Ventos pusės, ir miestelis nuo Čekų kalno matėsi kaip ant delno.<br />
Greitai fašistai pastebėjo, jog sviediniai sprogsta šone nuo vaistinės. Uraganinė ugnis tai<br />
priartėja, tai tolsta nuo senojo vaistinės namo, bet į pastatą nekliūva nė vienas.<br />
— Tu koreguoji rusams ugnį, — įlėkė į vaistinę įsiutęs artilerijos kapitonas. — Nudėsiu kaip<br />
šunį, — rėkė hitlerininkas.<br />
Mūšis vyko toliau. Matydami, kad vaistinės mūsiškiai neapšaudo ir prižiūrint provizorių<br />
kareiviams, fašistai prie pat namo sienos atvarė tanką. Ir dabar mūsų artilerija nekliudė pastato.<br />
Tik okupantams galutinai sprunkant iš miestelio, išdžergžgėjo tankas, pasinaudojęs čia<br />
ne<strong>su</strong>prantama priedanga.<br />
...1945 metų Naujųjų metų naktį atsitiko dar vienas keistas dalykas.<br />
Į kiemą įvažiavo mašina, iš jos iššoko karininkas.<br />
— Neuznajote? — šypsojosi įėjęs į vidų.<br />
Visi žiūrėjo nustebę.<br />
— Tai aš, Charčenka — jūsų ligonis. Majoras papasakojo, kad jis praėjusį rudenį miestelį<br />
šturmavęs, antroje upės pusėje sekyklą turėjęs.<br />
Dabar tik visi <strong>su</strong>prato, kokiu „stebuklu” išliko vaistinė.<br />
— O dabar kur majoras Charčenka? — klausiu senuką.<br />
— Nežinau. Buvau gavęs keletą laiškų, grįžo Ukrainon — ten jo gimtinė. Ką veikia šiandien,<br />
negaliu pasakyti...<br />
Žiūriu į laikrodį. Daugiau negaliu trukdyti, išvarginau nuoširdųjį pašnekovą.<br />
— Tik bijau, — prisipažįsta atsisveikinant senukas, — kad ne<strong>su</strong>spėsiu parašyti savo knygos.<br />
Dar tik iki 1920 metų priėjau... daug liko.<br />
Uždarau duris. Telkšo balos. Maudosi žvirbliai. Dvi mergaitės nešasi išsprogusius „kačiukus”.<br />
Pavasaris.<br />
O neskubėkit taip rudenys ir žiemos! Būkit dosnūs žiedais pavasariai! Senasis vaistininkas<br />
nori baigti savo knygą.<br />
Norvaišas A. Grindinio akmenys // Vienybė. — 1966. — Rugs. 27.<br />
56
Lietuvos TSR valstybinės žemės ūkio komisijos protokolai. 1940 m. — [Vilnius], 1974. —<br />
P. 64, 72, 73, 74. — Žinias aprašui pateikė kraštotyrininkas architektas Eugenijus Šlėnys 2004<br />
metais. — Tekste:<br />
Valstybinės žemės ūkio komisijos posėdžio, įvykusio 1940 m. rugpjūčio mėn. 14 d.<br />
Protokolas Nr. 20<br />
Posėdyje dalyvavo: pirmininkas agr. A. Žukauskas, vicepirmininkas inž. P. Sklėrius, nariai:<br />
M. Meškauskienė, agr. Vasinauskas, inž. A. Guogis, J. Grigalavičius, ir D. Pundzius.<br />
Eil.<br />
Nr.<br />
[...]<br />
4. Svarstyta Mažeikių apskrities dvaruose normų palikimo klausimas<br />
Dvaro<br />
pavadinimas<br />
11 Sprogiškių<br />
Buv. savininko<br />
pavardė ir vardas<br />
Aleksandravičius<br />
Juozas<br />
** Vėliau ranka prirašyta: 30 ir vėl užbraukta.<br />
Valsčius<br />
Neimantas R. Venta — draugystės upė. — Vilnius, 1978. — P. 36—42.<br />
Žemės<br />
plotas,<br />
ha<br />
Paliekama<br />
norma, ha<br />
Laižuvos 86 —**<br />
Bulanovienė I. (Centrinės vaistinės vedėja). Tolimos ištakos // Vienybė. — 1985. — Liep. 20.<br />
— Tekste:<br />
Rajono farmacijos istorijoje pirmasis puslapis priklauso Viekšniams. Šioje senoje Žemaičių<br />
gyvenvietėje vaistinė įsteigta 1860 m. 1883 m. Kazimieras Aleksandravičius nupirko Viekšnių<br />
vaistinę savo sūnėnui Vincui Aleksandravičiui, kuris ją valdė 42 metus.<br />
V. Aleksandravičiaus sūnus provizorius Juozas, 1925 m. gavęs chemiko-vaistininko diplomą,<br />
pradėjo tvarkyti tėvo vaistinę. Provizorius Juozas Aleksandravičius Viekšnių vaistinėje dirbo iki<br />
1971 m.<br />
Balčiūnaitė S., Statkuvienė T. Paminėjo jubiliejų // Vienybė. — 1987. — Saus. 8. — Visas<br />
tekstas:<br />
Farmacininkų mokslinės draugijos Šiaulių skyriaus valdyba kartu <strong>su</strong> Paminklų apsaugos ir<br />
kraštotyros draugijos nariais <strong>su</strong>rengė konferenciją, skirtą Viekšnių vaistinės 125 metų <strong>su</strong>kakčiai<br />
bei buvusio jos ilgamečio vedėjo Juozo Aleksandravičiaus gimimo 90-mečiui paminėti. Nuo<br />
1938 m. vaistinėje dirbanti E. Tomkevičienė prisiminė buvusį vedėją kaip be galo reiklų,<br />
principingą darbuotoją. J. Aleksandravičius turėjo įtakos jos charakterio formavimuisi. Akmenės<br />
vaistinės vedėjai K. Panebažienei šis farmacininkas buvo vienas iš pirmųjų mokytojų. Jis<br />
negailėjęs jaunai merginai praktiškų patarimų, mokęs bendravimo <strong>su</strong> <strong>žmonėmis</strong>. Su didele<br />
pagarba apie vaistininką kalbėjo Ventos vidurinės mokyklos mokytoja T. Statkuvienė: „Kartu<br />
mokiausi <strong>su</strong> Sofija Aleksandravičiūte. Dažnai lankydavausi jos namuose. Iš jų šeimos mokiausi<br />
gražaus bendravimo, pagarbos vienas kitam. Laisvalaikiu eidavau į vaistinę, ploviau buteliukus,<br />
vėliau — padėdavau gaminti vaistus. Mačiau J. Aleksandravičiaus reiklumą, jo troškimą<br />
išmokyti mus kruopštumo, pagarbos ir meilės darbui. Darbas vaistinėje man buvo gyvenimo<br />
mokykla. Joje išmokau tvarkingumo, nuoširdumo, o svarbiausia — teisybės”. Naujosios<br />
Akmenės centrinės vaistinės vedėja J. Bulanovienė priminė įdomių vaistinės istorijos puslapių.<br />
Vaistinę įsteigė iš Telšių atvykęs provizorius Teodoras fon Goldneris. Jam 1870 m. mirus,<br />
sodybą <strong>su</strong> vienu iš seniausių Viekšniuose namų paveldėjo žmona ir duktė. Tačiau moterys<br />
nebuvo farmacininkės, po 13 metų dėl skolų vaistinė parduota varžytinėse. Ją nupirkęs<br />
Kazimieras Aleksandravičius padovanojo sūnėnui Vincui ir įpareigojo, kad iš kartos į kartą ją<br />
paveldėtų giminės.<br />
V. Aleksandravičius vaistinę valdė 42 metus. Ji tapo pavyzdinga, čia praktikavosi vėliau<br />
žinomi farmacininkai S. Gaudiešius, A. Kaikaris, S. Avižonytė, A. Rušinas. Jos šeimininkas šelpė<br />
57
vargstančius, padėjo besimokantiems neturtingiems giminaičiams. 1915—1918 m. vaistų<br />
tiekimas nutrūko. Net iš kaimyninių apskričių į Viekšnius plaukė ligoniai. Į pagalbą tėvui atėjo<br />
sūnus Juozas — Kauno universiteto klausytojas. Vėliau jis gavo chemiko-vaistininko diplomą ir<br />
po tėvo mirties ėmė tvarkyti vaistinę.<br />
Tarybinės santvarkos metais vaistinė nacionalizuojama. 1944 m. pabaigoje, praūžus frontui,<br />
vaistinė buvo <strong>su</strong>remontuota. Tarybinė vyriausybė aukštai įvertino jos darbuotojų karo metu teiktą<br />
pagalbą partizanams, iš nelaisvės pabėgusiems tarybiniams kariams.<br />
Pokario metais į miestelį atvyko gydytojas Tumas, buvo atidaryta valsčiaus ambulatorija,<br />
veikė dantų kabinetas, 4 lovų gimdymo namai. Vaistinės veikla išsiplėtė. Populiari tapo<br />
išnešiojamoji prekyba vaistais kolūkiuose ir miestelio prekyvietėje.<br />
Provizorius J. Aleksandravičius dirbo iki 1971 m. gruodžio mėnesio. Jo pastangomis išsaugoti<br />
seni įrengimai, receptai, signatūros ir kita vertinga vaistinės istorijos medžiaga, menanti<br />
farmacijos praeitį, vystymąsi, tobulėjimą.<br />
Urbienė Amelija. Viekšniškiai grajija ir dainuoja // Aš išdainavau visas daineles. — Vilnius,<br />
1988. — Kn. 2. — P. 456. — Tekste: S. Mikužienės pasakojimas: Sūnus Juozas Ramanauskas,<br />
būdamas 9 metų [J. Ramanauskui 6 metai <strong>su</strong>kako 1946 metais], grojo vaistininkui<br />
Aleksandravičiui.<br />
Lenkauskaitė-Indrijaitienė Ona. [Viekšnių vaistininko Juozo Aleksandravičiaus vaistai nuo<br />
vėžio] / Lenkauskaitė-Indrijaitienė Ona, Juozapo gimė 1910 m. Mažeikių rajono Kentaučių<br />
kaime. Gyveno Pikelių apylinkėje, turėjo 5 hektarus žemės. Augino tris sūnus ir vieną dukrą.<br />
Buvo miško darbininkai. 1989 metų birželio 19 dieną kraštotyrininkams D. Aperavičiūtei ir<br />
A. Vilkui papasakojo, kad Juozas Aleksandravičius liepęs daryti taip:<br />
Pušynuose, kur sausa, prisikasti miškinės sidabražolės šaknų (degimo šaknelių), nuskutinėti,<br />
išdžiovinti. Vienai porcijai imti tiek, kiek telpa degtukų dėžutėje. Apipilti 3 stiklinėmis karšto<br />
vandens. Laikyti šiltai ant pečiaus per naktį. Tada virinti tol, kol liks kokia stiklinė raudono<br />
skysčio. Gerti po šaukštelį 3 kartus per dieną vi<strong>su</strong>s metus.<br />
[Panašiai žmonės pasakoja ir Viekšniuose. Yra tekę matyti užrašytą ir tokį receptą:<br />
Išdžiovintas degimo šakneles <strong>su</strong>malti. Vienai porcijai imti vieną arbatinį šaukštelį (be kalno,<br />
lygiai nubrauktą) <strong>su</strong>maltų šaknų. Užpilti pusantro litro (1,5 ltr.) karšto vandens. Labai lėtai virinti<br />
30 minučių. Tada 3 valandas laikyti šiltai (termose, ant pečiaus ar po pagalve). Tuoj po to iškošti.<br />
Gerti po pusę stiklinės (ar po truputį mažiau) tris kartus per dieną. Geriau prieš valgį].<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Atėję į mano vaikystę // Vienybė. — 1991. —<br />
Saus. 3. — Tekste: Aleksandravičiai ir Biržiškos. Kunigas J. Navickas. Sveikatos namų statyba.<br />
E. Biržiškienės mirtis ir laidotuvės. Iš J. Aleksandravičiaus atsiminimų apie Sveikatos namų<br />
statybą.<br />
Kerys Bronius. Grindys pradilo po kojomis // Vienybė. — 1993. — Birž. 12. — Visas<br />
tekstas:<br />
Šiandien, kai atrodo iš mūsų gyvenimo nejučia dingsta kažkas svarbaus — gal sąžinė, gal<br />
apskritai žmoniškumas ir Tėvynė vis svetimesnė, vis daugiau žmonių ieško dvasinės atramos<br />
praeityje. Gal todėl beveik kasdien šviežios gėlės ant Juozo Aleksandravičiaus kapo, gal tikrai<br />
viekšniškiams šio vienintelio žmogaus atminimas svarbesnis.<br />
„Vienybėje” ne kartą rašyta apie J. Aleksandravičių. Viename iš straipsnių 1987 m.<br />
T. Statkuvienė pasakojo: „Kartu mokiausi <strong>su</strong> Sofija Aleksandravičiūte. Dažnai lankydavausi jos<br />
namuose. Iš jų šeimos mokiausi gražaus bendravimo, pagarbos vienas kitam... Mačiau<br />
J. Aleksandravičiaus reiklumą, jo troškimą išmokyti mus kruopštumo, pagarbos ir meilės darbui.<br />
Darbas vaistinėje buvo gyvenimo mokykla. Joje išmokau tvarkingumo, nuoširdumo, o<br />
svarbiausia — teisybės.” J. Aleksandravičius vien Viekšnių vaistinėje dirbo apie pusę šimtmečio.<br />
Daugelio viekšniškių ir svečių atmintyje vaistinė tebėra svarbi vieta, kurią dabar reikėtų<br />
patvarkyti. Vertėtų ir dažniau pagerbti J. Aleksandravičiaus atminimą viešai. Manau, vaistinė<br />
turėjo tapti muziejumi tuoj po uždarymo — tada reikėjo tik nedidelio remonto. Vargu ar kurį<br />
58
viekšniškį bejaudins ši vaistinė po numatyto perstatymo. Net ir dabar gal ne vienam viekšniškiui<br />
būtų įdomu apsilankyti šioje vaistinėje tokioje, kokia dar yra, pamatyti vaistininko darbo vietoje<br />
beveik kiaurai pradilusias storas grindis...<br />
Taip ir liko neištirta, neaprašyta kita J. Aleksandravičiaus veikla. Teko girdėti, kad jis rašęs<br />
Viekšnių istoriją, ne<strong>su</strong>tikęs <strong>su</strong> M. Biržiškos nuomone, palikęs įvairių rankraščių, pas jį iš visos<br />
Lietuvos ir dar toliau važiavę gydytis nuo vėžio, kurį vaistininkas dažnai gydydavęs ir<br />
išgydydavęs miškine sidabražole ir kitomis vaistažolėmis. Galbūt J. Aleksandravičius domėjosi<br />
mažąja grafika, nes jo knygos buvo <strong>su</strong> knygų ženklais, receptų blankai, vaistų etiketės, kiek<br />
įmanoma, meniški.<br />
Pavyko rasti paties J. Aleksandravičiaus ranka 1940 m. rašytas žinias apie stažą, kurios<br />
patikslina kai kurias iki šiol skelbtas datas (kalba netaisyta).<br />
Žinios apie stažą<br />
Chemiko-vaistininko Juozo Aleksandravičiaus<br />
Nuo 1912 m. rugpjūčio mėn. 1 d. iki 1915 m. liepos mėn. 1 d. dirbau mokiniu Viekšnių vaist.<br />
Mažeikių apskr.<br />
Nuo 1915 m. lapkričio mėn. iki 1916 m. rugpjūčio mėn. dirbau felčerio mokiniu<br />
prikomandiruotu prie vaistinės Leib-gvardijos Volyniaus pulko, atsargos bataliono, lazareto.<br />
Leningrade.<br />
Nuo 1916 m. gruodžio mėn. 1 d. iki 1917 m. spalio mėn. 24 d. dirbau vaist. padėjėju<br />
kariškose vaistinėse 8-os armijos fronte. Lauko vaist. N. 3 ir lauko atsargos ligoninėje N. 271<br />
vaistinėje.<br />
Nuo 1917 m. gruodžio mėn. iki 1918 m. liepos mėn. dirbau vaist. padėjėju Gochbergo<br />
vaistinėje Kadijevkos mieste Jekaterinoslavo red.<br />
Nuo 1918 m. liepos mėn. 10 d. iki 1921 m. sausio mėn. dirbau vaist. padėjėju Viekšnių<br />
vaistinėje.<br />
Nuo 1924 m. (mėnesio ir dienos nežinau, buvo pranešta VRM Sveikatos Depart. Farmac.<br />
skyriui) iki šiol dirbu Viekšnių vaistinėje.<br />
Nuo 1926 m. balandžio mėn. 11 d. e<strong>su</strong> Viekšnių vaistinės vedėju.<br />
Savo stažui įrodyti dokumentų neturiu. Atsakomybė už neteisingų žinių <strong>su</strong>teikimą man yra<br />
žinoma.<br />
Chem. vaist. J. Aleksandravičius<br />
1940 m. gruodžio mėn. 23 d.<br />
Viekšniai<br />
P. S. Perrašiau kaip buvo — <strong>su</strong> klaida. Antras sakinys J. Aleksandravičiaus taisytas — žodžiai<br />
numeruoti, bet <strong>su</strong>nku <strong>su</strong>prasti. Turbūt turėjo būti taip: ...prikomandiruotu prie atsargos bataliono<br />
Leib-gvardijos Volyniaus pulko lazareto vaistinės Leningrade. Bet kas žino, palikau kaip yra.<br />
Nuotraukose: Viekšnių istorija vaistų etiketėse. Viekšnių vaistinės vaistų etiketės<br />
ikitarybiniame laikotarpyje ir senesnės. Galgonų lašus viekšniškiai dar prisimena, visai neseniai<br />
girdėjau minint. Čia taip pat vienas iš receptų. Gal paskutinis ikitarybinio laikotarpio.<br />
Fotografuota mano. Bronius Kerys.<br />
Fabijonavičius Juozas. Simonas Daukantas // Gimtinė. — 1993. — Spal. 1—31. — Tekste:<br />
J. Aleksandravičius pasakojęs, kaip Simonas Daukantas pro Kairiškius, Kapėnus, pervažiavęs<br />
Virvytę, lankė Tučių dvarą. „Bene du kartus lankė Pelagijų Kontrimą.”<br />
Navickienė-Aleksandravičiūtė Zofija. Pūgai siaučiant // Vienybė. — 1994. — Kovo 16, 19.<br />
— Visas tekstas:<br />
Už statybinio vagonėlio lango siaučia klaiki pūga. Vis auga pusnys — didelės, smailiomis<br />
keteromis, kaip bangos šėlstančioje jūroje. O ir vėjas kaukia lyg per štormą. Juda, linguoja<br />
vagonas. Gal tai nebe vagonas, o laivas, blaškomas vėtrų?! Per radiją sinoptikai praneša: „Kai<br />
kur truputį pasnigo, silpna pūga”. Keista. Negi tai „silpna pūga”? Man atrodo, kad tokios nebuvo<br />
jau keletą metų.<br />
59
Paskutinė vasario mėnesio diena. Rytoj prasideda kalendorinis pavasaris. Už kelių dienų —<br />
šv. Kazimiero atlaidai. Vilniuje tradicinė Kaziuko mugė <strong>su</strong> įvairiaspalvėmis verbomis,<br />
išdrožinėtais šaukštais, kočėlais, kitokiais medžio gaminiais, <strong>su</strong> linksmai šurmuliuojančia minia,<br />
moliniais varpeliais — skambančiais, šitaip pirkėjus kviečiančiais, studentais. Vilnius dabar taip<br />
toli nuo mūsų apsnigtos pamiškės...<br />
Ta pūga lyg atskyrė mus nuo realaus pasaulio ir nugramzdino į prisiminimus. Vartau savo<br />
tėvelio (Viekšnių vaistininko J. Aleksandravičiaus) užrašus, kurių daugiau negu tūkstantis lapų.<br />
Ko tik čia nerasi! Ištisa Viekšnių miestelio ir jo apylinkių, viso buvusio valsčiaus, kronika,<br />
papasakota per senojo vaistininko šeimos, jos draugų, pažįstamų, kaimynų portretų galeriją. Ir<br />
kaip mažai belikę gyvų šitos kronikos veikėjų! Be galo audringas dvidešimtas amžius nusinešė<br />
daugelio žmonių gyvybes, kitus išblaškė po pasaulį. Išnyko ištisos šeimos, jų sodybos, net<br />
vietovių pavadinimai — pavyzdžiui, Kalninė, Pavirvytė, Antanava, Bugiai ir daugelis kitų.<br />
Važiuodami senuoju Akmenės keliu iš Viekšnių į Santeklių malūną, pasiekdavome kryžkelę,<br />
kurioje stovėjo senoviška Kalninės karčema. Dešinėje, aplenkus kapinaites, kelias vedė į malūną<br />
ir į plaustą, kuriuo per Ventą būdavo perkeliamos transporto priemonės. Kitame Ventos krante<br />
puikavosi labai įdomios architektūros, dvigubu laužtiniu stogu Santeklių dvaro pastatas. Po namu<br />
buvo gilūs požemiai <strong>su</strong> slaptu išėjimu į Ventos statų krantą. Teko girdėti, kad juose slėpėsi 1863<br />
metų <strong>su</strong>kilėliai. Santekliuose gyveno dvi senutės: Teklė Gružauskaitė ir jos augintinė dailininkė<br />
Ona Bagnickaitė, kuri, beje, už savo be galo gražius tekstilės audinius pasaulinėje parodoje<br />
Paryžiuje buvo apdovanota aukso medaliu (taip pasakojo tėveliai). Abi senutės garsėjo gerumu,<br />
užuojauta kaimo žmonėms, abi gydė <strong>su</strong>sirgusius kaimynus vaistažolėmis ir homeopatija. Šitame<br />
dvare lankydavosi daug inteligentų net iš tolimesnių miestų, pavyzdžiui, Juozas Tumas<br />
Vaižgantas, profesoriai Biržiškos ir kt.<br />
Ypač gau<strong>su</strong>s svečių būrys <strong>su</strong>sirinkdavo Santekliuose liepos 26 d., per Onos vardines. Vienos<br />
iš šitų vardinių kone tragiškai baigėsi mūsų šeimai. O buvo šitaip. Mano tėveliai išsiruošė<br />
vakarėjant į Santeklius. Važiuodami ties Kalnine, jie išgirdo ūžiant automobilio variklį — link<br />
plausto pa<strong>su</strong>ko rašytojo Balio Sruogos mašina (tuomet automobilių mūsų krašte buvo nedaug, iš<br />
karto galėdavo nuspėti, kieno šis ar anas). Tėvelis nutarė nerizikuoti, baukščiu arkliu nevažiuoti<br />
kartu <strong>su</strong> automobiliu ant plausto, todėl pa<strong>su</strong>ko link malūno, kur šalia pylimo buvo brasta.<br />
Pravažiuodamas pro malūną, paklausė ten stovinčių žmonių, ar vanduo Ventoje nepakilęs, Šie<br />
užtikrino, kad ir jie patys važiavę brasta, tad galima drąsiai <strong>su</strong>kti į upę.<br />
Netoli kito kranto tėvelis pasidavė šiek tiek kairėn. O ten buvo gili, plati duobė. Vanduo ėmė<br />
semti vežimą, tėveliai atsistojo, bet vanduo jau siekė krūtines. Laimei, tėvas nepasimetė: <strong>su</strong>kirto<br />
arkliui botagu, šis porą kartų pasispyrė ir išnešė vežimą į seklumą. Vardinėms vežtas tortas ir<br />
gėlės nuplaukė pasroviui, o abu keleiviai peršlapo. Ką daryti? Nuvažiavo į Santeklius, <strong>su</strong>keldami<br />
visų svečių ir šeimininkų didelį <strong>su</strong>judimą. Solenizantė mamą tuoj paguldė į lovą, apvilkusi šiltu<br />
chalatu, o tėvelis grįžo į Viekšnius persirengti ir atvežė mamai drabužius. Netrukus jis vėl<br />
atvažiavo; bet koks buvo mamytės apmaudas, kai atvežtame lagaminėlyje radusi viską, net<br />
naktinius marškinius, pasigedo <strong>su</strong>knelės ir batų! Ir vėl gelbėjo Santeklių panelės. Tą vakarą šokti<br />
mamytei neteko, nes p. Teklės batai buvo bent keliais numeriais per dideli.<br />
Nebėra Santeklių dvaro. Nei malūno, nei senų liepų alėjos. Ona Bagnickaitė mirė Sibire,<br />
1941 m. birželio 14 d. <strong>su</strong> daugeliu kitų Lietuvos švie<strong>su</strong>olių ištremta iš tėvynės.<br />
Ties Kalnine pa<strong>su</strong>kę i kairę Kamanų link, privažiuodavome senovišką, didelių medžių ap<strong>su</strong>ptą<br />
Kazimiero Daugirdo dvarelį — Bugius.<br />
Šioje garbingų Lietuvos bajorų gūžtoje didysis <strong>su</strong>sibūrimas vykdavo kovo 4 d., per šv.<br />
Kazimierą, švenčiant šeimininko vardines.<br />
Ir vėl pakeliaukime kartu <strong>su</strong> mano tėveliu. Tai buvo, berods, 1938 metais. Mama sirgo. Tėvas<br />
išsiruošė į Bugius <strong>su</strong> Viekšnių girininku Povilu Vilkumi. Tą pavakarę į vaistinę vis ėjo daug<br />
pacientų, todėl tėvas, nebaigęs darbo, išvažiuoti negalėjo. Atsiprašęs girininką, nuvedė jį į mūsų<br />
butą. Kad nebūtu taip nuobodu laukti, jaunas girininkas ėmė žaisti rič-rač <strong>su</strong> manim — tada dar<br />
visai maža mergyte. Kai galų gale keleiviai išvažiavo, jau buvo tam<strong>su</strong>. Pakeliui kilo pūgą, kaip<br />
pasakojo, dangus <strong>su</strong> žeme maišėsi. Kelio nesimatė, vien didžiulės pusnys. Kažkurioje vietoje<br />
vyrai pasiklydo ir, tik kelis kartus išvirtę iš rogių, padarę didelį lanką, galų gale pamatė Bugių<br />
60
dvarelio šviesius langus. Tėvas pirmiausiai šilta gūnia apdengė išvargusį, <strong>su</strong>prakaitavusį Bėriuką,<br />
o tada, nusipurtę sniegą, vyrai nuėjo sveikinti gerbiamą varduvininką.<br />
O draugija buvo <strong>su</strong>sirinkusi įdomi: ir Viekšnių kunigai, ir gerb. Zubovienė iš Medemrodės <strong>su</strong><br />
savo giminaite, ir Santeklių p. Ona, ir šeimininko duktė gerb. Vanda, ir žentas Balys Sruoga, ir<br />
dar daug kitų. Pats šeimininkas pasižymėjo sodriu lietuvišku humoru, tad nuobodžiauti niekada<br />
netekdavo. Tėvelis aprašo, kad tą vakarą netrūko ir nerimastingų kalbų, nes Europoje jau<br />
tvenkėsi būsimo karo debesys...<br />
Praėjo keleri metai, ir daugelis, tą vakarą Bugiuose šventusių kazines, buvo išblaškyti po<br />
pasaulį. Vieni į Vakarus, kiti į Rytus. Turbūt visi žinome, kad gerb. rašytoją profesorių Balį<br />
Sruogą fašistai išvežė į Štuthofo koncentracijos stovyklą. Girininkas p. Vilkus, vėliau tapęs<br />
Vilniaus universiteto docentu, ilgus metus kentėjo Sibire ir tik prieš kelerius metus <strong>su</strong>grįžo į<br />
Vilnių. Beje, jis užpernai vasarą lankėsi Viekšniuose ir Bugiuose. Susijaudinęs man pasakojo,<br />
kad negalėjęs tų širdžiai brangių vietų atpažinti.<br />
1944 m. rudenį, besitraukdami vokiečiai, iš degančių Bugių išvarė jų šeimininkus. Kažkur<br />
Latvijos pasienyje Kazimieras Daugirdas atsiskyrė nuo dukters anūkės ir <strong>su</strong>grįžo į <strong>su</strong>degusį<br />
dvarelį. Ten, gerų, nuoširdžių žmonių, kaimynų globojamas, mirė.<br />
O jo duktė rašytoja istorikė Vanda Daugirdaitė-Sruogienė ir anūkė Dalia, nuėjusios <strong>su</strong>nkų,<br />
ilgą išeivių kelią, šiuo metu gyvena Čikagoje. Niekada jos nepamiršo brangios tėviškės, sielojosi<br />
joms taip brangių Bugių vardo ištrynimu iš žemėlapio. Beveik kiekviename laiške apie tai rašo.<br />
Štai ištrauka iš p. Dalios praeitų metų rugpjūtyje rašyto laiško: „Sava žemė yra didžiausias turtas<br />
— ne tiek materialinis, kiek dvasinis. Labai <strong>su</strong> mama išgyvename dėl Bugių — jau niekas iš<br />
mūsų jų neatgaus, o kad dovanojom valstybei — niekas dėmesio nekreipia. Juk jau ir Bugių<br />
vardo nebėra!” O štai eilutės iš ką tik gauto laiško: „Nežinau, kas begali kovoti dėl Bugių ir<br />
Daugirdų vardo... Nusiųsti dokumentai kažkur užkliuvo (juos gi išsaugojo tavo tėvelis!)”.<br />
Labai nudžiugau, perskaičiusi vasario 9 d. „Vienybėje” žinutę, kad valstybinio Kamanų<br />
rezervato direktorius A. Krasauskas ketinąs imtis Bugių perėmimo dokumentų tvarkymo. Tik<br />
labai norėtųsi, kad šita brangi mūsų gerbiamų kraštiečių dovana padėtų įamžinti Bugių vardą,<br />
kad jis nebūtų ištrintas iš žemėlapio ir žmonių atminties.<br />
Tegu kuo daugiau vietovių vėl atgauna savo pavadinimus, tegu prisikelia iš užmaršties<br />
daugelio šviesių žmonių vardai.<br />
Berašydama pažvelgiau pro langą. Pūga ėmė rimti. Jau iš už debesų pasirodė saulės kraštelis...<br />
Pavasaris!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laiko verpetai // Vienybė. — 1994. — Lapkr. 5, 9,<br />
12. — Visas tekstas:<br />
Pažvelgiau į spalio 5-osios kalendorių ir krūptelėjau. Ši diena viena iš šiurpiausių mano<br />
gyvenime, o šiemet net jubiliejine: prieš 50 metų karo lavina užgriuvo mano gimtuosius<br />
Viekšnius.<br />
1944 m. vasara buvo nerami. Kažkur rytuose jau girdėjosi duslus patrankų dundesys.<br />
Suaugusieji vaikščiojo <strong>su</strong>sirūpinę, dažnai kalbėdami apie artėjantį pavojų, spręsdami dilemą: ką<br />
daryti, ar pasilikti savo namuose, ar trauktis kur nors į kaimą, o gal, pasikinkius arklius, leistis į<br />
tolimą kelionę vakarų kryptimi.<br />
Pro mano gimtuosius namus važiavo ir važiavo daugybė šeimų iš Aukštaitijos, Vidurio ir Rytų<br />
Lietuvos, tolimiausių vietovių. Daugelis vedėsi karves, pririštas prie vežimų. Ratuose pūpsojo<br />
manta, ant jos sėdėjo seneliai ir vaikai.<br />
Mūsų šeimai pajudėti iš namų buvo labai <strong>su</strong>dėtinga. Mano tėvas, Juozas Aleksandravičius,<br />
nestiprios sveikatos žmogus, dar I pasaulinio karo metu Karpatuose, tarnaudamas caro armijoje<br />
peršaldęs kojas, kentėjo nuo reumato, broliukas — invalidas, bobutė po in<strong>su</strong>lto nevaikščiojo,<br />
tėvelio tetai jau per 80 metų. Ilgai svarstę, tėvai nutarė pasilikti.<br />
Mano gimtieji namai — senoji Viekšnių vaistinė — stovi kamputyje prie tuometinės erdvios<br />
turgaus aikštės, į kurią žvaigždiniu būdu įsilieja net kelios gatvės. Arčiausiai, dešinėje, Akmenės<br />
gatvė, kuri tada buvo pagrindinė <strong>su</strong>sisiekimo <strong>su</strong> Šiaulių kryptimi esančiais miesteliais arterija.<br />
Dabartinio plento nebuvo, visas judėjimas vyko per miestelio centrą kurio išplanavimas, beje,<br />
dabar bjauriai <strong>su</strong>gadintas, pagal nežinia kokių architektų projektus vos ne viduryje aikštės įkišus<br />
61
maisto parduotuvės ir valgyklos pastatą, toliau be jokios tvarkos buities paviljoną, profesinės<br />
technikos mokyklos ir kitus pastatus. Apie senųjų istorinių miestelių centrų <strong>su</strong>jaukimą<br />
respublikinėje spaudoje nemažai rašė architektai ir istorikai. Labai gaila kad, ši „mada” palietė<br />
gražų ir mielą Žemaitijos miestelį Viekšnius.<br />
Bet grįžkime į 1944 metų vasarą. Mums, vaikams, viskas buvo įdomu ir mes ne<strong>su</strong>pratome<br />
artėjančios grėsmės. Oras nuostabus, karšta, saulėta, kasdien maudydavomės Ventoje,<br />
džiaugėmės šiluma. Į miestelį ir jo apylinkes privažiavo daug įdomių žmonių, pasitraukusių iš<br />
Kauno ir Vilniaus. Į Bugių dvarelį parvyko ir gerbiamoji mūsų istorikė Vanda Daugirdaitė-<br />
Sruogienė <strong>su</strong> dukterimi Dalia. Mes <strong>su</strong>laukėme mano brolio, tuomet uždaryto Kauno universiteto<br />
studento, ir jo <strong>su</strong>žadėtinės Irenos Skomsgirdaitės. Jie buvo pasiryžę trauktis į Vakarus, bet<br />
trumpam <strong>su</strong>stojo Viekšniuose ir... įstrigo. O broliui tikrai reikėjo pasitraukti nuo artėjančių<br />
bolševikų, nes jis Kaune dalyvavo 1941 m. <strong>su</strong>kilime prieš sovietus. Tarp kitko, už Lietuvos<br />
laisvę jis kovojo ir vokiečių okupacijos metais. Cituoju Kanadoje leidžiamų „Tėviškės žiburių”<br />
1992 m. Nr. 7 „Vokiečių okupacijos metu „Sakalo” (Prano Staškonio) grupėje, kuri projektavo,<br />
konstravo trumpų bangų slaptą siųstuvą, B. Kontrimas (tai mano brolis, jo tėvas buvo Viekšnių<br />
gydytojas Edvardas Kontrimas, miręs 1925 m. — Z. N-A. pastaba) buvo vyriausias<br />
konstruktorius, pagaminęs „Žalgirį”... Užbėgsiu įvykiams už akių. Praūžus frontui, brolis <strong>su</strong><br />
Irena grįžo į Kauną, kur vėl įsijungė į pogrindžio veiklą prieš naujuosius okupantus, tačiau ši<br />
veikla tęsėsi neilgai. 1946 m. buvo išduotas, <strong>su</strong>imtas ir žuvo Magadano lageriuose, o nuo<br />
<strong>su</strong>ėmimo spėjusioms pasislėpti žmonai Irenai ir jos motinai kurį laiką slaptą prieglobstį <strong>su</strong>teikė<br />
šviesaus atminimo Viekšnių medicinos seselė Amelija Putraitė.<br />
1944 m. vasarą kelis kartus pėsti buvome nuėję į Bugius, kur daugiausiai kalbėjome apie<br />
ateitį. Vis <strong>su</strong>kosi klausimas: „Ką daryti?” Įnirtingi mūšiai vyko ties Šiauliais, paskui frontas<br />
atsirito iki Papilės ir... <strong>su</strong>stojo. Beveik kiekvieną dieną į Viekšnių kapines atveždavo laidoti<br />
žuvusiuosius, daugiausiai apdegusius tankistus. Su draugėmis nubėgdavome pažiūrėti ir<br />
pašiurpusios stebėdavome tas liūdnas apeigas. Tiek senosiose, tiek naujosiose kapinėse rikiavosi<br />
tvarkingi balti beržiniai kryžiai <strong>su</strong> užrašais. Gaila, nekilo mintis nurašyti tas pavardes. Visas<br />
plotas nuo vartų iki seno akmeninio kryžiaus, kairėje ir dešinėje tako pusėje naujosiose kapinėse<br />
buvo prismaigstyta tų kryželių, kuriuos po karo barbariškai <strong>su</strong>naikino naujoji valdžia.<br />
Į Viekšnius prigužėjo daugybė vokiečių kareivių. Mūrinėje mokykloje įsikūrė karo ligoninė.<br />
Sekmadieniais bažnyčioje jų kapelionas laikė mišias. Kelis kartus medinėje (dabar nugriautoje)<br />
mokykloje vyko rimtos simfoninės muzikos koncertai. Į vaistinę atėjęs kapelmeisteris prašė<br />
paskolinti mūsų pianiną, tačiau tėvelis, bijodamas jo netekti, paprašė užeiti vėliau, o per tą laiką<br />
pianiną paslėpė vaistinės sandėlyje, kur, apkrautas vaistų dėželėmis, jis išbuvo per frontą ir net<br />
buvo peršautas, laimei ne<strong>su</strong>gadinant jo stygų.<br />
Vokiečių komendantūra įsikūrė Biržiškų name. Mes <strong>su</strong> Irute dažnai nubėgdavome pas<br />
profesorių Biržiškų ištikimąją Anusėlę, buvusią auklę, jai nunešdamos mamos įduotos karštos<br />
sriubos ar kitokio maisto, nes ji buvo likusi viena saugoti namo ir jame esančių daiktų. Anusėlė<br />
glaudėsi kambarėlyje prie virtuvės, o iš kitų kambarių, užimtų kariškių, sklisdavo muzika, gar<strong>su</strong>s<br />
klegėjimas.<br />
Vokiečių kareiviai nebuvo piktybiški, atvirkščiai, jie buvo drausmingi, ramūs, net geranoriški<br />
civilių gyventojų atžvilgiu. Kartą <strong>su</strong> mama, grįždamos iš parduotuvės, pamatėme prie vieškelio<br />
ant akmeninio stulpelio, nuo seno skirto arkliams pririšti, sėdintį jaunutį kareivį, kažką laikantį<br />
rankoje. Pastebėjęs mūsų nustebusius žvilgsnius, jis atgniaužė delną ir parodė švenčiausiosios<br />
Mergelės Marijos paveikslėlį. Kadangi abi <strong>su</strong> mama gerai kalbėjome vokiškai, užsimezgė<br />
pokalbis. Kareivis paaiškino, kad čia, po alyvomis, jam ramu, toliau nuo draugų jis ateinąs<br />
pasimelsti. Mamai pagailo to jaunuolio ir pakvietė užeiti. Bruno Bochmas buvo katalikas,<br />
mobilizuotas karui baigiantis iš mokyklos <strong>su</strong>olo. Nuo to laiko jis dažnai pas mus užbėgdavo.<br />
Kartą prasitarė, kad armijos kareivių nereikia bijoti, nes baisūs esą tik „SS” daliniai ir<br />
„rudmarškiniai”.<br />
Netruko ir jie pasirodyti: ėmė gaudyti civilius gyventojus iš miestelio ir kaimų, varyti apkasų<br />
kasti. Didelį prieštankinį griovį išrausė ties Raudonskardžiu, perkirsdami svarbų kelią Akmenė—<br />
Viekšniai—Mažeikiai. Apkasai jau vingiavo palei Virvytę, Santeklių miške, taip pat Ventos<br />
kairiajame krante, kur iškirto vi<strong>su</strong>s krūmus ir medžius, matyt, kad matomumas būtų geresnis.<br />
62
Mūsų didelis daržas buvo už miestelio pirties, prie vadinamųjų Užbravarių. Ten kareiviai ėmė<br />
kasti apka<strong>su</strong>s, tad skubiai turėjome <strong>su</strong>doroti derlių, nukasti bulves.<br />
Esesininkai <strong>su</strong>ėmė daug gyventojų, įtariamų prijaučiant bolševikams. Į jų būrį pakliuvo ir<br />
visai nekaltų žmonių. Juos išvežė į Mažeikių kalėjimą. Tarp jų buvo ir tėveliui gerai pažįstami<br />
Augustinas Pundzius, Antanas Kaminskas ir kt. Jų šeimų nariai, atbėgę pas mano tėvelį, prašė<br />
gelbėti. O frontas jau visai priartėjęs, <strong>su</strong>sišaudymas vyko maždaug už 8 km. Visą gyvenimą<br />
vadovaudamasis humanistiniais idealais, mano tėvas Aleksandravičius pasiryžo jiems padėti.<br />
Kaip šiandien prisimenu, kaip mes <strong>su</strong> mama maldavome tėvelį nerizikuoti, nevažiuoti į<br />
Mažeikius. Bet kur ten perkalbėsi užsispyrusį žemaitį! Kitos priemonės neturėdamas, tėvas<br />
vežime paslėpė 6 litrus spirito ir išvažiavo likimo laimės svetimiems žmonėms ieškoti.<br />
Sovietinei kariuomenei artėjant, visa apskrities valdžia buvo didelėje panikoje. Pacituosiu<br />
tėvelio atsiminimus: „Nė <strong>su</strong> vienu aukštu Lietuvos pareigūnu Mažeikiuose <strong>su</strong>sikalbėti negalėjau.<br />
Apskrities viršininkas pas saugumo viršininką pasiuntė, o šiojo niekur <strong>su</strong>rasti negalėjau. Kaip<br />
kvailas gatvėmis vaikščiojau. Pro kalėjimą praeidamas, išgirdau viekšniškių <strong>su</strong>imtųjų šauksmus,<br />
prašymus juos gelbėti. Visai nusiminiau, nebežinojau ko griebtis. Gatvėje <strong>su</strong>tikau priešais<br />
ateinantį Lietuvos kariuomenės pulkininko uniforma pasipuošusį karininką Matulionį. Studentu<br />
būdamas, jį, dar jauną leitenantą, gerai pažinau, tai priėjęs savo rūpesčius jam išdėsčiau. Šis man<br />
į žandarų viršininką kreiptis patarė ir pats mane pas to pareigūno vertėją, jauną gražią moterį į<br />
butą nuvedė. Man paprašius, ta ponia <strong>su</strong>imtuosius gelbėti neatsisakė ir pas jos šefą eiti liepė.<br />
Grįžęs prie vežimo, pasiėmiau spiritą ir <strong>su</strong> pilnu portfeliu nuėjau į Dakinevičiaus namą, kuriame<br />
buvo žandarmerija. Mano laimė, viršininkas mane priėmė, o jam kažkur išėjus, vertėja patarė<br />
apie reikalą kol kas nekalbėti, tik žandarą gerai prigirdžius, prašyti. Pasirodo, kad tos pačios<br />
nakties 24 val. Mažeikių civilinė administracija pasitraukė, o jos vietoje karinis komendantas<br />
valdžią perimti turėjo, šis gi rytojaus rytą vi<strong>su</strong>s kalinius be jokio teismo <strong>su</strong>šaudyti ruošėsi. Atėjus<br />
vakarui, pralinksmėjusiam žandarui savo prašymą išdėsčiau, bet jis apie tai nė kalbėti<br />
nepanorėjo. Jo vertėjos Kolbergienės užtarimo žodžiai irgi nieko nereiškė. Žinodamas, kad tas<br />
pareigūnas labai stiprią galvą turi ir išgerti neatsisako, nutariau jį toliau vaišinti, o pats savo<br />
taurelę atsargiai ant grindų išpildavau. Svaigalus baigiant, į netoli esančią vaistinę užbėgęs iš<br />
pažįstamos provizorės Eugenijos Motuzaitės du kg spirito pasiskolinau. Žmonių gelbėjimui ji<br />
neatsisakė paskolinti, tik prašė greit grąžinti.<br />
Jau artėjo naktis, o užsispyręs vokietis vis nepasidavė. Galų gale <strong>su</strong>minkštėjęs žandaras<br />
saugumo viršininką Fabijonavičių pažadinti liepė ir, šiam pasirodžius, <strong>su</strong>imtuosius viekšniškius<br />
paleisti įsakė. Šis apie 50 lietuvių, dar tiek pat rusų parašiutininkų palikęs, išleido. Tikslą<br />
pasiekęs, savo vežiman išleistą A. Pundzių įsisodinęs, Viekšnių link išvažiavau”.<br />
Rytą tėvelis vėl išsiruošė į Mažeikius, norėdamas atiduoti skolą vaistininkei Motuzaitei, ir<br />
<strong>su</strong>žinojo, kad likusius kalėjime žmones vokiečiai <strong>su</strong>šaudė, o išsiblaivęs žandarų viršininkas<br />
niekaip negalėjo <strong>su</strong>prasti, kaip tiek daug <strong>su</strong>imtųjų išvakarėse dingo iš kalėjimo.<br />
Labai įdomu, ar dar yra gyvų tada tėvelio išgelbėtų žmonių? Būtų įdomu, jei jie atsilieptų.<br />
Tą neramią vasarą mano tėvelis padėjo dar vienam viekšniškiui. Sklaidau jo atsiminimus:<br />
„Vieną karštą vasaros dieną išgirdome, kad <strong>su</strong>ėmė mokytoją J. Žilevičių ir į Sedos kalėjimą<br />
išvežė. Tą pačią dieną <strong>su</strong>imtojo žmona atėjo ir verkdama po malonės prašymu pasirašyti paprašė,<br />
tai jai nieko nesakęs, pirmoje vietoje aiškiai pasirašiau. Žinodamas, kad Sedoje stovinčiame<br />
lietuvių batalione mano pažįstamas kunigas Šidlauskas tarnauja, jam laišką, prašydamas<br />
mokytojui padėti, nusiunčiau. Už kelių dienų, truputį pavargęs, J. Žilevičius grįžo ir kito<br />
<strong>su</strong>ėmimo vengdamas, miestelį palikęs, kaime apsigyveno”.<br />
Pirmojo pasaulinio karo metu Viekšnių miestelis ir jo gyventojai labai nukentėjo, daug namų<br />
<strong>su</strong>degė, apdegė ir bažnyčia. Turėdamas šitą karčią patirtį ir vis bijodamas naujo karo, mano tėvas<br />
nutarė savo sode išmūryti gerą storom sienom rūsį, tiesiog gelžbetoninį bunkerį, taikos metais<br />
pritaikytą daržovių laikymui. Virš jo skliautų <strong>su</strong>pylė storą žemių sluoksnį, išvedė ventiliacijos<br />
angą-kanalėlį, padarė geležines nuleidžiamas duris, už jų betoniniai laiptai ir dar vienos,<br />
apkaustytos, storos ąžuolinės durys. Į šitą rūsį 1944 m. vasarą <strong>su</strong>nešė dideles dėžes, į jas <strong>su</strong>pylė<br />
šiek tiek grūdų, <strong>su</strong>dėjo rūbų ir kitų daiktų. Tėvelis ten paslėpė keletą labai jo vertinamų knygų,<br />
kaip antai anglišką ir lenkišką enciklopedijas, taip pat Mykolo Biržiškos jam padovanotą<br />
lietuvišką enciklopediją.<br />
63
Spalio 5 d. miestelyje jautėsi nerimas. Santeklių ir geležinkelio stoties pusėje girdėjosi<br />
intensyvus šaudymas. Mūsų vaistinės sanitarė Stasė Žukauskaitė, pasiklausiusi šitų garsų, taikliai<br />
apibūdino: „Verd kap bulbynė!” Sugulėme nenusirengę, bet užmigti negalėjome. Staiga visą<br />
namą <strong>su</strong>drebino sprogimas. Ūžė lėktuvai, buvo „pakabintos lempos” — taip vadinome<br />
apšvietimui kariuomenės naudojamas raketas, — birbė tankai, pliūpsėjo automatų serijos.<br />
Išsigandę <strong>su</strong>lindome į rūsį po virtuve. Tas rūsys buvo išmūrytas iš didelių keturkampių tašytų<br />
akmenų, kuriuos caro laikais statybininkai buvo atgabenę iš Skandinavijos. Mat buvo planuota<br />
iškasti kanalą, jungiantį Ventą <strong>su</strong> Dubysa. Tam tikslui norėta ištiesinti Ventos vingius, o krantus<br />
išgrįsti šitais akmenimis. Vėliau, projekto atsisakius, tuos akmenis pardavinėjo gyventojams, ir<br />
mano senelis jų taip pat nusipirko.<br />
Į šitą rūsį anga labai siaura, laiptai įviji, tad ligonės bobutės niekaip įnešti negalėjome. Be to,<br />
ji maldavo jos nejudinti, tad teko ją palikti kambaryje. Su ja pasiliko ir antroji bobutė, sakydama,<br />
kad jai jau laikas mirti ir nieko nebijanti.<br />
O aš dar niekad nebuvau taip bijojusi, kaip tą naktį. Retsykiais brolis išlipdavo pasidairyti. Iš<br />
vienos tokios žvalgybos grįžęs, kažką pašnibždėjo tėveliui, ir abu išėjo. Išgirdome virtuvėje<br />
žvanginant raktus, kurie visada ten kabėdavo ant sienos. Paskui abu vyrai grįžo ir pasakė:<br />
„Nekelkit panikos, elkitės ramiai. Kraustysimės į sodo rūsį, nes miestelis dega”.<br />
Bobutę paguldė ant neštuvų, miegantį mažąjį broliuką nunešė <strong>su</strong> visa lovute, <strong>su</strong>augę griebė<br />
patalynę, rūbus, o mane ir Irutę brolis, paėmęs už rankų, išvedė į kiemą, liepęs pasilenkus bėgti.<br />
Buvo švie<strong>su</strong> nuo rausvos gaisrų pašvaistės, kulkos zvimbė virš galvų, atsimušdamos į ūkinio<br />
pastato plytinę sieną, Nuo šūvių mus saugojo mūrinė tvora, palei kurią ir bėgome. Šalia esančioje<br />
dabartinėje stalių dirbtuvėje kaleno kulkosvaidis.<br />
Įpuolėme į rūsį. Užleido <strong>su</strong>nkias geležines duris, ir pasijutome saugesni. Moterys ėmė garsiai<br />
kalbėti litaniją. Gal pirmą kartą gyvenime taip karštai meldžiausi ir aš.<br />
Staiga į duris <strong>su</strong>barbeno. „O Jėzau!” — garsiai <strong>su</strong>šukome, mirtinai išsigandę. Dar sykį<br />
pabeldus, tėvelis paklausė: „Kas ten?” Pasirodo, atbėgo kaimynas Antanas Stančikas prašyti<br />
pagalbos, nes <strong>su</strong>žeidė jo žmoną. Jų šeima glaudėsi netoli pirties iškastoje slėptuvėje. Tėvelis tuoj<br />
pasiryžo eiti. Mes į ašaras. O jis ramiai atsakė: „Kaip aš galiu neiti? Juk aš medikas, turiu <strong>su</strong>teikti<br />
pagalbą!” Tėvas dar caro kariuomenėje buvo baigęs felčerių mokyklą, o paskui Kauno Vytauto<br />
Didžiojo universitete įsigijęs chemiko-vaistininko diplomą.<br />
Netrukus tėvelis grižo ir pasakė, kad ten, toje žeminėje, pasruvusiai kraujais ligonei pasilikti<br />
neįmanoma ir jis pakvietęs visą Stančikų šeimą kraustytis pas mus.<br />
Vos jie įsikūrė, vėl beldimas į duris. Šį kartą, ant kupros užsivertęs <strong>su</strong>žeistą Marijoną Jencaitę,<br />
atbėgo kaimynas Kazys Jedinka.<br />
Tą naktį, nebegalėdami iškęsti šaudymo, pas mus dar atsikraustė Vlado Jedinkos, Akavicko,<br />
Lavickų šeimos, atėjo Biržiškų auklė Anusėlė <strong>su</strong> šuniuku Gnomu. Savo bunkeryje jau turėjome<br />
ne tik <strong>su</strong>žeistųjų, senučių, bet ir vaikų, nes Lavickų duktė Aldona atsinešė dar dvi savo mažas<br />
mergytes.<br />
Rytą šaudymas truputį aprimo. Sužinojome, kad tą naktį sovietų kareiviai, persikėlę ties<br />
malūnu per Ventą, buvo užėmę miestelį iki bažnyčios, bet paryčiais buvo išstumti. Viekšniuose<br />
įsitvirtino vokiečiai ir dar laikėsi beveik mėnesį.<br />
Civilių gyventojų beveik neliko, išskyrus senelių prieglaudą, globojamą vienuolių, ir mūsų<br />
„bunkerį” <strong>su</strong> 27 <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Nors ir ekstremaliomis sąlygomis, bet gyvenimas įėjo į vėžes. Anksti rytą, tarp 5 val. ir 7 val.,<br />
nebuvo šaudoma, tada bėgdavome į namus apsitvarkyti, šį tą išvirti, pamelžti karvę. Lavickai<br />
buvo atsivedę ožką, tai ir jos pieną pildavome į bendrą katilą. Kiek prisimenu, dažniausiai mūsų<br />
moterys išvirdavo kruopų sriubos <strong>su</strong> antiena. Frontui artėjant, tėvelis, nuvažiavęs į mūsų ūkį<br />
Sprogiškės kaime, parvežė ančių, kurios dabar ir gelbėjo, maitinant gausią „šeimą”. O kartą<br />
mūsų geroji virėja Barbora Meškytė (vėliau Maneikienė), talkinama kitų moterų, iškepė net<br />
duonos. Tėvelis rašo: „Daug gyventojų pas save priglaudęs, jų maitinimu pasirūpinti turėjau, tad<br />
kiekvieną rytą, dar rudens rūkui gaubiant žemę, savo bailias moteris į mūsų virtuvę lydėdavau ir<br />
jų padrąsinimui pats <strong>su</strong> jomis pabūdavau”.<br />
Ant spiritinės lemputės rūsyje virindavome švirkštus. Brolio <strong>su</strong>žadėtinė, medicinos se<strong>su</strong>o,<br />
talkino tėveliui, perrišdama <strong>su</strong>žeistas moteris, leisdama vaistus. M. Jencaitei į koją buvo<br />
64
<strong>su</strong>smegusios net kelios patrankos sviedinio skeveldros, o Stančikienei į krūtinę. Bijodamas<br />
kraujo užkrėtimo, tėvelis joms duodavo tablečių, leisdavo ampulių.<br />
Kartais vaistų atbėgdavo prieglaudos vedėja Sikorskaitė (jei neklystu, tokia buvo jos pavardė).<br />
Ji pasakojo, kad jų prieglaudoje mirus senutei, tekę jos kūną mažais ratukais vežti palaidoti į<br />
kapines ir, kulkoms zvimbiant, kasti duobę.<br />
Ne kartą matėme už Ventos degančias sodybas, kurias vokiečiai naktį iš miestelio<br />
apšaudydavo padegamaisiais sviediniais, matyt, norėdami turėti geresnį matomumą ir šitaip<br />
apsisaugoti nuo netikėto užpuolimo. Degė Jurciaus, Šarkių ir kitų ūkininkų pastatai.<br />
O miestelyje gaisras ir vėl, kaip per pirmąjį pasaulinį karą, nepalietė senosios mūsų vaistinės.<br />
Vėliau girdėjome žmones kalbant, kad šis namas Aukščiausiojo saugomas, nes jame senovėje<br />
gyvenęs žydų rabinas, jis laikomas šventuoju, garsėjęs daugybe gerų darbų.<br />
Į mūsų rūsį ėmė ateidinėti vokiečių kareiviai, šnipinėdami, ką mes darome, kodėl pasilikome.<br />
Apsilankydavo vokiečių karo komendanto adjutantas, jaunutis kareivėlis, kurį tėvelis<br />
pavaišindavo skaniu naminiu vynu. Kartą jis perspėjo, jog jo vadovybė ketina iš mūsų rūsio<br />
išvaryti vi<strong>su</strong>s vyrus, mobilizuoti juos apkasams kasti Latvijos pasienyje. Žinodamas, kad<br />
Lavickas alergiškas jodui, tėvelis kelis kartus storai patepė jo ranką iki peties 10 proc. spiritiniu<br />
šito preparato tirpalu. Ranka paraudo, atsirado baisios vandeningos pūslės. Vėl cituoju tėvelio<br />
memuarus: „Neva man padėti gydyti <strong>su</strong>žeistuosius, rytojaus dieną atėjęs kariškas gydytojas, į<br />
Lavicką rodydamas, kas jo rankai, paklausė. Šiam gi vokiškai nemokant, kad jau 5 mėnesius<br />
išbėrimu serga, išverčiau. Kai paprašytas parodyti bintus atvyniojo, tai medikas nieko <strong>su</strong>prasti<br />
negalėjo ir, galvą kraipydamas, ligoniui gulėti patarė. Kitoms <strong>su</strong>žeistosioms <strong>su</strong>lfidino tabletes<br />
gerti patarė”.<br />
Vokiečiai ėmė grasinti tėveliui, jog vi<strong>su</strong>s mus išvarys. Gerasis adjutantas perspėjo, kad gali<br />
būti, jog per ventiliacijos angas į mūsų rūsį įmes granatų arba užminuos geležines duris. Tėvas<br />
angas užkimšo pagalvėmis, o užminuoti ar kitaip mus <strong>su</strong>naikinti vokiečiai nespėjo, nes vieną<br />
naktį, spalio mėnesio pabaigoje, miestelį paliko ir pasitraukė į Latviją. Tiesa, jiems pasitraukus,<br />
prie savo rūsio radome kažkokius minavimo įrenginius.<br />
Mums, prie nuolatinio šaudymo pripratusiems, tyla atrodė spengianti. Prisimenu, kad namai<br />
išdaužytais langais, dviejose vietose sviedinių pramuštu stogu atrodė baisiai nejaukūs.<br />
Į laisvę iš rūsio ištrūkę, ėmėme vaikščioti po miestelį, visai nežinodami, kokie baisūs pavojai<br />
mums grėsė. Pasirodo, vokiečiai buvo užminavę. Daug žmonių nukentėjo nuo minų.<br />
Frontui nusiritus tolyn, tėvas išsiruošė į savo ūkį. Jis prisimena: „Vokiečių tankų <strong>su</strong>gadintu, o<br />
vėliau nuo lietaus įmirkusiu keliu palengva per stotį iki Purvėnų nuvažiavęs, toliau įprasta<br />
kryptimi Antanavos dvaro link pa<strong>su</strong>kau, pamatęs per upelį <strong>su</strong>sprogdintą tiltą, pievom pa<strong>su</strong>kęs,<br />
brasta pravažiuoti panorėjau, bet mane pamačiusių Purvėnų kaimo ūkininkų Ūkanio ir Stelingio<br />
šauksmais <strong>su</strong>stabdytas buvau. Jie pranešė, kad tos pievos užminuotos. Tada <strong>su</strong> didele baime iš<br />
vežimėlio išlipau ir arklį atgal <strong>su</strong>kdamas ankstesnėmis vėžėmis atgal išvažiavau. Vėliau<br />
<strong>su</strong>žinojau, kad toje pakelėje net kelioliką žmonių vokiečių padėtos minos užmušė arba <strong>su</strong>žalojo”.<br />
Toliau tėvelis pasakojo, kad jam pasisekę mažais keliukais į savo ūkį Sprogiškės kaime<br />
patekti. Deja, šita mylima sodyba neilgai džiugino mūsų šeimą. Tarybinė santvarka privertė<br />
užmiršti tėvelio įprastą kelionę ir ryšį <strong>su</strong> mylima žeme.<br />
Dar daug būtų galima pasakoti apie anuos žiaurius laikus, bet bijau įkyrėti. Tiesiog pabėriau<br />
žiupsnelį prisiminimų iš savo neramios vaikystės. Dieve duok, kad niekada mūsų brangiai<br />
tėviškei netektų patirti karo bai<strong>su</strong>mų!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Nejaugi mes visi kalti? // Vienybė. — 1995. —<br />
Kovo 8. — Tekste: Viekšnių žydai.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 1. Iš kartos į kartą // Vienybė. — 1995. — Bal. 12: ir<br />
nuotraukos. — Tekste: Kazimieras, Vincentas ir Juozas Aleksandravičiai. — Visas tekstas:<br />
Net keliuose mūsų šalies laikraščiuose pasirodė žinutės ir straipsniai apie restauruotą senąją<br />
Viekšnių vaistinę. Man ypač maloni šita žinia, nes Viekšnių vaistinė — mūsų šeimos gūžta. Ją<br />
mano seneliui Vincentui nupirko ir dovanojo jo dėdė, Žagarės klebonas Kazimieras<br />
Aleksandravičius (1824—1884).<br />
65
Šis klebonas nebuvo eilinis žmogus. Jis artimai bendravo <strong>su</strong> kunigu I. Vaišvila, Simonu<br />
Daukantu, rūpinosi Lietuvos jaunimo švietimu ir auklėjimu, jo iš lenkų kalbos išverstą<br />
Koženevskio komediją „Šiaučius ir jo šeiminykštės” vaidino dramos mėgėjai.<br />
Kunigaudamas Biržuose, jis padėjo 1863 m. <strong>su</strong>kilimo dalyviams, dovanodamas jiems vi<strong>su</strong>s<br />
savo arklius, parūpindamas maisto, organizuodamas <strong>su</strong>žeistųjų slaugymą. Pralaimėjus <strong>su</strong>kilimui,<br />
caro valdžia kleboną įkalino, laimei, po 3 mėnesių paleido, tačiau vis kilnodavo iš vienos<br />
parapijos į kitą, kol pagaliau, 1868 m., atsidūrė Žagarėje. Čia dirbo iki mirties. Ir vėl nenurimo.<br />
Jo pastangomis buvo įsteigta pirmoji pradžios mokykla, Valstiečių kredito draugija,<br />
kooperatyvas.<br />
Dar kunigaudamas Biržuose, Kazimieras Aleksandravičius pasiėmė pas save brolėną<br />
Vincentą, jį augino, mylėjo kaip tikrą sūnų, leido į mokslus. 1881 m. mano senelis baigė<br />
Maskvos universitete farmaciją ir keletą metų vaistininkavo Maskvoje bei kituose Rusijos<br />
miestuose. Klebonas, norėdamas, kad jo augintinis gyventų ir dirbtų Lietuvoje, 1883 m. nupirko<br />
iš varžytinių parduodamą vaistinę Viekšniuose ir dovanojo jam <strong>su</strong> sąlyga, kad šis kasmet skirtų<br />
300 rublių vieno iš neturtingų giminaičių auklėjimui, įpareigodamas šitos vaistinės niekada<br />
neparduoti, bet tokiomis pačiomis sąlygomis vėliau perduoti savo įpėdiniui — farmacininkui. Jei<br />
šeimoje neatsirastų farmacininko, tada turėtų vaistinę perduoti iš Žagarės kilusiam vaistininkui.<br />
Mano senelis Vincentas Aleksandravičius, pradėjęs dirbti šioje apleistoje vaistinėje, iš jos<br />
negaudavo pakankamai lėšų pragyvenimui, todėl ir jam materialinę paramą teikė dėdė.<br />
Sąžiningai, daug dirbdamas, senelis per 42 metus vaistinę pavertė pavyzdinga įstaiga, kurioje<br />
daugelis ano meto farmacininkų atliko praktiką. Šalia kitų, paminėtini Simonas Gaudiešis, vėliau<br />
įsikūręs Šilalėje, Antanas Kaikaris, vėliau turėjęs vaistinę Laižuvoje, kurio sūnus, ilgametis<br />
Kauno universiteto dėstytojas, įsteigęs garsųjį Kauno farmacijos muziejų, Akmenės vaistininkas<br />
Augustinas Rušinas, mūsų rajono švie<strong>su</strong>olių mokytojų O. ir A. Rušinaičių tėvas, ir kt.<br />
Senelio džiaugsmui, jo sūnus Juozas (mano tėvas) pasirinko farmacininko specialybę ir, 1925<br />
metais Kauno Vytauto Didžiojo universitete gavęs chemiko vaistininko diplomą, paveldėjo<br />
Viekšnių vaistinę ir tęsė savo tėvo tradicijas, nuolat padėdamas besimokančiam jaunimui,<br />
sąžiningai tarnaudamas savo mylimos tėviškės žmonėms.<br />
Tėvelis labai liūdėjo, kai aš nepasirinkau tradicinės Aleksandravičių specialybės —<br />
farmacijos. Jau po tėvelio mirties, berods 1978 metais, į Viekšnius buvo atvykę tuometinio<br />
Kauno medicinos instituto farmacijos fakulteto dekanas ir kiti gerbiami darbuotojai filmuoti<br />
senąją vaistinę. Jie tada kalbino mano jaunesnįjį sūnų stoti į jų fakultetą ir tęsti gražią šeimos<br />
tradiciją. Bet kur ten! Jaunuoliui ši specialybė atrodė per daug nuobodi, reikalaujanti per daug<br />
kruopštumo ir didelio pasiaukojimo.<br />
O mano tėvelis be galo mylėjo savo darbą! Taip pat mylėjo jis savo gimtuosius Viekšnius bei<br />
jų apylinkes. Kai jis baigė Vytauto Didžiojo universitetą, jam, kaip gabiam chemikui, buvo<br />
pasiūlyta likti šioje aukštojoje mokykloje dėstytoju, tačiau tėvas nenorėjo išvykti iš Viekšnių,<br />
juose pasiliko ir dirbo iki gilios senatvės. Jis domėjosi istorija, liaudies medicina, kurią<br />
pritaikydavo ir praktikoje, rinko senus dokumentus, antspaudus, kitokius eksponatus. Vaistinėje<br />
buvo įkūręs įdomią ekspoziciją, kurią lankė daug ekskursijų ne tik iš Lietuvos, bet ir iš<br />
kaimyninės Latvijos, Baltarusijos.<br />
Nuotraukose iš asmeninio albumo: senasis Vincentas Aleksandravičius — Juozo<br />
Aleksandravičiaus tėvas; 1962 m. <strong>su</strong> vaistinės muziejaus istorija J. Aleksandravičius <strong>su</strong>pažindina<br />
Kultūros ministerijos ekspedicijos dalyvius.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 2. Matė daug žymių žmonių // Vienybė. — 1995. —<br />
Bal. 15: Nuotraukoje: Viekšnių vaistininkas J. Aleksandravičius (1896—1977) apie 1962 m. —<br />
Visas tekstas:<br />
Tėvelis svajojo, kad mūsų gimtajame name būtų įkurtas farmacijos muziejus, kad ir toliau ši<br />
įstaiga tarnautų krašto kultūrai, todėl mūsų šeima siekė įvykdyti šią jo valią. Po tėvelio mirties<br />
daug kartų kreipiausi į LTSR kultūros ministeriją, kad paimtų šią vieną seniausių Lietuvos<br />
vaistinių savo globon. Vis nesėkmingai. Kiekvieną kartą, atvykus į Viekšnius, tiesiog širdis<br />
plyšdavo, žiūrint į griūvančią, apleistą istorinę vaistinę. Dėl šito jaudinausi ne tik aš, bet ir<br />
daugelis kitų, tikrų Viekšnių miestelio ir farmacijos patriotų. Žinau, kad į tuometinę Kultūros<br />
66
ministeriją rašė buvusi ilgametė mūsų vaistinės darbuotoja Morta Varnienė, vėliau gyvenusi ir<br />
dirbusi Mažeikiuose, kolektyvinį laišką siuntė iš Viekšnių kilę mokslo darbuotojai ir kiti.<br />
Prisimenu, kaip <strong>su</strong> mūsų rajono valdytojo pavaduotoja Z. Kazlauskiene beldėmės į<br />
nepriklausomybę atgavusios Lietuvos Paminklosaugos departamento direktoriaus V. Zubovo<br />
kabineto duris.<br />
Ir galų gale nuostabių žmonių pastangomis senoji Viekšnių vaistinė vėl <strong>su</strong>švito baltomis<br />
langinėmis (kaip gražiai „Vienybėje” išsireiškė Apolinaras Juodpusis). Negaliu nė apsakyti, <strong>su</strong><br />
kokiu <strong>su</strong>sijaudinimu, širdies virpesiu peržengiau naujai atgimusio mano senelių ir tėvų namo<br />
slenkstį.<br />
Štai kambarys, kuriame gimė tėvelis ir jo broliai bei vienintelė se<strong>su</strong>o, mano broliukas ir aš.<br />
Einu toliau. Tėvelio darbo kambarys, kuriame už rašomojo stalo 1961 m. lapkričio 6 d. jis<br />
pradėjo rašyti per tūkstančio lapų atsiminimus. Toliau svetainė, mačiusi daug įžymių žmonių.<br />
Čia pas senelius ir tėvelius lankėsi Maironis, Tumas Vaižgantas, Mašiotų šeima, atvažiuodavusi<br />
iš Rygos vasaroti į Viekšnių apylinkes, kun. V. Jarulaitis, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Vanda<br />
Daugirdaitė-Sruogienė, Daugirdai, Giedraičiai, prof. Biržiškos <strong>su</strong> šeimomis, kanauninkas<br />
J. Navickas, vyskupai Staugaitis ir Borisevičius bei kiti. Šioje svetainėje stovėjo baldai, senelio<br />
pirkti iš Pavirvytės dvaro savininkų Paulavičių. Gerb. V. Sruogienė laiškuose dar neseniai<br />
teiravosi, ar jos seneliams anksčiau priklausę baldai dar tebestovi senojoje vietoje.<br />
Mūsų bute nebuvo nė vieno naujo modernaus baldo. Dalį jų senelis parsivežė iš Žagarės<br />
klebonijos, norėdamas, kad jie jam primintų mylimą dėdę kleboną Kazimierą.<br />
Mūsų šeima labai džiaugiasi, kad Viekšnių vaistinė vėl <strong>su</strong>grįžo į senąsias atgimusias patalpas.<br />
Tik vieno norėtume: kad ji nebūtų privatizuojama, kad nepatektų į kieno nors rankas, o<br />
priklausytų mūsų mylimų Viekšnių žmonėms, miestelio ar rajono savivaldybei, kartu <strong>su</strong> įsteigtu<br />
muziejumi tarnautų šio krašto kultūros židiniu. Tuo tikslu nepasinaudojame savo teise atsiimti<br />
nacionalizuotą vaistinę ir namą, tuo tikslu dovanojame ilgus dešimtmečius mums priklausiusius<br />
senoviškus istorinius baldus ir kitus daiktus. Tik labai gaila, kad ne viskas išsaugota iš 1987<br />
metais perduotų daiktų.<br />
Noriu nuoširdžiai padėkoti visiems, prisidėjusiems prie Viekšnių senosios vaistinės atkūrimo.<br />
Man teko daugiausia tuo reikalu bendrauti <strong>su</strong> rajono valdytoju S. Pocevičium, pavaduotoja<br />
Z. Kazlauskiene, Mažeikių muziejaus direktore A. Cholodinskiene, statybinės organizacijos<br />
vadovu Kęstučiu Naciu, kuris ne kartą kon<strong>su</strong>ltavosi <strong>su</strong> manim, klausdamas, kaip seniau atrodė<br />
vienas ar kitas kambarys, kiemas, kuris ieškojo senoviškų detalių, įmontuotinų į restauruojamą<br />
namą, ir atidavė daug meilės vykdydamas šį užsakymą. Dėkoju ir rajono valdžiai, ir Paminklų<br />
restauravimo institutui, ir šauniesiems statybininkams, ir dabartiniam muziejaus prižiūrėtojui<br />
V. Lizdeniui. Bijau ką nors įžeisti nepaminėdama, todėl tariu širdingiausią ačiū visiems, visiems.<br />
Ateityje laukia dar daug rūpesčių ir darbų, galutinai įrengiant šį unikalų muziejų. Linkiu<br />
sėkmės visiems geranoriškiems jo steigėjams ir tvarkytojams, o aš pažadu kuo galėdama padėti<br />
ir dalyvauti šiame kilniame reikale.<br />
Ališauskaitė R. Žmogaus odos diržai vaistinėje — muziejuje // Lietuvos aidas. — 1995. —<br />
Birž. 15.<br />
Sejavičienė Julija. Sugrįžimas: Kaip sekasi, ūkininke? (Apybraiža) // Vienybė. — 1995. —<br />
Liep. 26, 29; Rugpj. 2. — Tekste: J. Aleksandravičius Sprogiškėje. Čia darbavosi, sodino liepas,<br />
rašė metraštį. 1948 m. ūkis nacionalizuotas. Kurį laiką buvo Žiopelių mokykla. (Žiopeliai —<br />
6 km. nuo Laižuvos). Vėliau — tik pamatai ir medžiai.<br />
Sejavičienė Julija. Sugrįžimas: Kaip sekasi, ūkininke? (Apybraiža) // Vienybė. — 1995. —<br />
Liep. 29. — Visas tekstas:<br />
Artėjo šventosios Kalėdos. Už vagonėlio langų, kaip retai dabar būna, dūko gruodis.<br />
Prikūrentoje patalpoje buvo šilta ir jauku, pakvipo švenčių valgiais. O Zofijos Navickienės<br />
mintis iš Sprogiškės veržėsi į Vilnių. Šiame mieste prabėgo nei daug nei mažai — kone visas<br />
gyvenimas: prancūzų kalbos studijos Vilniaus universitete, paskui vokiečių kalbos mokytojos<br />
darbas M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1948-ųjų Vilniuje ir Albertas Navickas. Taip pat<br />
67
viekšniškis. Daug daug metų jis išdirbo Buitinio gyventojų aptarnavimo ministerijoje skyriaus<br />
viršininku. Vilniuje Navickai turėjo keturių kambarių butą, tame pačiame mieste gyveno abu<br />
sūnūs Romualdas ir Bronius Vytautas. Nelengva buvo Vilnių iškeisti į Sprogiškę. Tuo labiau<br />
tokiems žmonėms, kaip Navickai, mačiusiems pasaulio. Zofija anais slogiais metais net<br />
septynetą kartų vyko į užsienį kaip vertėja — moka kelias kalbas. Nuo mažumės tėvelis jai<br />
samdė vokiečių kalbos mokytoją ir lavino, namuose mokė ir lenkiškai. Studijuoti Zofija<br />
pasirinko prancūzų kalbą, nes jos nemokėjo, o norėjo. Gyvenime prisireikė vokiečių kalbos. Ją<br />
mokėjo, tačiau diplomo neturėjo. Maskvoje neakivaizdžiai įsigijo ir vokiečių kalbos mokovės<br />
diplomą. Iš visų kelionių po užsienius ryškiausius įspūdžius paliko lietuvių kultūros darbuotojų<br />
delegacijos viešnagė Vokietijoje — toje kelionėje teko vertėjauti pasaulio pripažintam maestro<br />
Sauliui Sondeckiui.<br />
Ruošėsi dabar Zofija Kalėdoms ir prisiminė, kokios gražios ir įspūdingos šios šventės būdavo<br />
Vilniuje: <strong>su</strong>sieidavo sūnūs, marčios, anūkai, kiek šviesaus džiaugsmo palikdavo kiekviena<br />
šeimyninė šventė. O ir draugai tenai, Sprogiškėje nei <strong>su</strong> kuo išsikalbėti, nei išsilieti, nei prie<br />
kavos puodelio pasėdėti ar šampano taurę pakelti. Pamatęs ašaras žmonos akyse, Albertas<br />
nešoko guosti. Atidarė rūbų spintą ir kreipėsi į Zofiją:<br />
— Susirink... Aš tuoj užkursiu mašiną ir pavėžėsiu į Vilnių...<br />
Tarsi šaltas vanduo perliejo emocijų įkaitintą kūną. Zofija <strong>su</strong>sitvardė ir Kalėdas juodu <strong>su</strong>tiko<br />
Sprogiškėje. Vieni du. Tai buvo 1992-ieji. Kadaise į Sprogiškę ją veždavosi tėvelis — chemikas,<br />
farmacininkas J. Aleksandravičius, o dabar atvežė (kas žino ar ne visam laikui?) vyras Albertas.<br />
Jis čia išnuomotame vagonėlyje apsigyveno 1991-aisiais.<br />
Pirmiausiai įsigijo traktorininko teises, šiek tiek nusipirko technikos ir kibo į žemę.<br />
Nelengva inžinieriui, visą gyvenimą dirbusiam valdišką darbą, persikvalifikuoti į ūkininkus,<br />
bet pamažėl įprato. O inžinieriaus <strong>su</strong>gebėjimų prisireikė, kai ėmėsi statyti namą. Pastato projektą<br />
<strong>su</strong>kūrė pagal išlikusias nuotraukas. Tiesa, nuo autentiškumo kiek nuklysta — tėvelio namas buvo<br />
iš medžio, o dabar trobesius stato nauja technologija — iš pjuvenų ir betono, A. Navickas sako,<br />
kad taip bus tvirta ir šilta. Prigalvojo jis čia ir įvairių naujovių — be krosnies, kiekvieną namo<br />
sieną šildys papildomi šaltiniai. Iš pirtelės kaminas eis vienos sienos anga, iš virtuvės krosnies —<br />
kita, iš vestibiulio židinio — trečia, iš šildymo krosnies — ketvirta. Tokį patalpų šildymo<br />
įrenginį matė Italijoje, žuvusioje Pompėjoje. Antikos laikų išminčių praktika pasinaudojo<br />
Albertas Navickas, projektavęs buveinę Sprogiškėje.<br />
— Šią žiemą <strong>su</strong>tiksime name, — sakė A. Navickas. Mes matėme daugelį daiktų, jau parneštų<br />
iš vagonėlio, kuriame prabėgo 24-eri jų gyvenimo Sprogiškėje mėnesiai.<br />
Kyla ir ūkinis pastatas — iš molio ir pjuvenų. Iš vietinių re<strong>su</strong>rsų, kad tik pigiau, patogiau ir<br />
autentiškiau būtų. Gyvenamasis namas iškilo net ant tų pačių pamatų, <strong>su</strong>rado senojo namo laiptų<br />
pirmąją pakopėlę — nuo jos dabar pakyli į šiuolaikiškai naują, bet tarsi senąjį pastatą.<br />
„Kai prabyla senoji romantika” / A. Zalensas. Kai prabyla senoji romantika: [Perspausdinta<br />
iš 1960 metų „Švyturio” Viekšnių vaistinės istorija] // Vienybė. — 1995. — Rugs. 13, 16. —<br />
Tekste:<br />
Taip pavadintas rašinys bene 1960 metais buvo išspausdintas anuomet populiariame<br />
„Švyturio” žurnale. Jame žurnalistas A. Zalensas aprašė senąją Viekšnių vaistinę, kurioje<br />
tebešeimininkavo šviesaus atminimo provizorius, viekšniškių gerbiamas žmogus Juozas<br />
Aleksandravičius. Autorius pastabiai užfiksavo romantišką, tolimą praeitį menančią vaistinės<br />
atmosferą, joje tvyrojusį dvasingumą ir bent kai kuriuos jau anuomet muziejininkų dėmesį<br />
traukusius eksponatus.<br />
Restauruotoje Viekšnių vaistinėje šiuo metu baigiama komplektuoti muziejinė ekspozicija.<br />
Gal ir lankytojams, ir dabartiniams vaistinės šeimininkams bei ekspozicijos tvarkytojams bus<br />
įdomu prisiminti, kas vaistinėje buvo saugoma ir kuo jos šeimininkas didžiavosi prieš<br />
pusketvirto dešimtmečio.<br />
Leopoldas Rozga.<br />
Viekšnių senasis<br />
Miestelio pakrašty <strong>su</strong>blizga malūno tvenkinys. Viekšniai. Autobusas <strong>su</strong>stoja miestelio centre<br />
— aikštėje. O štai ir kelionės tikslas — vaistinė. Pasirodo duryse aukštas, stambus vyras —<br />
68
senasis vaistininkas. Turbūt pamanė, kad aš vaistų atvažiavau. Vaistininkas apsivilkęs baltu<br />
chalatu ir pasisveikinęs užklausia:<br />
— Kuo galiu tamstai padėti? — Ak, korespondentas, domina vaistinės istorija? Istorija<br />
<strong>su</strong>dėtinga, — pradeda jis, įsivedęs mane į savo „darbo kabinetą” — maža, siaurą kambarėlį. —<br />
Vaistinei greit bus šimtas metų, o šiam namui — jau arti dviejų šimtų... — Jis, ištraukęs iš<br />
stalčiaus storoką, rudais kolenkoro viršeliais sąsiuvinį, pratiesia jį man:<br />
— Matote, aš e<strong>su</strong> parašęs tokią lyg ir istoriją, pasiremdamas senais dokumentais, receptų<br />
knygomis ir kitais šaltiniais. „TRUMPA VIEKŠNIŲ VAISTINĖS ISTORIJA” — perskaitau<br />
tituliniame sąsiuvinio puslapyje ir <strong>su</strong>sidomėjęs verčiu sekantį:<br />
„Viekšnių vaistinę įsteigė provizorius Teodoras v. Goldner 1860 m. liepos mėn. 17 d. Tam<br />
tikslui 1859 m. jis persikėlė iš Telšių ir nupirko iš Jofės šeimyninę sodybą, esančią prie<br />
turgavietės <strong>su</strong> istoriniu, seniausiu Viekšniuose namu. Pagrindinė jo dalis išliko dar iš antros<br />
XVIII amžiaus pusės ir buvo pastatyta pagarsėjusio savo dorybėmis ir iki paskutiniųjų laikų žydų<br />
bendruomenės gerbiamo, laikomo šventu pirmojo Viekšniuose rabino Abe Jofės”...<br />
— Prieš šimtą metų, — pasakoja vaistininkas, — buvo vaistinės tik Šiauliuose ir Telšiuose.<br />
Viekšnių vaistinė aptarnavo labai didelį rajoną: Akmenę, Žagarę, Kuršėnus, Mitkaičius...<br />
Vincentas Aleksandravičius studijavo farmaciją Maskvos universitete, kur „klausė <strong>su</strong> ypatingu<br />
<strong>su</strong>sidomėjimu prof. Mendelejevo paskaitų ir jo paskatintas visą savo gyvenimą domėjosi<br />
chemija, gamindamas vi<strong>su</strong>s Galeno preparatus, o pirmais vaistininkavimo metais net amoniako<br />
skiedinį...”<br />
Apleista vaistinė, per 42 metus, vadovaujama V. Aleksandravičiaus, tapo pavyzdinga įstaiga,<br />
kurioje daugelis farmacininkų atliko savo praktikos darbus. 1926 m., mirus Vincentui<br />
Aleksandravičiui, vaistinei ima vadovauti jo sūnus Juozas, 1925 m. baigęs Kauno universitetą ir<br />
gavęs vaistininko-chemiko diplomą.<br />
Daiktai prabyla praeitim<br />
— Parodysiu tamstai senas knygas, — po pietų pasisiūlo vaistininkas ir iš spintos paima seną<br />
1660 m. (MDCLX) Amsterdame išleistą kalvinų bibliją — „Biblija Swięta”, taip pat ir kitas<br />
knygas <strong>su</strong> <strong>įdomiais</strong> senais autografais ir knygos įsigijimo istorijomis. Mano dėmesį patraukia kiti<br />
įdomūs eksponatai. Vaistininkas parodo tris antspaudus. Savo išvaizda jie panašūs į mūsų laikais<br />
vartojamus, tik medinė rankelė žymiai ilgesnė, o pats antspaudas žymiai mažesnis. Štai pirmąjį<br />
pailgą Felikso Kontrimo bajorystės antspaudo herbą lengvai uždengtum piršto galu; antrasis —<br />
Telšių maršalkos Gorskio — kiek didesnis. Pats didžiausias — labiausiai nustebina. Jame —<br />
vyskupo tiara. Pasirodo, tai esąs paties vyskupo Merkelio Giedraičio antspaudas!<br />
— Kaip jie čia pateko? O tai taip pat istorija. Pateko jie į čia, kaip ir knygos, iš Kontrimo, per<br />
vaistininko J. Aleksandravičiaus žmoną, gydytojo Kontrimo našlę. Už dalyvavimą 1863 metų<br />
<strong>su</strong>kilime Feliksas Kontrimas buvo <strong>su</strong>imtas ir mirė Šiaulių kalėjime. Jo dvaras buvo konfiskuotas.<br />
Turtą saugojo sargyba. Bet Felikso brolis Pranciškus pro sargybą slapta pralįsdavo į biblioteką ir<br />
daug ką išnešė, tame tarpe ir knygas. Jų pas vaistininką tik keliolika. Kitos, jų tarpe ir Daukanto<br />
knygos, buvo perduotos Kauno Universiteto bibliotekai. Kam buvo reikalingi šiam pažangesnių<br />
pažiūrų bajorui F. Kontrimui maršalkos ir vyskupo antspaudai? Vaistininkas į tai ir pats tvirtai,<br />
dokumentais pasiremdamas, negali atsakyti. Nežino, ir kaip jis juos įsigijo.<br />
— Mano nuomone, — kalba jis, — Kontrimas padirbdavo „kilmės raštus”, „patvirtintus”<br />
maršalkos ir vyskupo antspaudais ir parašais. Šie raštai buvo reikalingi mokslus einantiems<br />
Lietuvos švie<strong>su</strong>oliams, kilusiems ne iš bajorų luomo. Be „bajorystės dokumento”, — kalba<br />
vaistininkas, — valdant carienei Kotrynai II-jai, jie negalėdavo gauti diplomo. Ir Simonui<br />
Daukantui buvo tokia pat bėda. Su Kontrimu jie buvo draugai, matyti, ir Daukantui jis padėjo<br />
„bajorystę” įsigyti. Istorikams ir mūsų žymiųjų kultūros veikėjų gyvenimo tyrinėtojams šie<br />
eksponatai gali atskleisti daug įdomių paslapčių ir istorijų.<br />
Vaistinės muziejus<br />
Vaistinėje kvapas kaip ir visose kitose, panašūs ir baldai, tik čia jiems — šimtas metų!<br />
„Pasižiūrėkite į grindis”, — kalba vaistininkas, vesdamas už bufeto, kur gaminami vaistai.<br />
Praėjimas siauras. Grindų lentose išmintas griovys, o prie bufeto — tarsi milžinų pėdų žymės<br />
įspaustos. — Tai mūsų pirmtakai, ir mes bestovėdami čia kojomis iš mynėm, — sako<br />
69
vaistininkas. — Bet dar negreit grindys prakiurs — jos labai storos”. Apie vaistinės ilgą amžių<br />
kalba ir senieji vaistų gamybos instrumentai. Jų neišmetė senasis vaistininkas, kaip atgyvenusių<br />
savo amžių, o dėjo į atskirą spintą. Surinkta nemaža kolekcija — savotiškai įdomus muziejus. Jis<br />
įrengtas pereinamame kambaryje prie vaistų sandėlio. O štai guli ant ilgo koto <strong>su</strong>rūdijęs <strong>su</strong>kilėlių<br />
kirvis, pakliuvęs čia iš Biržų apylinkės per Biržų, vėliau N. Žagarės kleboną K. Aleksandravičių;<br />
senos receptų ir skolų knygos. Šiose knygose galima rasti daug įdomių dalykų ne tik apie<br />
senuosius viekšniškius bajorus, kurie vaistus dažnai imdavo ir skolon. Štai seni gydytojo<br />
Andžijevskio rašyti receptai. Pas šį gydytoją gydėsi Simonas Daukantas. O štai ir senas receptas<br />
— pageltęs popieriaus lapelis, rašytas paties Daukanto ranka:<br />
"Empla<strong>su</strong>m vesicatorum.<br />
S. Dowkont 20. XI”<br />
„Tai žolelės nuo skaudulių. Radau šį popierėlį 1862 metų receptų apskaitoje...” — paaiškina<br />
vaistininkas.<br />
Šiurpūs eksponatai<br />
Neįtikėtina, baugu, bet rankoje aš laikau iš žmogaus nugaros išrėžtą diržą. Jį man ką tik<br />
padavė vaistininkas, atsargiai išėmęs iš sandariai užvožiamos skardinėlės. Diržai <strong>su</strong>si<strong>su</strong>kę kaip<br />
gyvačiukės, juodi, <strong>su</strong>džiūvę, skreba, ir tas skrebulys atliepia nemaloniu šiurpu nugaroje.<br />
— Taip spėju, kad tai telšiškių „diržai”, nes nei Viekšniuose, nei aplinkiniuose miesteliuose<br />
tais laikais teismo nebuvo.<br />
Arkliavagiams, dažniausiai čigonams, teisėjai nuteisdavo iš nugaros „išrėžti diržus”. Budeliai<br />
šiuos „diržus” pardavinėdavo savo pažįstamiems — Šiaulių, Mažeikių, vėliau ir Viekšnių<br />
vaistininkams. Pagal to meto prietarus buvo manoma, kad tokia žmogaus oda geriau žaizdas<br />
užgydanti.<br />
Šiurpūs eksponatai! Tiesą kalba vaistininkas, sakydamas: Jeigu daiktui 50 metų, tai man jis<br />
jaunas...<br />
Viskas čia sena: ir namas, jo apyvokos daiktai, baldai, net žmonės, jų gyvenimo būdas: viskas<br />
čia turi savo istoriją, pradedant balto marmuro skulptūrėle ir pelenine „kabinete”, ant vaistininko<br />
rašomojo stalo, ir baigiant vaistinės muziejumi.<br />
Pasistojęs ant kėdės, šeimininkas už<strong>su</strong>ka sieninį didelį laikrodį.<br />
— O šiam laikrodžiui — 200 metų. Tai liaudies meistrų rankų darbas. Stiprus darbas. Iki šiol<br />
dar nebuvo <strong>su</strong>gedęs.<br />
Vakarienės metu vaistininkas pavaišina vynu. Ne paprastu. Jam — 28-eri metai!<br />
Sunku pereiti aikštę, neatsi<strong>su</strong>kus dar kartą į senąjį vaistinės namą, kur yra lankęsis Simonas<br />
Daukantas, kuriame yra viešėję pas šio vaistininko tėvą — Maironis, Vaižgantas, Lazdynų<br />
Pelėda, ateidavo vėliau vaistų anksti džiovos palaužtas revoliucinis poetas L. Skabeika... Jo<br />
laidotuves dar gyvai prisimena vaistininkas.<br />
Namas tvirtas. Dar šimtus metų laikys. O žmonių amžius trumpesnis. Mano žvilgsnis <strong>su</strong>stoja<br />
ties atviru langu, kuriame matau <strong>su</strong>boluojant senojo vaistininko chalatą.<br />
... O kas po jo saugos šimtametės vaistinės tradicijas, joje <strong>su</strong>kauptą vertingą medžiagą mūsų<br />
medicinos ir Žemaičių krašto praeičiai pažinti? Ar visa tai nežus, neišsibarstys ir nebus užmiršta,<br />
kaip ministerijoje senojo vaistininko „tanidų paslaptis?” — nudiegė mane skaudi mintis.<br />
A. Zalensas. „Švyturys”, 1960 m.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Šv. Kalėdų belaukiant // Vienybė. — 1995. —<br />
Gruod. 16.<br />
Kerys Bronius. Randevu Viekšnių kapinėse // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 10, 14, 17, 21,<br />
24, 28; Rugs. 4. — Tekste:<br />
Antaniną Ujejska čia palaidojo Juozas Aleksandravičius. 1938. 11. 23 jis rašė Vidaus reikalų<br />
ministerijos Administracijos departamentui: „Mano uošvė — žmonos motina Antanina<br />
Ujejskienė, 69 m. amžiaus, yra gimusi Bobruiske, Minsko rėdyboje. Prieš Didįjį karą gyveno<br />
Kaukaze, Ekaterinodare. 1921 m. sykiu <strong>su</strong> vyru norėjo įvažiuoti Lietuvon, bet prie rubežiaus<br />
70
nebuvo į Lietuvą įsileisti ir jiems pavyko nuvykti Lenkijon, kur apsigyveno Varšuvoje. 1932 m.<br />
mirė jos vyras ir nuo to laiko paliko be jokių pragyvenimo lėšų... Todėl neatbūtinai reikalinga,<br />
kad mano uošvė persikeltų gyventi pas mane, kuriai aš pasižadu teikti pragyvenimą ligi jos<br />
gyvos galvos”.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laumės nulėmė // Vienybė. — 1996. — Spal. 9. —<br />
Visas tekstas:<br />
Spalio 10 d. <strong>su</strong>kanka 100 metų, kai gimė gar<strong>su</strong>sis Viekšnių vaistininkas Juozas<br />
Aleksandravičius. Spausdiname jo dukros Zofijos Aleksandravičiūtės-Navickienės prisiminimų<br />
žiupsnelį.<br />
Šimtmetis istorijoje — tik trumpa akimirka, bet žmonių ar šeimos gyvenime ištisa epocha.<br />
Sukanka 100 metų nuo mano tėvelio, Viekšnių vaistininko Juozo Aleksandravičiaus gimimo.<br />
Kiek daug istorinių įvykių krėtė pasaulį per tą laikotarpį: du pasauliniai karai, revoliucijos,<br />
okupacijos, įvairios žudynės, išsilaisvinimo kovos. Ir visai nedaug ramių gyvenimo metų!<br />
1896 m. vaistininkas Vincentas Aleksandravičius <strong>su</strong>laukė trečio sūnaus. Pavadino jį Juozu,<br />
senelio, motinos tėvo J. Kerbedžio, garbei. Vaikas buvo rėksnys, ir motina, netekusi kantrybės,<br />
paguldydavo jį tėvui Vincentui už nugaros, o pati bent trumpam užsnūsdavo. Šis, liūliuodamas<br />
sūnelį, dažnai ramindavo jį žodžiais: „Nešauk, neverk, mano būsimasis vaistininke!” Gal laumės<br />
išgirdo šiuos žodžius ir nulėmė tolimesnį Juozuko gyvenimą?<br />
Vincento žmona Kotryna Kerbedytė, garsiojo geležinkelio ir tiltų statytojo inž. Stanislovo<br />
Kerbedžio dukterėčia, gimusi ir augusi Rygoje, niekada nenutraukė ryšių <strong>su</strong> šituo miestu. Gal<br />
todėl beveik visi jos vaikai gimnazijas lankė Rygoje, o jiems besimokant, ir pati kurį laiką<br />
gyveno savo tėvų name. Aleksandravičių šeima gyveno kukliai, turėdama vieną tikslą — duoti<br />
kuo geresnį išsilavinimą savo vaikams. Berniukai mokėsi vienoje iš garsiausių Rygos<br />
Nikolajaus I gimnazijoje.<br />
Atostogas visada praleisdavo Viekšniuose, kur <strong>su</strong>sirinkdavo ir daugiau jaunimo. Kaip gražiai<br />
tėvelis savo memuaruose aprašė išvykas valtimis Venta ir Virvyte, šokių vakarus, aplinkinių<br />
kaimo kapinaičių ir koplytėlių lankymus! Gražiose Viekšnių apylinkėse prieš Pirmąjį pasaulinį<br />
karą vasarodavo ryškių inteligentų šeimos, tarp jų ir Prano Mašioto. Tėvelis šiltai prisimena jų<br />
vaikus, ypač dukterį Munę (Mariją), kuri vėliau ištekėjo už Nepriklausomos Lietuvos užsienio<br />
reikalų ministro Juozo Urbšio.<br />
Iš J. Aleksandravičiaus mokslo metų Rygoje aprašymo puslapių dvelkia didžiulė nostalgija<br />
gimtajam Viekšnių miesteliui, tėvų namams. Kartą Juozukas pusiau juokais paklausė savo tėvo,<br />
ar priimtų jį mokiniu į savo vaistinę. Šis klausimas tėvui labai patiko, bet sūnų labai mylėdamas,<br />
atsakė nieko negalįs patarti ir dar pridėjo, kad vaistininko duona <strong>su</strong>nki. Paskui prisipažino, kad<br />
vyriausiam savo sūnui Broniui siūlęs studijuoti farmaciją, o šis atsakęs, kad verčiau <strong>su</strong>tinkąs<br />
gyvas į karstą gulti, negu vaistinėje dirbti.<br />
Nors beliko dveji metai iki baigimo, 1912 m. vasaros pabaigoje Juozas Aleksandravičius<br />
galutinai apsisprendžia: atsiima dokumentus iš gimnazijos ir grįžta į tėvo vaistinę. „Vargšė<br />
mamytė net <strong>su</strong> ašaromis to žygio nedaryti prašė, bet aš jos neklausiau, o užsispyręs savo keliais<br />
nuėjau” (Iš J. Aleksandravičiaus prisiminimų rankraščio 520 psl.). Susijaudinusios tetos parašė<br />
smerkiančius laiškus, net siūlydamos neklaužadai įkrėsti rykščių. Jos visos tikėjosi <strong>su</strong>laukti, kad<br />
kuris nors iš Kerbedžių anūkų, pasinaudojęs jų įsteigta stipendija, taps garsiu inžinieriumi, kaip<br />
Stanislovas.<br />
Sugrįžimą į Viekšnius mano tėvelis šitaip aprašo: „Į Rygos stotį mamytės palydėtas, liūdnas,<br />
popietiniu iš Liepojos einančiu traukiniu išvažiavau. Kai naktį vaistinės sargo įleistas atsargiai<br />
per butą žengiau, atsibudusio tėvelio prie jo lovos prieiti buvau pašauktas, tai nedrąsiai, kad jau<br />
pas jį atvažiavau dirbti, prisipažinau. Čia <strong>su</strong> malonumu iš jo balso tono, kad jis labai patenkintas<br />
<strong>su</strong>pratau, ir nuo to momento visos manyje dar rusenusios abejonės dingo, o savo paruoštą<br />
mažame kambarėlyje prie virtuvės lovą radęs, ramiai, kaip kokį didelį mūšį laimėjęs, užmigau”<br />
(522 psl.).<br />
Tada vaistinėje chalatų niekas nenešiojo, tad ir jaunasis mokinys darbą pradėjo, apsivilkęs<br />
gimnazisto uniforma.<br />
71
„Vaistinės klientai greitai prie manęs priprato, tad turgadienį į jų paduodamus buteliukus teko<br />
daug įvairių lašelių pasverti, mosčių (tepalų — Z. N. pastaba) į turimas vaistinėje apvalias<br />
medines dėžutes pridėlioti, o dvokiančius skysčius, kaip antai degutą, francelį, kurį žmonės<br />
gyvuliams apsaugoti nuo bimbalų ir musių pirko, raudonai šaknimis nudažytą žibalą, kurį mano<br />
klientai akmens alyva vadino, be svorio tiesiai iš tam tikrų apvalių skardinėlių pilti” (523 psl.).<br />
Maloniausia būdavo šeštadieniais, kai antrasis, vyresnysis mokinys poilsiaudavo ir Juozukas<br />
likdavo vaistinėje <strong>su</strong> savo tėvu, kuris, laisvesnę akimirką ištaikęs, pasakodavo daug įvairių<br />
nutikimų iš savo gyvenimo ir nešykštėdavo į tuos pasakojimus įpinti naudingų patarimų bei<br />
pamokymų. Darbą vaistinėje baigdavo apie 10 val. vakaro.<br />
Ilgais žiemos vakarais Aleksandravičiai mėgo lankytis daktaro A. Biržiškos šeimoje arba,<br />
užsidegę seną, iš V. Sruogienės močiutės Paulavičienės pirktą žibalinę lempą, skaityti.<br />
Štai šitaip prasidėjo mano tėvelio Juozo Aleksandravičiaus darbas Viekšnių vaistinėje, kuris<br />
tęsėsi iki pat jo mirties.<br />
Dalyvavęs I pasauliniame kare, Peterburge baigęs felčerių mokyklą prie Volynės pulko<br />
lazareto, žygių metu Karpatų kalnuose atšaldęs abi kojas ir sirgęs <strong>su</strong>nkiu reumatu, dirbęs<br />
Jakaterinoslavo invalidų komitete, vėliau Donbase vaistinėse, tik 1918 m. grįžęs namo, mano<br />
tėvelis 1920 m. įstojo į Kauno aukštuosius kur<strong>su</strong>s, vėliau pertvarkytus į Kauno universitetą.<br />
1925 m. mano tėvas Juozas Aleksandravičius, pirmosios laidos absolventas, gavęs chemikovaistininko<br />
diplomą, <strong>su</strong>grįžo į Viekšnius ir visą gyvenimą sąžiningai tarnavo savo gimtinės<br />
žmonėms.<br />
Tėvas domėjosi istorija, studijavo aplinkinių dvarų archyvus, mielai jam tų dvarų savininkų<br />
skolinamus, gerai mokėdamas rusų, lenkų, lotynų, vokiečių, šiek tiek prancūzų kalbas, daug<br />
skaitė, domėjosi liaudies medicina, kurią pritaikydavo ir praktikoje, rinko senus dokumentus,<br />
antspaudus, kitokius eksponatus. Vaistinėje tėvelis buvo įkūręs įdomią ekspoziciją, kurią lankė<br />
nemažai ekskursijų ne tik iš Lietuvos, bet ir iš kaimyninių šalių. Tėvelis visą laiką svajojo, kad<br />
po jo mirties mūsų gimtajame name būtų įkurtas farmacijos ir Viekšnių krašto kultūros muziejus.<br />
Jo svajonė išsipildė. Tebūnie tai dovana jo 100 metų jubiliejui!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Kryžius iš bėgių // Vienybė. — 1998. — Kovo 21. —<br />
Visas tekstas:<br />
Daug kartų teko lydėti savo, o anksčiau ir tėvelių svečius į Viekšnių senąsias kapines, nes,<br />
kaip rašė kraštotyrininkas Bronius Kerys, kultūringas lankytojas ar turistas, atvykęs į kurią nors<br />
vietovę, pirmiausia apžiūri bažnyčią ir kapines. Beveik visi mano svečiai atkreipdavo dėmesį į<br />
kapinių viduryje stovintį kryžių, padarytą iš geležinkelio bėgių. Juo <strong>su</strong>sidomėdavo ir klausdavo,<br />
kodėl jis toks. Laimei, ne kartą man šitą istoriją yra pasakojęs tėvelis, todėl <strong>su</strong>gebėdavau<br />
paaiškinti. Net ir viekšniškiai ne visi žino šio kryžiaus kilmę, todėl noriu pasidalinti savo<br />
žiniomis <strong>su</strong> mielais „Vienybės” skaitytojais.<br />
Viekšnių apylinkėse, daugiausia netoli Meižių ežero, dvarelius turėjo Pančerinskiai. Vienas iš<br />
jų, Vladislovas, ilgus metus dirbo geležinkelio mašinistu Sibire. Senatvėje grįžo į tėviškę ir <strong>su</strong><br />
žmona Marija apsigyveno iki šiol kitiems nuomotame savo dvarelyje, kurį jie savo sūnaus garbei<br />
vadino Marijoniške, o iš tiesų jis vadinosi Meižių dvareliu.<br />
Mirus vyrui, senutė <strong>su</strong>siruošė jam pastatyti paminklą. Dar gyvas būdamas, Vladislovas prašė<br />
jam kryžių pagaminti iš geležinkelio bėgių — jo pamėgtos profesijos simbolį.<br />
Marija Pančerinskienė paprašė mano tėvelį, kad jai padėtų atlikti šį vyro priesaką. Šiauliuose<br />
depo viršininku dirbo Pančerinskių giminaitis inžinierius Ksaveras Radavičius, kuris kiekvieną<br />
šeštadienį parvažiuodavo pas savo žmoną, gyvenusią netoli Viekšnių. Mano tėvas nutarė kreiptis<br />
į jį, kad padėtų gauti reikalingą bėgį ir kad savo vadovaujamose dirbtuvėse tą kryžių pagamintų.<br />
Deja, šis pareigūnas griežtai atsisakė, reikalaudamas jam pateikti geležinkelių valdybos leidimą.<br />
Pacituosiu, kaip mano tėvas aprašo šį įvykį: „Poniai Marijai pranešęs apie Radavičiaus<br />
reikalavimą, nutariau jos vardu į geležinkelių valdybą parašyti prašymą, kad nors pusantro metro<br />
seno bėgio leistų parduoti. Gavome atsakymą, kad valdyba plačiojo geležinkelio bėgio parduoti<br />
ne<strong>su</strong>tinka, galėtų tik siaurojo. Čia mano pasipiktinusi senutė pasakė, kad jos vyras 50 metų per<br />
visą Sibirą didžiausius traukinius vežė, o siauruoju geležinkeliu kiekvienas „peckelis” važinėti<br />
72
gali ir kad ji tokio pažeminimo savo vyrui padaryti negali” (iš J. Aleksandravičiaus atsiminimų<br />
rankraščio).<br />
Išeitį rado į vaistinę atėjęs tėvelio geras prietelius šaltkalvis Kostas Kuchalskis, pažadėdamas<br />
tą reikalingą bėgio gabalą gauti iš savo kaimyno ir pats pagaminti iš jo kryžių. Paminklo apačią<br />
tėvas užsakė pas Mažeikių gatvėje gyvenusį akmeninių paminklų meistrą Liniovą. Netrukus<br />
nudžiugusi Marija Pančerinskienė pamatė ant vyro kapo stovintį kryžių, kuris ir dabar savo<br />
originalumu stebina kapinių lankytojus.<br />
ALEKSANDRAVIČIŪTĖ-NAVICKIENĖ ZOFIJA<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Atėję į mano vaikystę // Vienybė. — 1991. —<br />
Saus. 3. — Tekste: Aleksandravičiai ir Biržiškos. Kunigas J. Navickas. Sveikatos namų statyba.<br />
E. Biržiškienės mirtis ir laidotuvės. — Tekste: „Vieną šeštadienio vakarą, apie 1934 m., užsidegė<br />
šalia mūsų vaistinės esantis pirklio Vakso linų sandėlis.” Iš J. Aleksandravičiaus atsiminimų apie<br />
Sveikatos namų statybą: „Sudegusios volostės namo didelį sklypą valsčius nemokamai paaukojo,<br />
savivaldybės deputatai akmenis ir žvyrą statybai nemokamai pristatyti nutarė. Paties namo<br />
statybą pavedė rangovui, o darbų priežiūrai komitetą iš valsčiaus viršaičio Mažeikos, klebono J.<br />
Navicko ir Bugių seniūnijos deputato Kazimiero Daugirdo išrinko.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Netikėtos žvalgytuvės // Vienybė. — 1993. — Rugpj.<br />
28. — Tekste: Sprogiškė. Zofija ir Albertas Navickai. „Pernai grįžome į tėvelio žemę. 1992 m.<br />
gruodžio 10 d. Lietuvos žemės ūkio ministerijos sprendimu man grąžintos nuosavybės teisės į 44<br />
hektarus žemės ir 21 ha. miško.”<br />
Navickienė-Aleksandravičiūtė Zofija. Pūgai siaučiant // Vienybė. — 1994. — Kovo 16, 19.<br />
— Visas tekstas:<br />
Už statybinio vagonėlio lango siaučia klaiki pūga. Vis auga pusnys — didelės, smailiomis<br />
keteromis, kaip bangos šėlstančioje jūroje. O ir vėjas kaukia lyg per štormą. Juda, linguoja<br />
vagonas. Gal tai nebe vagonas, o laivas, blaškomas vėtrų?! Per radiją sinoptikai praneša: „Kai<br />
kur truputį pasnigo, silpna pūga”. Keista. Negi tai „silpna pūga”? Man atrodo, kad tokios nebuvo<br />
jau keletą metų.<br />
Paskutinė vasario mėnesio diena. Rytoj prasideda kalendorinis pavasaris. Už kelių dienų —<br />
šv. Kazimiero atlaidai. Vilniuje tradicinė Kaziuko mugė <strong>su</strong> įvairiaspalvėmis verbomis,<br />
išdrožinėtais šaukštais, kočėlais, kitokiais medžio gaminiais, <strong>su</strong> linksmai šurmuliuojančia minia,<br />
moliniais varpeliais — skambančiais, šitaip pirkėjus kviečiančiais, studentais. Vilnius dabar taip<br />
toli nuo mūsų apsnigtos pamiškės...<br />
Ta pūga lyg atskyrė mus nuo realaus pasaulio ir nugramzdino į prisiminimus. Vartau savo<br />
tėvelio (Viekšnių vaistininko J. Aleksandravičiaus) užrašus, kurių daugiau negu tūkstantis lapų.<br />
Ko tik čia nerasi! Ištisa Viekšnių miestelio ir jo apylinkių, viso buvusio valsčiaus, kronika,<br />
papasakota per senojo vaistininko šeimos, jos draugų, pažįstamų, kaimynų portretų galeriją. Ir<br />
kaip mažai belikę gyvų šitos kronikos veikėjų! Be galo audringas dvidešimtas amžius nusinešė<br />
daugelio žmonių gyvybes, kitus išblaškė po pasaulį. Išnyko ištisos šeimos, jų sodybos, net<br />
vietovių pavadinimai — pavyzdžiui, Kalninė, Pavirvytė, Antanava, Bugiai ir daugelis kitų.<br />
Važiuodami senuoju Akmenės keliu iš Viekšnių į Santeklių malūną, pasiekdavome kryžkelę,<br />
kurioje stovėjo senoviška Kalninės karčema. Dešinėje, aplenkus kapinaites, kelias vedė į malūną<br />
ir į plaustą, kuriuo per Ventą būdavo perkeliamos transporto priemonės. Kitame Ventos krante<br />
puikavosi labai įdomios architektūros, dvigubu laužtiniu stogu Santeklių dvaro pastatas. Po namu<br />
buvo gilūs požemiai <strong>su</strong> slaptu išėjimu į Ventos statų krantą. Teko girdėti, kad juose slėpėsi 1863<br />
metų <strong>su</strong>kilėliai. Santekliuose gyveno dvi senutės: Teklė Gružauskaitė ir jos augintinė dailininkė<br />
Ona Bagnickaitė, kuri, beje, už savo be galo gražius tekstilės audinius pasaulinėje parodoje<br />
Paryžiuje buvo apdovanota aukso medaliu (taip pasakojo tėveliai). Abi senutės garsėjo gerumu,<br />
užuojauta kaimo žmonėms, abi gydė <strong>su</strong>sirgusius kaimynus vaistažolėmis ir homeopatija. Šitame<br />
dvare lankydavosi daug inteligentų net iš tolimesnių miestų, pavyzdžiui, Juozas Tumas<br />
Vaižgantas, profesoriai Biržiškos ir kt.<br />
73
Ypač gau<strong>su</strong>s svečių būrys <strong>su</strong>sirinkdavo Santekliuose liepos 26 d., per Onos vardines. Vienos<br />
iš šitų vardinių kone tragiškai baigėsi mūsų šeimai. O buvo šitaip. Mano tėveliai išsiruošė<br />
vakarėjant į Santeklius. Važiuodami ties Kalnine, jie išgirdo ūžiant automobilio variklį — link<br />
plausto pa<strong>su</strong>ko rašytojo Balio Sruogos mašina (tuomet automobilių mūsų krašte buvo nedaug, iš<br />
karto galėdavo nuspėti, kieno šis ar anas). Tėvelis nutarė nerizikuoti, baukščiu arkliu nevažiuoti<br />
kartu <strong>su</strong> automobiliu ant plausto, todėl pa<strong>su</strong>ko link malūno, kur šalia pylimo buvo brasta.<br />
Pravažiuodamas pro malūną, paklausė ten stovinčių žmonių, ar vanduo Ventoje nepakilęs, Šie<br />
užtikrino, kad ir jie patys važiavę brasta, tad galima drąsiai <strong>su</strong>kti į upę.<br />
Netoli kito kranto tėvelis pasidavė šiek tiek kairėn. O ten buvo gili, plati duobė. Vanduo ėmė<br />
semti vežimą, tėveliai atsistojo, bet vanduo jau siekė krūtines. Laimei, tėvas nepasimetė: <strong>su</strong>kirto<br />
arkliui botagu, šis porą kartų pasispyrė ir išnešė vežimą į seklumą. Vardinėms vežtas tortas ir<br />
gėlės nuplaukė pasroviui, o abu keleiviai peršlapo. Ką daryti? Nuvažiavo į Santeklius, <strong>su</strong>keldami<br />
visų svečių ir šeimininkų didelį <strong>su</strong>judimą. Solenizantė mamą tuoj paguldė į lovą, apvilkusi šiltu<br />
chalatu, o tėvelis grįžo į Viekšnius persirengti ir atvežė mamai drabužius. Netrukus jis vėl<br />
atvažiavo; bet koks buvo mamytės apmaudas, kai atvežtame lagaminėlyje radusi viską, net<br />
naktinius marškinius, pasigedo <strong>su</strong>knelės ir batų! Ir vėl gelbėjo Santeklių panelės. Tą vakarą šokti<br />
mamytei neteko, nes p. Teklės batai buvo bent keliais numeriais per dideli.<br />
Nebėra Santeklių dvaro. Nei malūno, nei senų liepų alėjos. Ona Bagnickaitė mirė Sibire,<br />
1941 m. birželio 14 d. <strong>su</strong> daugeliu kitų Lietuvos švie<strong>su</strong>olių ištremta iš tėvynės.<br />
Ties Kalnine pa<strong>su</strong>kę i kairę Kamanų link, privažiuodavome senovišką, didelių medžių ap<strong>su</strong>ptą<br />
Kazimiero Daugirdo dvarelį — Bugius.<br />
Šioje garbingų Lietuvos bajorų gūžtoje didysis <strong>su</strong>sibūrimas vykdavo kovo 4 d., per šv.<br />
Kazimierą, švenčiant šeimininko vardines.<br />
Ir vėl pakeliaukime kartu <strong>su</strong> mano tėveliu. Tai buvo, berods, 1938 metais. Mama sirgo. Tėvas<br />
išsiruošė į Bugius <strong>su</strong> Viekšnių girininku Povilu Vilkumi. Tą pavakarę į vaistinę vis ėjo daug<br />
pacientų, todėl tėvas, nebaigęs darbo, išvažiuoti negalėjo. Atsiprašęs girininką, nuvedė jį į mūsų<br />
butą. Kad nebūtu taip nuobodu laukti, jaunas girininkas ėmė žaisti rič-rač <strong>su</strong> manim — tada dar<br />
visai maža mergyte. Kai galų gale keleiviai išvažiavo, jau buvo tam<strong>su</strong>. Pakeliui kilo pūgą, kaip<br />
pasakojo, dangus <strong>su</strong> žeme maišėsi. Kelio nesimatė, vien didžiulės pusnys. Kažkurioje vietoje<br />
vyrai pasiklydo ir, tik kelis kartus išvirtę iš rogių, padarę didelį lanką, galų gale pamatė Bugių<br />
dvarelio šviesius langus. Tėvas pirmiausiai šilta gūnia apdengė išvargusį, <strong>su</strong>prakaitavusį Bėriuką,<br />
o tada, nusipurtę sniegą, vyrai nuėjo sveikinti gerbiamą varduvininką.<br />
O draugija buvo <strong>su</strong>sirinkusi įdomi: ir Viekšnių kunigai, ir gerb. Zubovienė iš Medemrodės <strong>su</strong><br />
savo giminaite, ir Santeklių p. Ona, ir šeimininko duktė gerb. Vanda, ir žentas Balys Sruoga, ir<br />
dar daug kitų. Pats šeimininkas pasižymėjo sodriu lietuvišku humoru, tad nuobodžiauti niekada<br />
netekdavo. Tėvelis aprašo, kad tą vakarą netrūko ir nerimastingų kalbų, nes Europoje jau<br />
tvenkėsi būsimo karo debesys...<br />
Praėjo keleri metai, ir daugelis, tą vakarą Bugiuose šventusių kazines, buvo išblaškyti po<br />
pasaulį. Vieni į Vakarus, kiti į Rytus. Turbūt visi žinome, kad gerb. rašytoją profesorių Balį<br />
Sruogą fašistai išvežė į Štuthofo koncentracijos stovyklą. Girininkas p. Vilkus, vėliau tapęs<br />
Vilniaus universiteto docentu, ilgus metus kentėjo Sibire ir tik prieš kelerius metus <strong>su</strong>grįžo į<br />
Vilnių. Beje, jis užpernai vasarą lankėsi Viekšniuose ir Bugiuose. Susijaudinęs man pasakojo,<br />
kad negalėjęs tų širdžiai brangių vietų atpažinti.<br />
1944 m. rudenį, besitraukdami vokiečiai, iš degančių Bugių išvarė jų šeimininkus. Kažkur<br />
Latvijos pasienyje Kazimieras Daugirdas atsiskyrė nuo dukters anūkės ir <strong>su</strong>grįžo į <strong>su</strong>degusį<br />
dvarelį. Ten, gerų, nuoširdžių žmonių, kaimynų globojamas, mirė.<br />
O jo duktė rašytoja istorikė Vanda Daugirdaitė-Sruogienė ir anūkė Dalia, nuėjusios <strong>su</strong>nkų,<br />
ilgą išeivių kelią, šiuo metu gyvena Čikagoje. Niekada jos nepamiršo brangios tėviškės, sielojosi<br />
joms taip brangių Bugių vardo ištrynimu iš žemėlapio. Beveik kiekviename laiške apie tai rašo.<br />
Štai ištrauka iš p. Dalios praeitų metų rugpjūtyje rašyto laiško: „Sava žemė yra didžiausias turtas<br />
— ne tiek materialinis, kiek dvasinis. Labai <strong>su</strong> mama išgyvename dėl Bugių — jau niekas iš<br />
mūsų jų neatgaus, o kad dovanojom valstybei — niekas dėmesio nekreipia. Juk jau ir Bugių<br />
vardo nebėra!” O štai eilutės iš ką tik gauto laiško: „Nežinau, kas begali kovoti dėl Bugių ir<br />
Daugirdų vardo... Nusiųsti dokumentai kažkur užkliuvo (juos gi išsaugojo tavo tėvelis!)”.<br />
74
Labai nudžiugau, perskaičiusi vasario 9 d. „Vienybėje” žinutę, kad valstybinio Kamanų<br />
rezervato direktorius A. Krasauskas ketinąs imtis Bugių perėmimo dokumentų tvarkymo. Tik<br />
labai norėtųsi, kad šita brangi mūsų gerbiamų kraštiečių dovana padėtų įamžinti Bugių vardą,<br />
kad jis nebūtų ištrintas iš žemėlapio ir žmonių atminties.<br />
Tegu kuo daugiau vietovių vėl atgauna savo pavadinimus, tegu prisikelia iš užmaršties<br />
daugelio šviesių žmonių vardai.<br />
Berašydama pažvelgiau pro langą. Pūga ėmė rimti. Jau iš už debesų pasirodė saulės kraštelis...<br />
Pavasaris!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 45-eri metai... jaunystei // Vienybė. — 1994. — Geg.<br />
21, 25, 28; Birž. 1: ir nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
1. Mano klasės draugai<br />
45 metai. Tai daug ar mažai? Vaikystėje ir ankstyvoje jaunystėje šitoks laiko tarpas atrodė<br />
amžinybė, o dabar, artėjant prie gyvenimo saulėlydžio, tik akimirka.<br />
Prieš 45 metus mūsų klasė (šeštoji laida) baigė Viekšnių gimnaziją, anuomet taip vadinosi ši<br />
mokykla. Buvome labai <strong>su</strong>sigyvenę, lyg viena šeima. Tokie ir likome. Tada <strong>su</strong>tarėme <strong>su</strong>sitikti po<br />
penkerių metų. Pažadą ištesėjome. Suvažiuodavome, <strong>su</strong>bėgdavome kas penkeri metai, o dabar<br />
nutarėme, jog tai per ilgas laiko tarpas — galime ir nebe<strong>su</strong>laukti sekančio <strong>su</strong>sitikimo! Todėl<br />
dabar sambūrių terminas dveji metai. Girdėti, kad kai kurios klasės po baigimo visai<br />
nebe<strong>su</strong>sitinka. O mes labai pasiilgstame vieni kitų, nors gyvename išblaškyti po visą Lietuvą.<br />
Kol šalia cerkvės stovėjo senų liepų ap<strong>su</strong>pta mūsų mylima medinė mokykla, rinkdavomės<br />
joje. Dažnai pakalbame, spėliojame, kam pakilo ranka nugriauti šį istorinį pastatą?! Statybininkai<br />
pasakojo ją buvus dar tvirtą, tik remonto reikėję. Šitaip lengva širdimi funkcionieriai ir naikino<br />
mūsų visų istoriją.<br />
Taigi, <strong>su</strong>važiavę vaikščiodavome senaisiais takeliais, būtinai nusifotografuodavome<br />
tradicinėje vietoje — ant laiptelių į sporto aikštę, nerangiai <strong>su</strong>sėsdavome į savo klasės <strong>su</strong>olus.<br />
Auklėtojas Sudimtas atsinešdavo senąjį klasės žurnalą ir tikrindavo, ar visi atvykome, o<br />
atvykusieji turėdavome duoti ataskaitą apie nuveiktus darbus, pasiekimus ar pergyventas<br />
negandas.<br />
Dabar <strong>su</strong>sitinkame mielos „klasiokės” Stasės tėvų ūkyje prie Ventos, tik trumpam<br />
nuvažiuodami į Viekšnius ir aplankydami kapinėse besiilsinčius mūsų buvusius mokytojus ir<br />
artimuosius.<br />
Išėjome į gyvenimą <strong>su</strong>nkiu pokario metu. Visi svajojome mokytis toliau, stoti į aukštąsias<br />
mokyklas. Deja, ne visiems šis kelias buvo lengvas. Dar besimokant paskutinėje klasėje, kai<br />
kuriuos mūsų draugus ištiko baisi nelaimė: į Sibirą išvežė tėvelius. Kelios draugės negalėjo<br />
laikyti brandos egzaminų, nes teko bėgti iš Viekšnių, persikelti toliau nuo tėviškės, nuo pavojaus<br />
atsidurti Šiaurėje.<br />
Tuo metu labai trūko mokytojų, tad palyginti ne<strong>su</strong>nkiai buvo galima įsidarbinti kurioje nors<br />
mokykloje, ką ir padarė tie mūsų draugai, kurie neturėjo sąlygų studijuoti. Vėliau daugelis įsigijo<br />
diplomus, mokydamiesi neakivaizdiniu būdu. Taigi, iš mūsų laidos išaugo nemažas būrelis<br />
pedagogų. Galime didžiuotis Viekšnių mokykloje bedirbančiu lituanistu, poetu Stasiu Ablingiu,<br />
mokytojomis Eugenija Vitaite-Vaičekauskiene, Emilija Žiulpaite-Končiene, Stase Šukyte-<br />
Šivickiene, Stasiu Stulpinu, Teofanija Škerbaite-Statkuviene, Aldona Lipeikaite-Šulciene, po<br />
universiteto baigimo dėsčiusia prancūzų kalbą Viekšniuose, Danute Gulbinaite, visą savo<br />
gyvenimą pašventusia kurčiųjų vaikų mokymui ir auklėjimui, bei kitais. Man pačiai buvo lemta<br />
dėstyti Vilniaus geležinkelių transporto technikume viekšniškiams V. Rimavičiui ir Škerbai,<br />
dabartiniam diplomatui, buvusiam ministrui (ne viekšniškiui) Romui Kozirovičiui, o<br />
M. K. Čiurlionio meno mokykloje „per mano rankas” praėjo visa baleto artistų karta, taip pat ir<br />
viekšniškis Jonas Katakinas.<br />
Turime net vieną Seimo narį, Kovo 11-osios akto signatarą, taip pat pedagogą, pradėjusį savo<br />
darbinę veiklą Naujojoje Akmenėje, Pranciškų Tupiką. O kokie šaunūs mūsų statybininkai<br />
Aloyzas Lizdenis ir Vytautas Stulpinas! Vienas, vadovaudamas statybos trestui Klaipėdoje, kitas<br />
— Vilniaus 8-ajai statybos valdybai, papuošė Lietuvą daugybe reikšmingų pastatų. Mūsų<br />
seniūnas Augustinas Mažeikis perteikia elektrotechnikos žinias studentams Kauno technikos<br />
75
universitete. O kiek televizorių pagamino Šiauliuose šios gamyklos vyr. inžinieriumi ilgai dirbęs<br />
Zigfridas Abolinas! Šiauliuose dirba ir mūsų nuoširdusis Juozas Misiulis, kitaip mūsų<br />
nevadinamas kaip Jūzapeliu.<br />
Malonu paspausti ranką visada įdegusiam, tvirtam lyg Lietuvos laukų ąžuolas žemės ūkio<br />
specialistui Vytautui Teniui. O jo se<strong>su</strong>tė Zita, dirbusi ir pedagoge, ir buhaltere, galiausiai rado<br />
savo pašaukimą liaudies mene, ausdama nuostabaus grožio lovatieses, staltieses ir kitus kūrinius.<br />
Veterinarijos baruose sėkmingai darbavosi mūsų Albertas Lizdenis, ilgai vadovavęs<br />
Respublikos zoovettiekimo sistemai, vėliau atsakingas pareigas ėjęs Vilniaus mėsos kombinate.<br />
Jūratė Dainiūtė-Povilonienė, baigusi Kaune chemijos technologijos studijas, dirbo keliuose<br />
mėsos kombinatuose, galiausiai savo žinias pritaikė tuometinėje Mėsos ir pieno pramonės<br />
ministerijoje.<br />
Nelengvas gyvenimo kelias laukė mūsų Anciuko — Antano Martinkaus. Pradėjęs studijas<br />
Kauno medicinos institute, buvo mobilizuotas į sovietinę armiją ir ilgiems, labai ilgiems metams<br />
atskirtas nuo karštai mylimos tėvynės Lietuvos. Saratove baigęs medicinos studijas, jis nenuleido<br />
rankų: dirbo ne tik karo gydytoju-chirurgu, anesteziologu, bet ir gilinosi į medicinos mokslą,<br />
sėkmingai apgynė daktaro disertaciją. Jam teko dirbti ir pietų Ukrainoje, ir Pavolgyje, rašė<br />
daugybę raportų-prašymų perkelti į Lietuvą. Viskas veltui! Galų gale, gavęs pulkininko laipsnį,<br />
buvo išleistas į atsargą ir galėjo grįžti į Tėvynę.<br />
Tene<strong>su</strong>pyksta kiti mano mylimi draugai, kurių dėl vietos ir laiko stokos plačiau neaprašinėju,<br />
bet jie visi čia, mūsų klasėje: ir linksmoji čiauškutė Jadvyga, ir rimtoji mokslo pirmūnė Morta, ir<br />
mieloji Staselė (mažoji, kad atskirtume nuo Stasės), ir retų gabumų matematikas Edmundas, ir<br />
Albertas Žadeikis, ir kiti. Tarsi nė nebūtų tų dešimtmečių!<br />
2. Mūsų mokytojai<br />
Šiandien, kai Lietuvos mokykla pergyvena tiek <strong>su</strong>nkumų, galima sakyti, krizę, kai daugelis<br />
mokinių ir jų tėvų visai nebevertina mokslo ir mokyklos, o pedagogai, gaudami už savo <strong>su</strong>nkų<br />
darbą grašius, ieško pelningesnių užsiėmimų, mintys grįžta į mūsų laikų mokyklą. Nors buvo<br />
<strong>su</strong>nkūs karo ir pokario laikai, Viekšnių gimnazija anuomet garsėjo puikiais pedagogais.<br />
Pradinės mokyklos vedėju tuomet dirbo visada taktiškas, įspūdingos išvaizdos mokytojas<br />
Aukštikalnis, švelni, miela mokytoja Deniušienė, Gulbinienė, Baltaplukytė ir kt. Antroje<br />
gimnazijos klasėje mūsų auklėtoja, labai įdomiai dėsčiusi lietuvių kalbą ir literatūrą, buvo iš<br />
Meškelių kaimo kilusi B. Kondrotavičiūtė-Švėgždienė. Gimnazijoje piešimą dėstė dailininkas<br />
Kazys Dargis, išmokęs mus piešti iš natūros įvairius objektus. Neseniai „Vienybėje” V. Juodpusis<br />
gražiai aprašė mūsų mylimą muzikos mokytoją Vincą Deniušį. Kaip mes sielojomės, kai<br />
besitraukdami 1944 m., vokiečiai buvo jį išvarę kažkur į Kuršą apkasų kasti. Ir kaip džiaugėmės,<br />
kai vieną rytą pamatėme jį ateinantį iš savo namų, per tiltuką, į mokyklą. Išbėgome jo pasitikti,<br />
ap<strong>su</strong>pome ratu, vedėmės į salę. Ir vėl <strong>su</strong>skambo jo vadovaujamas mokyklos choras. Su juo<br />
važiavome į Vilnių, į pirmąją pokario dainų šventę (rodos, 1946 m.), dalyvavome konkurse ir<br />
užėmėme prizinę vietą, nors sąlygos buvo tikrai nelengvos; pakeliui į Vilnių teko nakvoti<br />
Šiauliuose, šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje, o Vilniuje miegoti kareivinėse ant grindų. Su tokiu<br />
globėju, kaip mokytojas Deniušis, mūsų mamos nepabijojo mus išleisti į tą nelengvą, bet tokią<br />
įspūdingą kelionę!<br />
Deja, ne kiekvienas pedagogas moka pelnyti mokinių simpatijas ir pasitikėjimą, ne kiekvienas<br />
<strong>su</strong>geba valdyti klasę. Kartais ir didžiausią žinių bagažą turintis mokytojas nepriverčia mokinių<br />
dirbti pamokoje. Prisimenu, kiek vargo <strong>su</strong> mumis turėdavo karo audrų į Viekšnius atblokštas<br />
Vilniaus universiteto dėstytojas Opulskis, senyvo amžiaus žmogus, kurį laiką mus mokęs fizikos.<br />
Deja, nutrūktgalvius vaikus jam nelabai sekėsi <strong>su</strong>drausminti ir, nors žinių turėjo labai daug,<br />
klasėje rimties nemokėjo palaikyti. Vargo <strong>su</strong> mumis ir ramioji, tyli ir inteligentiška, puiki rusų<br />
kalbos specialistė Emilija Gaudiešytė, kurios pamokų metu mus tramdyti ateidavo net tuometinis<br />
gimnazijos direktorius K. Dainius.<br />
Mirtinai bijojome mums chemiją dėsčiusio mokytojo J. Žilevičiaus. Savo dalyką jis puikiai<br />
dėstė ir priversdavo mokytis. Tai buvo bene vienintelis mokytojas, anais laikais organizavęs<br />
mokinių pažintines ekskursijas: jis visada nuveždavo mokinius į Pavenčių cukraus fabriką,<br />
nuvesdavo į Viekšnių pieninę, į keramikos dirbtuves.<br />
76
Truputį daugiau norėčiau papasakoti apie labai įdomiai mums gamtos mokslus dėsčiusią<br />
mokytoją B. Šeštokaitę. Kur ji bedirbo, visada mokiniu buvo labai gerbiama. Ji vadovavo ir<br />
mūsų dramos rateliui. Su ja ir man, ir D. Gulbinaitei buvo progų vėliau <strong>su</strong>sitikti Vilniuje ir daug<br />
ką apie ja <strong>su</strong>žinoti. Tai buvo neeilinė, tragiško likimo asmenybė. Gimė Taujėnuose, netoli<br />
Ukmergės, ūkininko šeimoje. Gamtos mokslus studijavo Kauno Vytauto Didžiojo Universitete,<br />
kur rūpinosi labdara, organizavo vargšų šalpą, buvo ateitininkė, priklausė „Birutės” draugovei.<br />
Ateitininkų šūkis buvo: Tikėjimas, Meilė, Viltis, o principas „Visa atnaujinti Kristuje”. Mokytoja<br />
Šeštokaitė gyvenime visada stengėsi vadovautis šiomis idėjomis. Jos gyvenimo pamatas buvo<br />
Tėvynė Lietuva ir religija. Lietuvą okupavus bolševikams, buvo nuolat persekiojama ir saugumo<br />
tardoma. Vengdama arešto, blaškėsi po Lietuvą. Šitaip atsidūrė ir Viekšniuose, o kai ir čia ją<br />
pasiekė saugumo ranka, išvyko į Vilnių, kur dirbo kurčiųjų mokykloje. Ir čia pagarsėjo kaip<br />
puiki pedagogė. Be savo tiesioginio darbo, ji aukojosi ir slaptai veiklai: rašomąja mašinėle savo<br />
bute spausdino Katalikų bažnyčios kroniką. Tai buvo pavojingas darbas. Kad kaimynai neišgirstų<br />
mašinėlės stuksenimo, ji apgaubdavo stora antklode ir mašinėlę ir save. Kai pradėdavo dusti,<br />
įkvėpdavo gryno oro, ir vėl lįsdavo į savo „palapinę”. Be to, savo namuose prižiūrėjo ir slaugė<br />
vyresniąją, <strong>su</strong>nkiai sergančią seserį. Ji organizuodavo slaptus tikinčiųjų <strong>su</strong>sibūrimus, kuriuose<br />
kalbėdavo apie dvasinius dalykus, žmogaus saviauklą, charakterio tobulinimą. Išėjusi į pensiją,<br />
dirbo Vilniaus Raudonojo kryžiaus ligoninėje slauge, kur ne tik visą save aukojo ligonių<br />
slaugymui, bet ir tvarkė ligoninės koplyčią. Ir mirė ligoninėje, darbo metu — plyšo širdis. Labai<br />
ją gerbę ir vertinę gydytojai bandė išgebėti, bet veltui...<br />
3. Direktorius — Kostas Dainius<br />
Bene didžiausią įspūdį iš visų pedagogų mums darė kurį laiką buvęs mūsų klasės auklėtoju,<br />
vėliau gimnazijos direktoriumi mokytojas Kostas Dainius. Noriu išsamiau papasakoti apie šį<br />
taurų žmogų ir puikų pedagogą. Remiuosi jo dukterų Jūratės ir Aušrelės pateiktomis žiniomis.<br />
Laisvųjų valstiečių Dainių šeima buvo viena iš šviesiausių Kegrių kaime, šalia Viekšnių, kur<br />
1902 m. gimė jauniausias iš septynių vaiku Kostas. Šeimoje vi<strong>su</strong>s vaikus pradžioje mokė rašto<br />
verpdama motina, vėliau daraktoriai. Kostelį, kaip patį mažiausią ir motinos mylimiausią, buvo<br />
nuspręsta leisti į mokslus. Jis baigė Viekšnių keturklasę mokyklą, kur pasižymėjo gabumais ir<br />
stropumu. Kartą, negalėdamas išspręsti namų darbų uždavinio, berniukas negalėjo nurimti, tad<br />
vėlai vakare tėvas, senasis Dainius, turėjo kinkyti arklį ir vežti pas daraktorių išsiaiškinti.<br />
Toliau mokėsi Telšiuose, vyskupo M. Valančiaus „Saulės” gimnazijoje, kurią baigė tik labai<br />
gerais ir gerais pažymiais. Tėvai labai norėjo, kad jų Kostukas taptų kunigėliu. Tačiau tuo metu<br />
Telšių gimnazijoje vienas mokytojas, kurio pavardės, deja, artimieji nebeprisimeną, buvęs<br />
vadinamasis „cicilikas” ir daugumai berniukų įskiepijęs abejones Dievo buvimu. Ar dėl to, ar dėl<br />
likimo rankos Kostelis atsisakė stoti į kunigų seminariją ir pasirinko Vytauto Didžiojo<br />
universiteto matematikos ir gamtos fakultetą. Šiam pasirinkimui nemažai įtakos turėjo Viekšnių<br />
švie<strong>su</strong>olių Biržiškų pavyzdys. Jis visada apie juos kalbėdavo <strong>su</strong> didele pagarba, o Mykolo<br />
Biržiškos paskaitų kursą bei kitas knygas išsaugojo per visą karą. Dabar jas, kaip šeimos<br />
relikviją perėmė anūkė Aida, taip pat matematikė.<br />
Mokydamasis gimnazijoje, Kostas Dainius mokslui ir pragyvenimui užsidirbdavo pinigų<br />
mokydamas silpnesnius mokinius matematikos, fizikos, chemijos ir kitų mokslų pagrindų. Net<br />
per vasaros atostogas turėdavęs mokiniu. Pas jį mokėsi ir būsimasis režisierius J. Miltinis, kuris<br />
savo atsiminimuose pažymi, kad K. Dainius jį labai gerai paruošė eksterno egzaminams.<br />
Jūratės Dainiūtės žodžiais, sūnui po atostogų išvykstant į Telšius, mama slaptai nuo kitų<br />
namiškių norėdavusi įduoti bent 2—3 litus, bet jis niekada neimdavęs, žinodamas, kaip <strong>su</strong>nku<br />
juos motinai <strong>su</strong>taupyti. Jis pasakojęs: „Paimdavau tik uogienių puodynėlę, lašinių bryzelį ar kokį<br />
namini sūrį...” Besimokydamas universitete, gyveno mažame kambarėlyje kartu <strong>su</strong> tikru<br />
pusbroliu Leonu Skabeika ir <strong>su</strong> medicinos studentu Albertu Šarkiu iš Viekšnių. Kai vaikinai<br />
nebeturėdavo pinigų maistui nusipirkti, Kostelis virdavo baltą kleckynę, mat vienas iš draugų —<br />
poetas — žiūrėdavo į dangų, laukdamas atskrendant „mūzos”, kitas, pasistatęs griaučius,<br />
„kaldavo” kaulelių pavadinimus, o valgyti visi norėdavo.<br />
Kaip to meto studentui nenueiti į „Metropolio” restoraną? Bet tam reikėjo gero kostiumo.<br />
K. Dainius parašydavo bajoraičiams iš Telšių (deja, vėl pavardžių nežinome) kontrolinius darbus<br />
arba laboratorines analizes, o už tai šie jam paskolindavę gerą aprangą. Retkarčiais nueidavo ir į<br />
77
operą. Prisimindavo vis, kad Kipras Petrauskas taip įsijausdavo į savo vaidmenį, jog per<br />
kiekvieną „Karmen” spektaklį <strong>su</strong>plėšydavo savo marškinius.<br />
Ir vėl dukters Jūratės žodžiai: „Dabar, kai žiūriu į savo tėtės universiteto baigimo egzaminų<br />
išrašą, negaliu atsistebėti, kad bernelis iš Žemaitijos kaimo šitaip gerai mokėsi: iš 18-os dalykų<br />
vienuolikos tik labai geri pažymiai, 4 gerai ir tik 3 patenkinamai per vi<strong>su</strong>s studijų metus. Kartą<br />
profesorius Z. Žemaitis per egzaminą jam parašęs trejetą. Tėtė labai pergyveno, nes tą discipliną<br />
mėgo ir gerai mokėjo. Praėjo kiek laiko, bėgdamas universiteto laiptais, <strong>su</strong>tiko priešais lipantį<br />
profesorių, kuris <strong>su</strong>stabdė tėvelį ir lyg atsiprašydamas pasakė: „Aš tave, žemaituk, labai<br />
nuskriaudžiau per egzaminą. Nepyk! Žinau, kad moki mano dalyką gerai”.<br />
1930 m. K. Dainius vedė mokytoją Antaniną Valantinaitę iš Mažeikių. Pirmas jaunos poros<br />
tikslas buvo išpirkti tėvų ūkį, kuris buvo įskolintas perkant šipkartę vyriausiajam Dainių sūnui<br />
Antanui, išvykstančiam darbo ieškoti į Ameriką.<br />
Jaunoji pora darbą <strong>su</strong>sirado Joniškyje. Visi mokiniai ir mokytojai stebėdavosi, kad Dainius į<br />
pamokas ateidavo tik <strong>su</strong> klasės žurnalu rankoje. Visos teoremos, uždavinių sąlygos ir sprendimai<br />
buvo galvoje. Joniškyje mokytojas Dainius vadovavo šaulių būriui. Bet šeimoje vadas visada<br />
buvo žmona, kuri savo vidine nuojauta išlaviruodavo tarp gresiančių nelaimių. Taip 1939 m., kai<br />
pro mokyklos langus buvo matyti slenkantys Joniškio gatvėmis purvini rusų tankai, mokytoja<br />
Dainienė skubiai <strong>su</strong>organizavo šeimos išvykimą arčiau tėviškės, į Mažeikius. Mokytoja<br />
A. Dainienė, dar gimnazistė būdama, matė Maskvoje revoliuciją ir vi<strong>su</strong>s jos žiaurumus. Ji<br />
kartojo vyrui: „Kostai, bolševikinė Rusija — tai pragaras. Tik jų idėjos gražios, visa kita melas,<br />
apgaulė, liūnas”.<br />
Mažeikiuose įsikūrė pas Dainienės seserį. Čia abu turėjo užpildyti anketas. Dukterys gerai<br />
prisimena tėvų ginčą, kuomet tėvas, kaip visada, norėjo rašyti tik teisybę ir tai, kad buvo šaulių<br />
būrio vadas, o mama neleido. Taip šis šventas melas ir išliko 50 metų.<br />
Jūratė pasakoja: „Ir mes kaip dauguma 1941 m. birželį sėdėjome ant ryšulių, pasiruošę<br />
išvežimui. Tėvui viskas buvo <strong>su</strong>ruošta atskirai, mums <strong>su</strong> Aušrele vėl atskirai. Taip ir išliko visam<br />
laikui, net iki šiol, mamos gerai įkalta pareiga rūpintis mažesniąja se<strong>su</strong>te Aušrele. Išgelbėjo<br />
karas. Gerai atsimenu, ankstų rytą įbėga teta Joana ir šaukia: Karas! Karas! Mes išgelbėti!<br />
Gerai prisimenu, kaip mama, persirengusi savo tarnaitės drabužiais, <strong>su</strong>sirišusi po kaklu<br />
skarelę, kiekvieną dieną, kol stovėjo Mažeikiuose tremiamų žmonių ešelonas, nešdavo į vagonus<br />
pieno, kakavos, užmirštus mūsų daiktus. Vienai mokytojai <strong>su</strong> mažu vaikučiu ji norėjusi perduoti<br />
denatūruoto spirito dezinfekcijai, tada jos ten pat vietoje sargybiniai vos ne<strong>su</strong>šaudė. Išgelbėjo tik<br />
graži, taisyklinga rusų kalba”.<br />
Vokiečių okupacijos laikais mokytoja Dainienė vėl ėjo, nešdama maistą įkalintiems žydams.<br />
Vyro kolega matematikas Šneideris <strong>su</strong> senute mama buvo išvaryti iš namų taip kaip stovi. Kaip<br />
nepadėti?<br />
Baigiantis karui, Dainių šeima du kartus bėgo nuo besiartinančių bolševikų, bet vis nuo sienos<br />
<strong>su</strong>grįždavo. Tada mokytoja Dainienė — šeimos vadas — pasakė: „Kas bus, kas nebus, bet<br />
negaliu palikti Lietuvos. Kostai, grįžtam!”<br />
Jie grįžo į savo ūkį. Kai, frontui praūžus, vėl ėmė veikti Viekšnių gimnazija, abu ėmė<br />
mokytojauti. Dabar abu vargdavo, rašydami įvairius planus planelius, kurių vis reikalaudavo<br />
švietimo skyrius. Nebeateisi į pamoką tik <strong>su</strong> žurnalu po pažastimi ir žiniomis galvoje!<br />
K. Dainių paskyrė direktoriumi, paskui per jėgą ėmė versti stoti į komunistų partiją, grasinti.<br />
Kelis naktinius tardymus atlaikė. O kas toliau?! Ir vėl mokytoja Dainienė <strong>su</strong>organizavo šeimos<br />
išvykimą į Kauną, toliau nuo juodos prievartos, nuo baisių laukimo valandų, kai, atrodė, tuoj tuoj<br />
<strong>su</strong>dundės enkavedistų kaustyti batai ir išves, ištrems... Pati, atsiklaupusi prieš šv. Aušros vartų<br />
Marijos paveikslėlį ir <strong>su</strong>klupdžiusi dukras, garsiai meldėsi.<br />
Kaune vėl abu dirbo pedagoginį darbą.<br />
Mokytoja Dainienė labai daug dėmesio skirdavo <strong>su</strong>nkių vaikų auklėjimui. Jai ypač sekdavosi<br />
perauklėti įvairius chuliganėlius, paveikti juos gerumu, <strong>su</strong>dominti kuo nors, <strong>su</strong>prasti kiekvieno<br />
mokinio vidinį pasaulį. Kaip dažnai mokytojai abejingi savo mokiniams! Kartais jie neatkreipia<br />
dėmesio į tai, kokiose sąlygose tas vaikas būna namuose, ką jis girdi iš pusgirčių tėvų, ar visada<br />
jis sotus, aprengtas. Mokytoja A. Dainienė nuolat lankė savo mokinių šeimas, <strong>su</strong>gebėdavo<br />
78
užmegzti kontaktą <strong>su</strong> įvairiais <strong>žmonėmis</strong>. Iki pat gilios senatvės ji gaudavo padėkos laiškus nuo<br />
savo buvusių mokinių.<br />
Nepriklausomos Lietuvos ir vokiečių okupacijos metais, turėdama daugiau laisvo laiko, nes,<br />
namuose laikė tarnaites, kaip ir dauguma ano meto inteligentų, mokytoja ruošdavo grandiozinius<br />
visos mokyklos spektaklius. Pati reži<strong>su</strong>odavo, pati siūdavo kostiumus, piešdavo dekoracijas,<br />
statydavo šokius. Namuose nuolat vykdavo repeticijos, rūbų prisimatavimai.<br />
Abiejų mokytojų Dainių gyvenimo credo buvo sąžiningumas. Sąžiningumas mokant mokinius<br />
ar atliekant bet kokį darbą. Sunkiais pokario laikais daug sykių buvo už durų išvaryti mokinių<br />
tėvai, atnešę kokią žąsį ar kitokį kyšį. Mokinius mokydavo, kol išmokydavo, o tinginiams<br />
tekdavo ir gerokas pabarimas ar nelemtas blogas pažymys. Jokių nuolaidų mūsų mokytojas<br />
Dainius nedarydavo! Mes jo bijojome, bet ir gerbėme. Savo dukterį Jūratę jis spausdavo lygiai<br />
taip, kaip ir mus prie mokslo. Bet užtai išugdydavo labai geras savo dalyko žinias, vėliau<br />
stojantiems į aukštąją mokyklą nebūdavo jokio vargo laikant matematikos ar fizikos egzaminą.<br />
E<strong>su</strong> girdėjusi, kad aukštųjų mokyklų dėstytojai, <strong>su</strong>žinoję, kad šių dalykų vidurinėje mokykloje<br />
stojantįjį mokė K. Dainius, tik paklausdavo, ar užteks to paties pažymio, kokį turėjo atestate, ar<br />
norėtų pagerinti.<br />
Kiek ilgiau savo rašinyje <strong>su</strong>stojau prie šviesios atminties mokytojų Dainių, nes tai buvo ne tik<br />
iškilnūs pedagogai, mūsų kraštiečiai, bet ir todėl, kad jų gyvenimo kelias buvo labai tipiškas to<br />
meto šviesiausių Lietuvos pedagogų kartai, kuri patyrė vi<strong>su</strong>s likimo smūgius, okupacijos<br />
<strong>su</strong>nkumus ir nepalūžo, liko ištikima savo darbui ir Tėvynei iki pat mirties.<br />
Man teko dalyvauti mokytojo Kosto Dainiaus laidotuvėse, ir buvo labai skaudu, kad iš jo<br />
gimtųjų Viekšnių atvyko tik giminės, o iš buvusių mokinių, buvusių bendradarbių ne<strong>su</strong>laukėme<br />
nei vieno, tuo tarpu iš Joniškio atvyko didelė delegacija. Gal tas amžinas abejingumas ir<br />
žemaitiškas nerangumas?!<br />
Šiandien rašiau apie savo mokytojus, apie savo klasės draugus, kad nebūtų užmiršti žmonės,<br />
kurie gyveno šalia mūsų, mokėsi, dirbo, buvo <strong>su</strong> mumis mūsų gimtajame krašte. Gal jaunimas,<br />
paskaitęs šias eilutes apie ano meto žmonių troškimą siekti mokslo, atkakliai dirbti dėl Tėvynės,<br />
apie tikrą, ištikimą draugystę, <strong>su</strong>simąstys, <strong>su</strong>pras, kad ne menkavertis, lengvas materialinis<br />
praturtėjimas <strong>su</strong>teikia žmogui tikrąją laimę.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laiko verpetai // Vienybė. — 1994. — Lapkr. 5, 9,<br />
12. — Visas tekstas:<br />
Pažvelgiau į spalio 5-osios kalendorių ir krūptelėjau. Ši diena viena iš šiurpiausių mano<br />
gyvenime, o šiemet net jubiliejine: prieš 50 metų karo lavina užgriuvo mano gimtuosius<br />
Viekšnius.<br />
1944 m. vasara buvo nerami. Kažkur rytuose jau girdėjosi duslus patrankų dundesys.<br />
Suaugusieji vaikščiojo <strong>su</strong>sirūpinę, dažnai kalbėdami apie artėjantį pavojų, spręsdami dilemą: ką<br />
daryti, ar pasilikti savo namuose, ar trauktis kur nors į kaimą, o gal, pasikinkius arklius, leistis į<br />
tolimą kelionę vakarų kryptimi.<br />
Pro mano gimtuosius namus važiavo ir važiavo daugybė šeimų iš Aukštaitijos, Vidurio ir Rytų<br />
Lietuvos, tolimiausių vietovių. Daugelis vedėsi karves, pririštas prie vežimų. Ratuose pūpsojo<br />
manta, ant jos sėdėjo seneliai ir vaikai.<br />
Mūsų šeimai pajudėti iš namų buvo labai <strong>su</strong>dėtinga. Mano tėvas, Juozas Aleksandravičius,<br />
nestiprios sveikatos žmogus, dar I pasaulinio karo metu Karpatuose, tarnaudamas caro armijoje<br />
peršaldęs kojas, kentėjo nuo reumato, broliukas — invalidas, bobutė po in<strong>su</strong>lto nevaikščiojo,<br />
tėvelio tetai jau per 80 metų. Ilgai svarstę, tėvai nutarė pasilikti.<br />
Mano gimtieji namai — senoji Viekšnių vaistinė — stovi kamputyje prie tuometinės erdvios<br />
turgaus aikštės, į kurią žvaigždiniu būdu įsilieja net kelios gatvės. Arčiausiai, dešinėje, Akmenės<br />
gatvė, kuri tada buvo pagrindinė <strong>su</strong>sisiekimo <strong>su</strong> Šiaulių kryptimi esančiais miesteliais arterija.<br />
Dabartinio plento nebuvo, visas judėjimas vyko per miestelio centrą kurio išplanavimas, beje,<br />
dabar bjauriai <strong>su</strong>gadintas, pagal nežinia kokių architektų projektus vos ne viduryje aikštės įkišus<br />
maisto parduotuvės ir valgyklos pastatą, toliau be jokios tvarkos buities paviljoną, profesinės<br />
technikos mokyklos ir kitus pastatus. Apie senųjų istorinių miestelių centrų <strong>su</strong>jaukimą<br />
79
espublikinėje spaudoje nemažai rašė architektai ir istorikai. Labai gaila kad, ši „mada” palietė<br />
gražų ir mielą Žemaitijos miestelį Viekšnius.<br />
Bet grįžkime į 1944 metų vasarą. Mums, vaikams, viskas buvo įdomu ir mes ne<strong>su</strong>pratome<br />
artėjančios grėsmės. Oras nuostabus, karšta, saulėta, kasdien maudydavomės Ventoje,<br />
džiaugėmės šiluma. Į miestelį ir jo apylinkes privažiavo daug įdomių žmonių, pasitraukusių iš<br />
Kauno ir Vilniaus. Į Bugių dvarelį parvyko ir gerbiamoji mūsų istorikė Vanda Daugirdaitė-<br />
Sruogienė <strong>su</strong> dukterimi Dalia. Mes <strong>su</strong>laukėme mano brolio, tuomet uždaryto Kauno universiteto<br />
studento, ir jo <strong>su</strong>žadėtinės Irenos Skomsgirdaitės. Jie buvo pasiryžę trauktis į Vakarus, bet<br />
trumpam <strong>su</strong>stojo Viekšniuose ir... įstrigo. O broliui tikrai reikėjo pasitraukti nuo artėjančių<br />
bolševikų, nes jis Kaune dalyvavo 1941 m. <strong>su</strong>kilime prieš sovietus. Tarp kitko, už Lietuvos<br />
laisvę jis kovojo ir vokiečių okupacijos metais. Cituoju Kanadoje leidžiamų „Tėviškės žiburių”<br />
1992 m. Nr. 7 „Vokiečių okupacijos metu „Sakalo” (Prano Staškonio) grupėje, kuri projektavo,<br />
konstravo trumpų bangų slaptą siųstuvą, B. Kontrimas (tai mano brolis, jo tėvas buvo Viekšnių<br />
gydytojas Edvardas Kontrimas, miręs 1925 m. — Z. N-A. pastaba) buvo vyriausias<br />
konstruktorius, pagaminęs „Žalgirį”... Užbėgsiu įvykiams už akių. Praūžus frontui, brolis <strong>su</strong><br />
Irena grįžo į Kauną, kur vėl įsijungė į pogrindžio veiklą prieš naujuosius okupantus, tačiau ši<br />
veikla tęsėsi neilgai. 1946 m. buvo išduotas, <strong>su</strong>imtas ir žuvo Magadano lageriuose, o nuo<br />
<strong>su</strong>ėmimo spėjusioms pasislėpti žmonai Irenai ir jos motinai kurį laiką slaptą prieglobstį <strong>su</strong>teikė<br />
šviesaus atminimo Viekšnių medicinos seselė Amelija Putraitė.<br />
1944 m. vasarą kelis kartus pėsti buvome nuėję į Bugius, kur daugiausiai kalbėjome apie<br />
ateitį. Vis <strong>su</strong>kosi klausimas: „Ką daryti?” Įnirtingi mūšiai vyko ties Šiauliais, paskui frontas<br />
atsirito iki Papilės ir... <strong>su</strong>stojo. Beveik kiekvieną dieną į Viekšnių kapines atveždavo laidoti<br />
žuvusiuosius, daugiausiai apdegusius tankistus. Su draugėmis nubėgdavome pažiūrėti ir<br />
pašiurpusios stebėdavome tas liūdnas apeigas. Tiek senosiose, tiek naujosiose kapinėse rikiavosi<br />
tvarkingi balti beržiniai kryžiai <strong>su</strong> užrašais. Gaila, nekilo mintis nurašyti tas pavardes. Visas<br />
plotas nuo vartų iki seno akmeninio kryžiaus, kairėje ir dešinėje tako pusėje naujosiose kapinėse<br />
buvo prismaigstyta tų kryželių, kuriuos po karo barbariškai <strong>su</strong>naikino naujoji valdžia.<br />
Į Viekšnius prigužėjo daugybė vokiečių kareivių. Mūrinėje mokykloje įsikūrė karo ligoninė.<br />
Sekmadieniais bažnyčioje jų kapelionas laikė mišias. Kelis kartus medinėje (dabar nugriautoje)<br />
mokykloje vyko rimtos simfoninės muzikos koncertai. Į vaistinę atėjęs kapelmeisteris prašė<br />
paskolinti mūsų pianiną, tačiau tėvelis, bijodamas jo netekti, paprašė užeiti vėliau, o per tą laiką<br />
pianiną paslėpė vaistinės sandėlyje, kur, apkrautas vaistų dėželėmis, jis išbuvo per frontą ir net<br />
buvo peršautas, laimei ne<strong>su</strong>gadinant jo stygų.<br />
Vokiečių komendantūra įsikūrė Biržiškų name. Mes <strong>su</strong> Irute dažnai nubėgdavome pas<br />
profesorių Biržiškų ištikimąją Anusėlę, buvusią auklę, jai nunešdamos mamos įduotos karštos<br />
sriubos ar kitokio maisto, nes ji buvo likusi viena saugoti namo ir jame esančių daiktų. Anusėlė<br />
glaudėsi kambarėlyje prie virtuvės, o iš kitų kambarių, užimtų kariškių, sklisdavo muzika, gar<strong>su</strong>s<br />
klegėjimas.<br />
Vokiečių kareiviai nebuvo piktybiški, atvirkščiai, jie buvo drausmingi, ramūs, net geranoriški<br />
civilių gyventojų atžvilgiu. Kartą <strong>su</strong> mama, grįždamos iš parduotuvės, pamatėme prie vieškelio<br />
ant akmeninio stulpelio, nuo seno skirto arkliams pririšti, sėdintį jaunutį kareivį, kažką laikantį<br />
rankoje. Pastebėjęs mūsų nustebusius žvilgsnius, jis atgniaužė delną ir parodė švenčiausiosios<br />
Mergelės Marijos paveikslėlį. Kadangi abi <strong>su</strong> mama gerai kalbėjome vokiškai, užsimezgė<br />
pokalbis. Kareivis paaiškino, kad čia, po alyvomis, jam ramu, toliau nuo draugų jis ateinąs<br />
pasimelsti. Mamai pagailo to jaunuolio ir pakvietė užeiti. Bruno Bochmas buvo katalikas,<br />
mobilizuotas karui baigiantis iš mokyklos <strong>su</strong>olo. Nuo to laiko jis dažnai pas mus užbėgdavo.<br />
Kartą prasitarė, kad armijos kareivių nereikia bijoti, nes baisūs esą tik „SS” daliniai ir<br />
„rudmarškiniai”.<br />
Netruko ir jie pasirodyti: ėmė gaudyti civilius gyventojus iš miestelio ir kaimų, varyti apkasų<br />
kasti. Didelį prieštankinį griovį išrausė ties Raudonskardžiu, perkirsdami svarbų kelią Akmenė—<br />
Viekšniai—Mažeikiai. Apkasai jau vingiavo palei Virvytę, Santeklių miške, taip pat Ventos<br />
kairiajame krante, kur iškirto vi<strong>su</strong>s krūmus ir medžius, matyt, kad matomumas būtų geresnis.<br />
Mūsų didelis daržas buvo už miestelio pirties, prie vadinamųjų Užbravarių. Ten kareiviai ėmė<br />
kasti apka<strong>su</strong>s, tad skubiai turėjome <strong>su</strong>doroti derlių, nukasti bulves.<br />
80
Esesininkai <strong>su</strong>ėmė daug gyventojų, įtariamų prijaučiant bolševikams. Į jų būrį pakliuvo ir<br />
visai nekaltų žmonių. Juos išvežė į Mažeikių kalėjimą. Tarp jų buvo ir tėveliui gerai pažįstami<br />
Augustinas Pundzius, Antanas Kaminskas ir kt. Jų šeimų nariai, atbėgę pas mano tėvelį, prašė<br />
gelbėti. O frontas jau visai priartėjęs, <strong>su</strong>sišaudymas vyko maždaug už 8 km. Visą gyvenimą<br />
vadovaudamasis humanistiniais idealais, mano tėvas Aleksandravičius pasiryžo jiems padėti.<br />
Kaip šiandien prisimenu, kaip mes <strong>su</strong> mama maldavome tėvelį nerizikuoti, nevažiuoti į<br />
Mažeikius. Bet kur ten perkalbėsi užsispyrusį žemaitį! Kitos priemonės neturėdamas, tėvas<br />
vežime paslėpė 6 litrus spirito ir išvažiavo likimo laimės svetimiems žmonėms ieškoti.<br />
Sovietinei kariuomenei artėjant, visa apskrities valdžia buvo didelėje panikoje. Pacituosiu<br />
tėvelio atsiminimus: „Nė <strong>su</strong> vienu aukštu Lietuvos pareigūnu Mažeikiuose <strong>su</strong>sikalbėti negalėjau.<br />
Apskrities viršininkas pas saugumo viršininką pasiuntė, o šiojo niekur <strong>su</strong>rasti negalėjau. Kaip<br />
kvailas gatvėmis vaikščiojau. Pro kalėjimą praeidamas, išgirdau viekšniškių <strong>su</strong>imtųjų šauksmus,<br />
prašymus juos gelbėti. Visai nusiminiau, nebežinojau ko griebtis. Gatvėje <strong>su</strong>tikau priešais<br />
ateinantį Lietuvos kariuomenės pulkininko uniforma pasipuošusį karininką Matulionį. Studentu<br />
būdamas, jį, dar jauną leitenantą, gerai pažinau, tai priėjęs savo rūpesčius jam išdėsčiau. Šis man<br />
į žandarų viršininką kreiptis patarė ir pats mane pas to pareigūno vertėją, jauną gražią moterį į<br />
butą nuvedė. Man paprašius, ta ponia <strong>su</strong>imtuosius gelbėti neatsisakė ir pas jos šefą eiti liepė.<br />
Grįžęs prie vežimo, pasiėmiau spiritą ir <strong>su</strong> pilnu portfeliu nuėjau į Dakinevičiaus namą, kuriame<br />
buvo žandarmerija. Mano laimė, viršininkas mane priėmė, o jam kažkur išėjus, vertėja patarė<br />
apie reikalą kol kas nekalbėti, tik žandarą gerai prigirdžius, prašyti. Pasirodo, kad tos pačios<br />
nakties 24 val. Mažeikių civilinė administracija pasitraukė, o jos vietoje karinis komendantas<br />
valdžią perimti turėjo, šis gi rytojaus rytą vi<strong>su</strong>s kalinius be jokio teismo <strong>su</strong>šaudyti ruošėsi. Atėjus<br />
vakarui, pralinksmėjusiam žandarui savo prašymą išdėsčiau, bet jis apie tai nė kalbėti<br />
nepanorėjo. Jo vertėjos Kolbergienės užtarimo žodžiai irgi nieko nereiškė. Žinodamas, kad tas<br />
pareigūnas labai stiprią galvą turi ir išgerti neatsisako, nutariau jį toliau vaišinti, o pats savo<br />
taurelę atsargiai ant grindų išpildavau. Svaigalus baigiant, į netoli esančią vaistinę užbėgęs iš<br />
pažįstamos provizorės Eugenijos Motuzaitės du kg spirito pasiskolinau. Žmonių gelbėjimui ji<br />
neatsisakė paskolinti, tik prašė greit grąžinti.<br />
Jau artėjo naktis, o užsispyręs vokietis vis nepasidavė. Galų gale <strong>su</strong>minkštėjęs žandaras<br />
saugumo viršininką Fabijonavičių pažadinti liepė ir, šiam pasirodžius, <strong>su</strong>imtuosius viekšniškius<br />
paleisti įsakė. Šis apie 50 lietuvių, dar tiek pat rusų parašiutininkų palikęs, išleido. Tikslą<br />
pasiekęs, savo vežiman išleistą A. Pundzių įsisodinęs, Viekšnių link išvažiavau”.<br />
Rytą tėvelis vėl išsiruošė į Mažeikius, norėdamas atiduoti skolą vaistininkei Motuzaitei, ir<br />
<strong>su</strong>žinojo, kad likusius kalėjime žmones vokiečiai <strong>su</strong>šaudė, o išsiblaivęs žandarų viršininkas<br />
niekaip negalėjo <strong>su</strong>prasti, kaip tiek daug <strong>su</strong>imtųjų išvakarėse dingo iš kalėjimo.<br />
Labai įdomu, ar dar yra gyvų tada tėvelio išgelbėtų žmonių? Būtų įdomu, jei jie atsilieptų.<br />
Tą neramią vasarą mano tėvelis padėjo dar vienam viekšniškiui. Sklaidau jo atsiminimus:<br />
„Vieną karštą vasaros dieną išgirdome, kad <strong>su</strong>ėmė mokytoją J. Žilevičių ir į Sedos kalėjimą<br />
išvežė. Tą pačią dieną <strong>su</strong>imtojo žmona atėjo ir verkdama po malonės prašymu pasirašyti paprašė,<br />
tai jai nieko nesakęs, pirmoje vietoje aiškiai pasirašiau. Žinodamas, kad Sedoje stovinčiame<br />
lietuvių batalione mano pažįstamas kunigas Šidlauskas tarnauja, jam laišką, prašydamas<br />
mokytojui padėti, nusiunčiau. Už kelių dienų, truputį pavargęs, J. Žilevičius grįžo ir kito<br />
<strong>su</strong>ėmimo vengdamas, miestelį palikęs, kaime apsigyveno”.<br />
Pirmojo pasaulinio karo metu Viekšnių miestelis ir jo gyventojai labai nukentėjo, daug namų<br />
<strong>su</strong>degė, apdegė ir bažnyčia. Turėdamas šitą karčią patirtį ir vis bijodamas naujo karo, mano tėvas<br />
nutarė savo sode išmūryti gerą storom sienom rūsį, tiesiog gelžbetoninį bunkerį, taikos metais<br />
pritaikytą daržovių laikymui. Virš jo skliautų <strong>su</strong>pylė storą žemių sluoksnį, išvedė ventiliacijos<br />
angą-kanalėlį, padarė geležines nuleidžiamas duris, už jų betoniniai laiptai ir dar vienos,<br />
apkaustytos, storos ąžuolinės durys. Į šitą rūsį 1944 m. vasarą <strong>su</strong>nešė dideles dėžes, į jas <strong>su</strong>pylė<br />
šiek tiek grūdų, <strong>su</strong>dėjo rūbų ir kitų daiktų. Tėvelis ten paslėpė keletą labai jo vertinamų knygų,<br />
kaip antai anglišką ir lenkišką enciklopedijas, taip pat Mykolo Biržiškos jam padovanotą<br />
lietuvišką enciklopediją.<br />
Spalio 5 d. miestelyje jautėsi nerimas. Santeklių ir geležinkelio stoties pusėje girdėjosi<br />
intensyvus šaudymas. Mūsų vaistinės sanitarė Stasė Žukauskaitė, pasiklausiusi šitų garsų, taikliai<br />
81
apibūdino: „Verd kap bulbynė!” Sugulėme nenusirengę, bet užmigti negalėjome. Staiga visą<br />
namą <strong>su</strong>drebino sprogimas. Ūžė lėktuvai, buvo „pakabintos lempos” — taip vadinome<br />
apšvietimui kariuomenės naudojamas raketas, — birbė tankai, pliūpsėjo automatų serijos.<br />
Išsigandę <strong>su</strong>lindome į rūsį po virtuve. Tas rūsys buvo išmūrytas iš didelių keturkampių tašytų<br />
akmenų, kuriuos caro laikais statybininkai buvo atgabenę iš Skandinavijos. Mat buvo planuota<br />
iškasti kanalą, jungiantį Ventą <strong>su</strong> Dubysa. Tam tikslui norėta ištiesinti Ventos vingius, o krantus<br />
išgrįsti šitais akmenimis. Vėliau, projekto atsisakius, tuos akmenis pardavinėjo gyventojams, ir<br />
mano senelis jų taip pat nusipirko.<br />
Į šitą rūsį anga labai siaura, laiptai įviji, tad ligonės bobutės niekaip įnešti negalėjome. Be to,<br />
ji maldavo jos nejudinti, tad teko ją palikti kambaryje. Su ja pasiliko ir antroji bobutė, sakydama,<br />
kad jai jau laikas mirti ir nieko nebijanti.<br />
O aš dar niekad nebuvau taip bijojusi, kaip tą naktį. Retsykiais brolis išlipdavo pasidairyti. Iš<br />
vienos tokios žvalgybos grįžęs, kažką pašnibždėjo tėveliui, ir abu išėjo. Išgirdome virtuvėje<br />
žvanginant raktus, kurie visada ten kabėdavo ant sienos. Paskui abu vyrai grįžo ir pasakė:<br />
„Nekelkit panikos, elkitės ramiai. Kraustysimės į sodo rūsį, nes miestelis dega”.<br />
Bobutę paguldė ant neštuvų, miegantį mažąjį broliuką nunešė <strong>su</strong> visa lovute, <strong>su</strong>augę griebė<br />
patalynę, rūbus, o mane ir Irutę brolis, paėmęs už rankų, išvedė į kiemą, liepęs pasilenkus bėgti.<br />
Buvo švie<strong>su</strong> nuo rausvos gaisrų pašvaistės, kulkos zvimbė virš galvų, atsimušdamos į ūkinio<br />
pastato plytinę sieną, Nuo šūvių mus saugojo mūrinė tvora, palei kurią ir bėgome. Šalia esančioje<br />
dabartinėje stalių dirbtuvėje kaleno kulkosvaidis.<br />
Įpuolėme į rūsį. Užleido <strong>su</strong>nkias geležines duris, ir pasijutome saugesni. Moterys ėmė garsiai<br />
kalbėti litaniją. Gal pirmą kartą gyvenime taip karštai meldžiausi ir aš.<br />
Staiga į duris <strong>su</strong>barbeno. „O Jėzau!” — garsiai <strong>su</strong>šukome, mirtinai išsigandę. Dar sykį<br />
pabeldus, tėvelis paklausė: „Kas ten?” Pasirodo, atbėgo kaimynas Antanas Stančikas prašyti<br />
pagalbos, nes <strong>su</strong>žeidė jo žmoną. Jų šeima glaudėsi netoli pirties iškastoje slėptuvėje. Tėvelis tuoj<br />
pasiryžo eiti. Mes į ašaras. O jis ramiai atsakė: „Kaip aš galiu neiti? Juk aš medikas, turiu <strong>su</strong>teikti<br />
pagalbą!” Tėvas dar caro kariuomenėje buvo baigęs felčerių mokyklą, o paskui Kauno Vytauto<br />
Didžiojo universitete įsigijęs chemiko-vaistininko diplomą.<br />
Netrukus tėvelis grižo ir pasakė, kad ten, toje žeminėje, pasruvusiai kraujais ligonei pasilikti<br />
neįmanoma ir jis pakvietęs visą Stančikų šeimą kraustytis pas mus.<br />
Vos jie įsikūrė, vėl beldimas į duris. Šį kartą, ant kupros užsivertęs <strong>su</strong>žeistą Marijoną Jencaitę,<br />
atbėgo kaimynas Kazys Jedinka.<br />
Tą naktį, nebegalėdami iškęsti šaudymo, pas mus dar atsikraustė Vlado Jedinkos, Akavicko,<br />
Lavickų šeimos, atėjo Biržiškų auklė Anusėlė <strong>su</strong> šuniuku Gnomu. Savo bunkeryje jau turėjome<br />
ne tik <strong>su</strong>žeistųjų, senučių, bet ir vaikų, nes Lavickų duktė Aldona atsinešė dar dvi savo mažas<br />
mergytes.<br />
Rytą šaudymas truputį aprimo. Sužinojome, kad tą naktį sovietų kareiviai, persikėlę ties<br />
malūnu per Ventą, buvo užėmę miestelį iki bažnyčios, bet paryčiais buvo išstumti. Viekšniuose<br />
įsitvirtino vokiečiai ir dar laikėsi beveik mėnesį.<br />
Civilių gyventojų beveik neliko, išskyrus senelių prieglaudą, globojamą vienuolių, ir mūsų<br />
„bunkerį” <strong>su</strong> 27 <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Nors ir ekstremaliomis sąlygomis, bet gyvenimas įėjo į vėžes. Anksti rytą, tarp 5 val. ir 7 val.,<br />
nebuvo šaudoma, tada bėgdavome į namus apsitvarkyti, šį tą išvirti, pamelžti karvę. Lavickai<br />
buvo atsivedę ožką, tai ir jos pieną pildavome į bendrą katilą. Kiek prisimenu, dažniausiai mūsų<br />
moterys išvirdavo kruopų sriubos <strong>su</strong> antiena. Frontui artėjant, tėvelis, nuvažiavęs į mūsų ūkį<br />
Sprogiškės kaime, parvežė ančių, kurios dabar ir gelbėjo, maitinant gausią „šeimą”. O kartą<br />
mūsų geroji virėja Barbora Meškytė (vėliau Maneikienė), talkinama kitų moterų, iškepė net<br />
duonos. Tėvelis rašo: „Daug gyventojų pas save priglaudęs, jų maitinimu pasirūpinti turėjau, tad<br />
kiekvieną rytą, dar rudens rūkui gaubiant žemę, savo bailias moteris į mūsų virtuvę lydėdavau ir<br />
jų padrąsinimui pats <strong>su</strong> jomis pabūdavau”.<br />
Ant spiritinės lemputės rūsyje virindavome švirkštus. Brolio <strong>su</strong>žadėtinė, medicinos se<strong>su</strong>o,<br />
talkino tėveliui, perrišdama <strong>su</strong>žeistas moteris, leisdama vaistus. M. Jencaitei į koją buvo<br />
<strong>su</strong>smegusios net kelios patrankos sviedinio skeveldros, o Stančikienei į krūtinę. Bijodamas<br />
kraujo užkrėtimo, tėvelis joms duodavo tablečių, leisdavo ampulių.<br />
82
Kartais vaistų atbėgdavo prieglaudos vedėja Sikorskaitė (jei neklystu, tokia buvo jos pavardė).<br />
Ji pasakojo, kad jų prieglaudoje mirus senutei, tekę jos kūną mažais ratukais vežti palaidoti į<br />
kapines ir, kulkoms zvimbiant, kasti duobę.<br />
Ne kartą matėme už Ventos degančias sodybas, kurias vokiečiai naktį iš miestelio<br />
apšaudydavo padegamaisiais sviediniais, matyt, norėdami turėti geresnį matomumą ir šitaip<br />
apsisaugoti nuo netikėto užpuolimo. Degė Jurciaus, Šarkių ir kitų ūkininkų pastatai.<br />
O miestelyje gaisras ir vėl, kaip per pirmąjį pasaulinį karą, nepalietė senosios mūsų vaistinės.<br />
Vėliau girdėjome žmones kalbant, kad šis namas Aukščiausiojo saugomas, nes jame senovėje<br />
gyvenęs žydų rabinas, jis laikomas šventuoju, garsėjęs daugybe gerų darbų.<br />
Į mūsų rūsį ėmė ateidinėti vokiečių kareiviai, šnipinėdami, ką mes darome, kodėl pasilikome.<br />
Apsilankydavo vokiečių karo komendanto adjutantas, jaunutis kareivėlis, kurį tėvelis<br />
pavaišindavo skaniu naminiu vynu. Kartą jis perspėjo, jog jo vadovybė ketina iš mūsų rūsio<br />
išvaryti vi<strong>su</strong>s vyrus, mobilizuoti juos apkasams kasti Latvijos pasienyje. Žinodamas, kad<br />
Lavickas alergiškas jodui, tėvelis kelis kartus storai patepė jo ranką iki peties 10 proc. spiritiniu<br />
šito preparato tirpalu. Ranka paraudo, atsirado baisios vandeningos pūslės. Vėl cituoju tėvelio<br />
memuarus: „Neva man padėti gydyti <strong>su</strong>žeistuosius, rytojaus dieną atėjęs kariškas gydytojas, į<br />
Lavicką rodydamas, kas jo rankai, paklausė. Šiam gi vokiškai nemokant, kad jau 5 mėnesius<br />
išbėrimu serga, išverčiau. Kai paprašytas parodyti bintus atvyniojo, tai medikas nieko <strong>su</strong>prasti<br />
negalėjo ir, galvą kraipydamas, ligoniui gulėti patarė. Kitoms <strong>su</strong>žeistosioms <strong>su</strong>lfidino tabletes<br />
gerti patarė”.<br />
Vokiečiai ėmė grasinti tėveliui, jog vi<strong>su</strong>s mus išvarys. Gerasis adjutantas perspėjo, kad gali<br />
būti, jog per ventiliacijos angas į mūsų rūsį įmes granatų arba užminuos geležines duris. Tėvas<br />
angas užkimšo pagalvėmis, o užminuoti ar kitaip mus <strong>su</strong>naikinti vokiečiai nespėjo, nes vieną<br />
naktį, spalio mėnesio pabaigoje, miestelį paliko ir pasitraukė į Latviją. Tiesa, jiems pasitraukus,<br />
prie savo rūsio radome kažkokius minavimo įrenginius.<br />
Mums, prie nuolatinio šaudymo pripratusiems, tyla atrodė spengianti. Prisimenu, kad namai<br />
išdaužytais langais, dviejose vietose sviedinių pramuštu stogu atrodė baisiai nejaukūs.<br />
Į laisvę iš rūsio ištrūkę, ėmėme vaikščioti po miestelį, visai nežinodami, kokie baisūs pavojai<br />
mums grėsė. Pasirodo, vokiečiai buvo užminavę. Daug žmonių nukentėjo nuo minų.<br />
Frontui nusiritus tolyn, tėvas išsiruošė į savo ūkį. Jis prisimena: „Vokiečių tankų <strong>su</strong>gadintu, o<br />
vėliau nuo lietaus įmirkusiu keliu palengva per stotį iki Purvėnų nuvažiavęs, toliau įprasta<br />
kryptimi Antanavos dvaro link pa<strong>su</strong>kau, pamatęs per upelį <strong>su</strong>sprogdintą tiltą, pievom pa<strong>su</strong>kęs,<br />
brasta pravažiuoti panorėjau, bet mane pamačiusių Purvėnų kaimo ūkininkų Ūkanio ir Stelingio<br />
šauksmais <strong>su</strong>stabdytas buvau. Jie pranešė, kad tos pievos užminuotos. Tada <strong>su</strong> didele baime iš<br />
vežimėlio išlipau ir arklį atgal <strong>su</strong>kdamas ankstesnėmis vėžėmis atgal išvažiavau. Vėliau<br />
<strong>su</strong>žinojau, kad toje pakelėje net kelioliką žmonių vokiečių padėtos minos užmušė arba <strong>su</strong>žalojo”.<br />
Toliau tėvelis pasakojo, kad jam pasisekę mažais keliukais į savo ūkį Sprogiškės kaime<br />
patekti. Deja, šita mylima sodyba neilgai džiugino mūsų šeimą. Tarybinė santvarka privertė<br />
užmiršti tėvelio įprastą kelionę ir ryšį <strong>su</strong> mylima žeme.<br />
Dar daug būtų galima pasakoti apie anuos žiaurius laikus, bet bijau įkyrėti. Tiesiog pabėriau<br />
žiupsnelį prisiminimų iš savo neramios vaikystės. Dieve duok, kad niekada mūsų brangiai<br />
tėviškei netektų patirti karo bai<strong>su</strong>mų!<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Nejaugi mes visi kalti? // Vienybė. — 1995. —<br />
Kovo 8. — Tekste: Viekšnių žydai. Holokaustas.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 1. Iš kartos į kartą [Viekšnių vaistinės istorija] //<br />
Vienybė. — 1995. — Bal. 12.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. 2. Matė daug žymių žmonių [Viekšnių vaistinės<br />
istorija] // Vienybė. — 1995. — Bal. 15.<br />
Sejavičienė Julija. Sugrįžimas: Kaip sekasi, ūkininke? (Apybraiža) // Vienybė. — 1995. —<br />
Liep. 26 (ir nuotrauka), 29; Rugpj. 2. — Tekste: Vilniaus universitete studijavo prancūzų kalbą,<br />
83
M. K. Čiurlionio meno mokykloje dėstė vokiečių kalbą, vertėjavo. 1991 metų pavasarį parvyko į<br />
Sprogiškės kaimą.<br />
Sejavičienė Julija. Sugrįžimas: Kaip sekasi, ūkininke? (Apybraiža) // Vienybė. — 1995. —<br />
Liep. 29. — Visas tekstas:<br />
Artėjo šventosios Kalėdos. Už vagonėlio langų, kaip retai dabar būna, dūko gruodis.<br />
Prikūrentoje patalpoje buvo šilta ir jauku, pakvipo švenčių valgiais. O Zofijos Navickienės<br />
mintis iš Sprogiškės veržėsi į Vilnių. Šiame mieste prabėgo nei daug nei mažai — kone visas<br />
gyvenimas: prancūzų kalbos studijos Vilniaus universitete, paskui vokiečių kalbos mokytojos<br />
darbas M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1948-ųjų Vilniuje ir Albertas Navickas. Taip pat<br />
viekšniškis. Daug daug metų jis išdirbo Buitinio gyventojų aptarnavimo ministerijoje skyriaus<br />
viršininku. Vilniuje Navickai turėjo keturių kambarių butą, tame pačiame mieste gyveno abu<br />
sūnūs Romualdas ir Bronius Vytautas. Nelengva buvo Vilnių iškeisti į Sprogiškę. Tuo labiau<br />
tokiems žmonėms, kaip Navickai, mačiusiems pasaulio. Zofija anais slogiais metais net<br />
septynetą kartų vyko į užsienį kaip vertėja — moka kelias kalbas. Nuo mažumės tėvelis jai<br />
samdė vokiečių kalbos mokytoją ir lavino, namuose mokė ir lenkiškai. Studijuoti Zofija<br />
pasirinko prancūzų kalbą, nes jos nemokėjo, o norėjo. Gyvenime prisireikė vokiečių kalbos. Ją<br />
mokėjo, tačiau diplomo neturėjo. Maskvoje neakivaizdžiai įsigijo ir vokiečių kalbos mokovės<br />
diplomą. Iš visų kelionių po užsienius ryškiausius įspūdžius paliko lietuvių kultūros darbuotojų<br />
delegacijos viešnagė Vokietijoje — toje kelionėje teko vertėjauti pasaulio pripažintam maestro<br />
Sauliui Sondeckiui.<br />
Ruošėsi dabar Zofija Kalėdoms ir prisiminė, kokios gražios ir įspūdingos šios šventės būdavo<br />
Vilniuje: <strong>su</strong>sieidavo sūnūs, marčios, anūkai, kiek šviesaus džiaugsmo palikdavo kiekviena<br />
šeimyninė šventė. O ir draugai tenai, Sprogiškėje nei <strong>su</strong> kuo išsikalbėti, nei išsilieti, nei prie<br />
kavos puodelio pasėdėti ar šampano taurę pakelti. Pamatęs ašaras žmonos akyse, Albertas<br />
nešoko guosti. Atidarė rūbų spintą ir kreipėsi į Zofiją:<br />
— Susirink... Aš tuoj užkursiu mašiną ir pavėžėsiu į Vilnių...<br />
Tarsi šaltas vanduo perliejo emocijų įkaitintą kūną. Zofija <strong>su</strong>sitvardė ir Kalėdas juodu <strong>su</strong>tiko<br />
Sprogiškėje. Vieni du. Tai buvo 1992-ieji. Kadaise į Sprogiškę ją veždavosi tėvelis — chemikas,<br />
farmacininkas J. Aleksandravičius, o dabar atvežė (kas žino ar ne visam laikui?) vyras Albertas.<br />
Jis čia išnuomotame vagonėlyje apsigyveno 1991-aisiais.<br />
Pirmiausiai įsigijo traktorininko teises, šiek tiek nusipirko technikos ir kibo į žemę.<br />
Nelengva inžinieriui, visą gyvenimą dirbusiam valdišką darbą, persikvalifikuoti į ūkininkus,<br />
bet pamažėl įprato. O inžinieriaus <strong>su</strong>gebėjimų prisireikė, kai ėmėsi statyti namą. Pastato projektą<br />
<strong>su</strong>kūrė pagal išlikusias nuotraukas. Tiesa, nuo autentiškumo kiek nuklysta — tėvelio namas buvo<br />
iš medžio, o dabar trobesius stato nauja technologija — iš pjuvenų ir betono, A. Navickas sako,<br />
kad taip bus tvirta ir šilta. Prigalvojo jis čia ir įvairių naujovių — be krosnies, kiekvieną namo<br />
sieną šildys papildomi šaltiniai. Iš pirtelės kaminas eis vienos sienos anga, iš virtuvės krosnies —<br />
kita, iš vestibiulio židinio — trečia, iš šildymo krosnies — ketvirta. Tokį patalpų šildymo<br />
įrenginį matė Italijoje, žuvusioje Pompėjoje. Antikos laikų išminčių praktika pasinaudojo<br />
Albertas Navickas, projektavęs buveinę Sprogiškėje.<br />
— Šią žiemą <strong>su</strong>tiksime name, — sakė A. Navickas. Mes matėme daugelį daiktų, jau parneštų<br />
iš vagonėlio, kuriame prabėgo 24-eri jų gyvenimo Sprogiškėje mėnesiai.<br />
Kyla ir ūkinis pastatas — iš molio ir pjuvenų. Iš vietinių re<strong>su</strong>rsų, kad tik pigiau, patogiau ir<br />
autentiškiau būtų. Gyvenamasis namas iškilo net ant tų pačių pamatų, <strong>su</strong>rado senojo namo laiptų<br />
pirmąją pakopėlę — nuo jos dabar pakyli į šiuolaikiškai naują, bet tarsi senąjį pastatą.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Artimai bendravome // Vienybė. — 1995. — Rugpj.<br />
23. — Tekste: Aleksandravičių ir Biržiškų šeimos.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Apmąstymai rugsėjo 1-osios proga... // Vienybė. —<br />
1995. — Rugs. 9.<br />
84
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Šv. Kalėdų belaukiant // Vienybė. — 1995. —<br />
Gruod. 16.<br />
Praturtina mus ir jus // Vienybė. — 1996. — Geg. 7: ir nuotrauka.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Tragiška <strong>su</strong>kaktis: [Jonas Navickas] // Vienybė. —<br />
1996. — Birž. 29. — Nr. 50: „Nuotraukose iš Z. Aleksandravičiūtės-Navickienės asmeninio<br />
archyvo: viršuje — nužudytasis kanauninkas J. Navickas: apačioje — kanauninko laidotuvės.<br />
Šių eilučių autorė — prie karsto mergaičiukė <strong>su</strong> balta apykaklaite. Šalia jos <strong>su</strong> balta skepeta ant<br />
galvos — Aleksandravičienė, o už bažnyčios tarnų stovi aukštaūgis Viekšnių vaistininkas<br />
J. Aleksandravičius. Nuotraukoje pažymėta data: 1941 m. birželio 30 d.”. — Visas tekstas:<br />
Birželis — vienas gražiausių, poetiškiausių mėnesių: medžiai puošiasi ypač sodria žaluma,<br />
jazminai ir smulkios roželės baltuoja lyg nuotakos, purias galvas kelia bijūnai. Šis mėnuo —<br />
vardinių: Antanas, Petras, Povilas, Laima, Emilija, Vladas ir viską vainikuojančios Joninės <strong>su</strong><br />
romantišku paparčio žiedo ieškojimu ir liepsnojančiais laužais.<br />
Šis gražus mėnuo Lietuvai šio amžiaus viduryje buvo ir vienas iš tragiškiausių: 1940 m.<br />
sovietų armija okupavo kraštą, naktimis buvo <strong>su</strong>iminėjami žmonės. Tragiški įvykiai kulminaciją<br />
pasiekė 1941 m. birželio 14 d., kai daugybė šeimų buvo išplėšta iš gimtųjų lizdų, <strong>su</strong>kimštos į<br />
gyvulinius vagonus ir tremiamos į Sibirą.<br />
Mano atminty tas metas gyvas. Kaip šiandien prisimenu — nuotaika slogi. Per mūsų<br />
Viekšnius nusirita žinia, kad <strong>su</strong>imta ir ištremta grupė mokytojų. Link geležinkelio stoties, link<br />
Mažeikių darda <strong>su</strong>nkvežimiai <strong>su</strong> išsigandusiais, iš siaubo žado netekusiais <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Atpažįstame gerumu garsėjančią Santeklių dvaro savininkę dailininkę Oną Bagnickaitę,<br />
Panceržinskių šeimą, nusigyvenusią Pavirvytės dvarininkę Nagurskienę, kurią vaikystėje labai<br />
mėgau, nes ji vienintelė man dovanodavo ne saldainių dėžutę, o knygą; Meižių Gomulickius,<br />
Birbiliškės Kontrimus ir daugelį kitų. Drebančiomis rankomis mano mamytė į maišus krauna<br />
reikalingiausius daiktus, nes nesame garantuoti, kad mūsų namus aplenks. Nukabinu nuo sienos<br />
Dievo sūnaus Jėzaus paveikslą, kabojusį miegamajame virš komodos, ir duodu mamytei, kad<br />
būtinai ir jį įdėtų, kad jis lydėtų mus į kelią.<br />
Birželio 22 d. Sekmadienis. Vėl nuvilnija baisi žinia: karas! Atslenka nauja grėsmė. Tačiau<br />
daugelis tikisi, kad, galbūt, prasidėjęs karas leis Lietuvai atgauti nepriklausomybę. Kaune<br />
<strong>su</strong>kilimas. Provincijoje jaunimas taip pat telkiasi į kovinius būrius. Bijodami represijų, iš<br />
miestelio pasitraukia jaunieji kunigai, kai kurie mokytojai. Miestelyje <strong>su</strong>stoja nuo pasienio<br />
besitraukiančios sovietinės kariuomenės dalinys. Karo <strong>su</strong> fašistine Vokietija labai išgąsdinti žydų<br />
tautybės gyventojai stengiasi gelbėtis, tačiau ne visi turėjo transportą išvykti. Tėvelis<br />
atsiminimuose rašo, kad Viekšnių gaisrininkai, kurių daugumą <strong>su</strong>darė žydai, savo raudonu<br />
automobiliu išdūmė rytų kryptimi.<br />
Birželio 24 d., per Jonines, mano tėvelis, kaip kasmet, pasveikinti <strong>su</strong> vardinėmis nuėjo kunigą<br />
kanauninką Joną Navicką. Kadangi didelė erdvi klebonija sovietų buvo nacionalizuota,<br />
kanauninkas gyveno savo name šalia bažnyčios. Cituoju tėvelio memuarų 908 psl. „Nuėjęs<br />
pasveikinti savo klebono, pas jį jokių svečių ne<strong>su</strong>tikau, o, dėkodamas už atminimą, atsargusis<br />
senukas jo lankyti nepatarė. Man pasakius, kad jam šiuo neramiu laiku reikėtų kur nors<br />
pasišalinti, jis atsakė, kad kitiems kunigams išbėgiojus, jis bažnyčios palikti negali”.<br />
Kuršėnų klebonas kunigas Jonas Navickas paskyrimą į Viekšnius gavo apie 1924 ar 1925<br />
metus. Mūsų šeimą <strong>su</strong> juo siejo ilgametė draugystė. Kai mirė mano mamos pirmasis vyras<br />
gydytojas Edvardas Kontrimas, ji liko <strong>su</strong> dviem mažamečiais vaikais. Kanauninkas juos<br />
nuoširdžiai globojo.<br />
Nė viena mūsų šeimos šventė ar svarbesnis įvykis nepraeidavo be kunigo kanauninko<br />
dalyvavimo. Jis <strong>su</strong>tuokė mano tetą Vandą <strong>su</strong> Nepriklausomos Lietuvos diplomatu Vytautu Gyliu,<br />
vėliau ir mano tėvelius, pakrikštijo mane, tapdamas mano krikštatėviu, kasmet ateidavo<br />
pašventinti mūsų velykinį stalą, guosdavo nelaimėse ar ligose. Nors ir senyvo amžiaus, bet<br />
dažnai būdavo vežamas į tolimiausius kaimus pas ligonius <strong>su</strong>teikti jiems paskutinį patepimą,<br />
išklausyti išpažinties. Artimiausiai kun. kanauninkas bendravo <strong>su</strong> Bugių Daugirdų šeima ir<br />
Biržiškomis.<br />
85
Tai buvo švie<strong>su</strong>s, apsiskaitęs, plačios erudicijos žmogus, pas kurį mėgdavo už<strong>su</strong>kti ir iš<br />
didesnių miestų atvykę svečiai. Ne kartą čia lankėsi ir aukšti bažnyčios pareigūnai.<br />
Ne kartą mano tėvelis pabrėždavo, kad mūsų klebonas labai atsargus, niekada nesikišantis į<br />
politiką. Be reikalo sovietinė spauda jį šmeižė bažnyčioje slėpus ginklus arba dar ab<strong>su</strong>rdiškiau,<br />
kad iš bažnyčios bokšto buvę šaudoma į besitraukiančią sovietinę kariuomenę ir sovietinius<br />
aktyvistus. Bešališki viekšniškiai, dar prisimenantys anuos laikus, manau, gali šiuos kaltinimus<br />
paneigti.<br />
Atėjo baisioji 1941 metų birželio 27 d., sklido gandai, kad vėl gali būti <strong>su</strong>iminėjami žmonės.<br />
Sakalauskams priklausančiame dviaukščiame name Vytauto gatvėje gyveno senukas pensininkas<br />
advokatas Barakauskas.<br />
Jis nutarė perspėti kleboną apie gręsiančius pavojus, todėl skubiai nubėgo pas jį. Deja, per<br />
vėlai. Į kanauninko butą įsiveržė ginkluoti Viekšnių miestelio sovietiniai aktyvistai, liepė<br />
šeimininkui skubiai apsirengti ir jį kartu <strong>su</strong> advokatu išsivedė. Žmonės pasakojo, kad pirmiausiai<br />
abu senukus nuvedė pas sovietinį karininką, kuris neva turėjęs juos oficialiai areštuoti ir perduoti<br />
karo lauko teismui. Šis pasikalbėjęs <strong>su</strong> <strong>su</strong>imtaisiais, jų sargybiniams pareiškęs nematąs šių dviejų<br />
senukų kaltės ir pagrindo areštui, tačiau uolieji viekšniškiai tuo nepasitenkino ir savo aukas,<br />
retsykiais paragindami šautuvų buožėmis, išsivarė per miestelio dalį, vadinamą Naujakuriais,<br />
toliau keliu, einančiu per Pluogų kaimą, Maigų miško link. Tą liūdną eiseną mačiusieji<br />
gyventojai vėliau pasakojo, kad kanauninkas Jonas Navickas, apsivilkęs pilku ilgu lietpalčiu, ėjo<br />
melsdamasis. Advokato Barakausko širdis neišlaikė: jis <strong>su</strong>kniubo prie pakelės griovio.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Tragiška <strong>su</strong>kaktis: [Jonas Navickas] // Vienybė. —<br />
1996. — Liep. 3. — Nr. 51: „Nuotrauka iš Z. Aleksandravičiūtės-Navickienės archyvo, kurios<br />
antroje pusėje mano mamytės ranka užrašyta: „1939. V. 13. Jo Ekselencija vyskupas J. Staugaitis<br />
ir kun. kan. J. Navickas, Viekšnių dekanas”. — Visas tekstas:<br />
Pabaiga. Pradžia Nr. 50<br />
Kanauninkas priklaupė šalia mirštančiojo, <strong>su</strong>kalbėjo maldą. Sargybiniai piktai ragino jį<br />
negaišti laiko. Toliau kankinys ėjo vienas...<br />
Pas kleboną J. Navicką šeimininkavo jo seserėčia Barbora Zigmantavičiūtė ir ištikima virėja,<br />
taip pat Barbora (deja, pavardės neprisimenu). Išvedus jų šeimininką, abi graudžiai verkė ir<br />
nežinojo, kaip jį gelbėti, kur jo ieškoti. Pavakaryje jos atbėgo pasiguosti pas mano tėvelius. Visi<br />
išsigandę, neramūs laukėme kokių nors žinių, tada dar tikėdami, kad baisiausia neįvyks.<br />
Po labai karštos dienos naktį siautė perkūnija, liūtis. Pamenu, kad aš, dar vaikas, negalėjau tą<br />
naktį užmigti. Vėliau dažnai sakydavau, kad mano nerūpestinga vaikystė pasibaigė<br />
1941-aisiais...<br />
Rytą klebonijos šeimininkė, iš žmonių išgirdusi, kad jos dėdę nuvarė Maigų miško link, kartu<br />
<strong>su</strong> medicinos sesele Amelija Putraite išvažiavo pora arklių pakinkytu vežimu, prikrautu šiaudų.<br />
Vilties beveik neliko, kai rado griovyje mirusį advokatą Barakauską. Toliau <strong>su</strong>tiko žmonių,<br />
girdėjusių Maigų miške šūvius...<br />
Parvežus kūną, seselė Putraitė paprašė mano mamos pagalbos nuprausti ir aprengti<br />
nužudytąjį. Grįžusi mama labai verkė ir dejavo, pasakodama, kokios baisios žaizdos buvo<br />
<strong>su</strong>darkiusios mūsų gerojo kanauninko kūną.<br />
Karstas <strong>su</strong> liturginiais rūbais aprengto Viekšnių klebono kun. kanauninko dekano Jono<br />
Navicko palaikais buvo pašarvotas bažnyčioje. Veidas buvo pajuodęs, todėl jį uždengė balta<br />
marle.<br />
Iš miestelio pasitraukė sovietai. Valdžią perėmė <strong>su</strong>kilėliai. Birželio 30 d. įvyko nužudytojo<br />
kanauninko J. Navicko laidotuvės. Laidojo Viekšnių bažnyčios šventoriuje. Mes, mokinės, visą<br />
dieną stovėjome garbės sargyboje <strong>su</strong> jazminų ir baltųjų rožių puokštėmis rankose. Nuo to laiko<br />
šios gėlės man visada primena šitą tragišką įvykį.<br />
Laidotuvėse dalyvavo Viekšnių vikaras kun. K. Arlauskas, kun. Paulauskas, gimnazijos<br />
kapelionas kun. Pacevičius, Užlieknės klebonas kun. Samavičius.<br />
Po metų įvyko iškilmingas šios tragedijos paminėjimas, pašventinimas antkapinio paminklo<br />
<strong>su</strong> nuostabiai parinkta šv. Rašto citata: „Mano tauta, ką aš tau padariau?” Po pamaldų į Maigų<br />
86
mišką, į kanauninko nužudymo vietą, <strong>su</strong> giesmėmis, bažnytinėmis vėliavomis ėjo procesija.<br />
Žmonių <strong>su</strong>sirinko daugybė. Kiek prisimenu, miške buvo pastatytas kryžius.<br />
Praėjo 55 metai. Per tą laiką Lietuvą ištiko dar daug nelaimių, tačiau šitas žiaurus kunigo<br />
dekano nužudymas, įvykdytas ne kokių nors svetimų atėjūnų, o parapijiečių rankomis, turi likti<br />
visų atmintyje tarsi perspėjimas ateinančioms kartoms.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Naujieji draugai // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 24.<br />
— Tekste: Sodybos gandrai. „Kai 1991 m. rugpjūtį pirmą kartą po daugelio metų atvažiavome į<br />
tėvelio ūkį Sprogiškės kaime, vietoj pastatų radome griuvėsių krūvą, žmogaus ūgio piktžoles.<br />
O tarp šito „grožio” seno ąžuolo lizde linksmai dairėsi gandrų šeimyna.”<br />
Lungys R. Pasirašė testamentą // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 24. — Tekste:<br />
„Buvusio Viekšnių senosios vaistinės savininko J. Aleksandravičiaus dukra Zofija<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė pasiūlė merui K. Intai kartu pasirašyti jos testamentą, kuriuo<br />
aprobuojama senosios Viekšnių vaistinės pastato ir jame esančių vertybių ateitis. „Palieku<br />
vaistinės pastatą, įrangą, baldus, paveikslus, laikrodžius, šviestuvus, knygas bei žemę apie<br />
muziejų rajono savivaldybės nuosavybėje”, — sakoma dokumente. Testamento <strong>su</strong>rašytoja<br />
nurodo sąlygą, kad šiame pastate turi būti veikianti vaistinė, XIX ir XX amžių sandūros<br />
inteligentų gyvenimą atspindinti ekspozicija ir pirmosios Viekšnių vaistinės muziejus. Sau<br />
Z. Aleksandravičiūtė-Navickienė paprašė teisės dalyvauti muziejaus veikloje.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. [Pranešimas konferencijoje „Viekšnių kraštas ir jo<br />
žmonės”]. — Viekšniai. — 1996-08-24. — Žodžiu: „Tikrai K. Aleksandravičius išvertė<br />
Koženevskio komediją.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laumės nulėmė // Vienybė. — 1996. — Spal. 9.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Vakaras močiutės pirkioje // Vienybė. — 1996. —<br />
Gruod. 11. — Tekste: Renginys Jučių pradinėje mokykloje.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Pančerinskiai // Broniui Keriui. — 1997. — Geg. 7.<br />
— Rankraštis.<br />
Navickienė-Aleksandravičiūtė Zofija. Ką bežinome apie senuosius dvarus? [Atsiminimai<br />
apie Santeklių, Pavirvytės, Marškonės, Birbiliškės, Tučių, Bugių, Ašvėnų dvarus] // Vienybė. —<br />
1997. — Spal. 1: ir 2 nuotraukos: „Nežinomo fotografo nuotraukose buvęs Pavirvytės dvaras<br />
1938 metais iš fasadinės ir kiemo pusės”. — Tekste:<br />
„Gaila, mūsų rajone neberandame išlikusių dvarų rūmų <strong>su</strong> meno vertybėmis. Nuo žemės<br />
paviršiaus nušluoti Santeklių, Paežerės, Meižių, Ašvėnų, Antanavos, Bugių dvarai, kai kurie<br />
pusiau <strong>su</strong>griauti, kaip antai Pavirvytės, Medemrodės. Kiek geriau išsilaikė Paragių sodyba.<br />
Galima būtų vardinti dar daugelį išnykusių dvarų ir dvarelių (vien Viekšnių krašte Stočkų,<br />
Boguslavo Birbiliškės, Skleipių ir kt.). Įkuriant senosios Viekšnių vaistinės pastate muziejų,<br />
ketinta jame eksponuoti ne tik XIX a. pabaigos—XX a. pradžios inteligento buto interjerą, bet ir<br />
kaupti jame medžiagą apie mūsų krašto inteligentus, įskaitant ir dvarus. E<strong>su</strong> labai dėkinga<br />
nuoširdiems muziejaus darbuotojams D. Končienei ir V. Lizdeniui, kurie <strong>su</strong>tvarkė eksponatus,<br />
gražiai prižiūri muziejų, įdomiai pateikia žinias lankytojams. Tačiau norėtųsi ir dar daugiau.<br />
Visiškai <strong>su</strong>tinku <strong>su</strong> gerb. L. Rozgos nuomone, kad šio muziejaus veiklą reikėtų plėsti”.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Turime puikų lyderį! Siūlau perskaityti ir pritarti //<br />
Vienybė. — 1997. — Gruod. 13.<br />
87
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Anuomet ir dabar // Vienybė. — 1998. — Vas. 7. —<br />
Tekste:<br />
Prezidento Antano Smetonos apsilankymas Viekšniuose. „1927 m. birželio mėnesį Viekšnių<br />
savivaldybė gavo pranešimą apie aukštojo svečio atvykimą ir ėmė jam ruoštis. [...]. Tada kelias iš<br />
šito miesto [Mažeikių] Viekšnius pasiekdavo ties senosiomis kapinėmis, šitoje vietoje ir<br />
būriavosi didelė laukiančiųjų minia. Ant šaligatvio buvo pastatyta medinė tribūna, iš kurios<br />
Prezidentas pasakė kalbą, ragindamas tautą <strong>su</strong>sitelkimui ir darbui.” Iš J. Aleksandravičiaus<br />
atsiminimų: „Kalbą baigęs Prezidentas, apskrities viršininko Brazdžio, karo komendanto<br />
Mikalausko, tautininkų partijos šulų notaro Paltaroko ir akcizo inspektoriaus Lukštaraupio<br />
lydimas, aplankė progimnazijos rūmus, kur buvo iškilmingai <strong>su</strong>tiktas, paskui katalikų bažnyčią,<br />
stačiatikių cerkvę ir žydų sinagogą. Pietų aukštiems svečiams paruošta nebuvo, tai šie, į<br />
automobilius <strong>su</strong>sėdę, Akmenės link išvyko.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Kryžius iš bėgių // Vienybė. — 1998. — Kovo 21. —<br />
Visas tekstas:<br />
Daug kartų teko lydėti savo, o anksčiau ir tėvelių svečius į Viekšnių senąsias kapines, nes,<br />
kaip rašė kraštotyrininkas Bronius Kerys, kultūringas lankytojas ar turistas, atvykęs į kurią nors<br />
vietovę, pirmiausia apžiūri bažnyčią ir kapines. Beveik visi mano svečiai atkreipdavo dėmesį į<br />
kapinių viduryje stovintį kryžių, padarytą iš geležinkelio bėgių. Juo <strong>su</strong>sidomėdavo ir klausdavo,<br />
kodėl jis toks. Laimei, ne kartą man šitą istoriją yra pasakojęs tėvelis, todėl <strong>su</strong>gebėdavau<br />
paaiškinti. Net ir viekšniškiai ne visi žino šio kryžiaus kilmę, todėl noriu pasidalinti savo<br />
žiniomis <strong>su</strong> mielais „Vienybės” skaitytojais.<br />
Viekšnių apylinkėse, daugiausia netoli Meižių ežero, dvarelius turėjo Pančerinskiai. Vienas iš<br />
jų, Vladislovas, ilgus metus dirbo geležinkelio mašinistu Sibire. Senatvėje grįžo į tėviškę ir <strong>su</strong><br />
žmona Marija apsigyveno iki šiol kitiems nuomotame savo dvarelyje, kurį jie savo sūnaus garbei<br />
vadino Marijoniške, o iš tiesų jis vadinosi Meižių dvareliu.<br />
Mirus vyrui, senutė <strong>su</strong>siruošė jam pastatyti paminklą. Dar gyvas būdamas, Vladislovas prašė<br />
jam kryžių pagaminti iš geležinkelio bėgių — jo pamėgtos profesijos simbolį.<br />
Marija Pančerinskienė paprašė mano tėvelį, kad jai padėtų atlikti šį vyro priesaką. Šiauliuose<br />
depo viršininku dirbo Pančerinskių giminaitis inžinierius Ksaveras Radavičius, kuris kiekvieną<br />
šeštadienį parvažiuodavo pas savo žmoną, gyvenusią netoli Viekšnių. Mano tėvas nutarė kreiptis<br />
į jį, kad padėtų gauti reikalingą bėgį ir kad savo vadovaujamose dirbtuvėse tą kryžių pagamintų.<br />
Deja, šis pareigūnas griežtai atsisakė, reikalaudamas jam pateikti geležinkelių valdybos leidimą.<br />
Pacituosiu, kaip mano tėvas aprašo šį įvykį: „Poniai Marijai pranešęs apie Radavičiaus<br />
reikalavimą, nutariau jos vardu į geležinkelių valdybą parašyti prašymą, kad nors pusantro metro<br />
seno bėgio leistų parduoti. Gavome atsakymą, kad valdyba plačiojo geležinkelio bėgio parduoti<br />
ne<strong>su</strong>tinka, galėtų tik siaurojo. Čia mano pasipiktinusi senutė pasakė, kad jos vyras 50 metų per<br />
visą Sibirą didžiausius traukinius vežė, o siauruoju geležinkeliu kiekvienas „peckelis” važinėti<br />
gali ir kad ji tokio pažeminimo savo vyrui padaryti negali” (iš J. Aleksandravičiaus atsiminimų<br />
rankraščio).<br />
Išeitį rado į vaistinę atėjęs tėvelio geras prietelius šaltkalvis Kostas Kuchalskis, pažadėdamas<br />
tą reikalingą bėgio gabalą gauti iš savo kaimyno ir pats pagaminti iš jo kryžių. Paminklo apačią<br />
tėvas užsakė pas Mažeikių gatvėje gyvenusį akmeninių paminklų meistrą Liniovą. Netrukus<br />
nudžiugusi Marija Pančerinskienė pamatė ant vyro kapo stovintį kryžių, kuris ir dabar savo<br />
originalumu stebina kapinių lankytojus.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Taip puošė Viekšnius // Vienybė. — 1998. —<br />
Kovo 24: ir nuotrauka. — Tekste:<br />
„Viename šio darželio gale vietos meistrai pagamino šv. Mergelės statulą, o kitame pagal<br />
skulptoriaus B. Pundziaus projektą pastatė paminklą kunigaikščiui Vytautui. Abu paminklus<br />
pašventino iš Telšių kurijos atvykęs prelatas Narijauskas. Kai kurie viekšniškiai man yra<br />
pasakoję, kad gėlyno viduryje dar stovėjęs ir geležinis vilkas, bet aš jo neprisimenu. Jo buvimą<br />
ginčijo ir daugelis mano pažįstamų, tad šio fakto negaliu patvirtinti. Reikia džiaugtis, kad<br />
88
paminklas Vytautui Didžiajam per karą ir okupaciją išliko iki mūsų dienų.” — [Yra išlikusi<br />
geležinio vilko nuotrauka].<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Reformuodami nedarykime klaidų // Vienybė. —<br />
1998. — Kovo 31. — Tekste: Viekšnių valsčius.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Atsisveikinimas <strong>su</strong> mūsų krašto švie<strong>su</strong>ole // Vienybė.<br />
— 1998. — Liep. 16. — Visas tekstas:<br />
Besibaigiančio lietingojo birželio dienomis į Vilnių skubėjo svečiai iš įvairiausių kraštų ir<br />
žemynų į Pasaulio lietuvių dainų šventę. Skubėjau ir aš. Bet ne šokti ar dainuoti, ne gėrėtis<br />
margaspalviais tautiniais rūbais pražydusia senąja mūsų sostine, o palydėti į paskutinę poilsio<br />
vietą mūsų kraštietės istorikės, filosofijos daktarės Vandos Daugirdaitės-Sruogienės palaikus.<br />
Liepos 1 d. Vilniaus tarptautiniame aerouoste laukiame lėktuvo iš Frankfurto, kuriuo turi<br />
atskristi Vandos ir Balio Sruogų anūkė Aušrinė Byla <strong>su</strong> savo dukrele Alma. Rašytojų sąjungos<br />
pirmininkas V. Sventickas laiko gražią medinę liaudies meistrų darbo dėžutę, į kurią bus įstatyta<br />
urna <strong>su</strong> Vandos Sruogienės pelenais. Tarp pasitinkančiųjų Balio ir Vandos Sruogų muziejaus<br />
vedėja Angelė Galnaitytė, Istorijos instituto direktorius akademikas Antanas Tyla ir kiti meno ir<br />
kultūros veikėjai.<br />
Lėktuvas vėluoja. Galų gale per garsiakalbį praneša apie jo nusileidimą. Dar tenka palaukti,<br />
kol keleiviai atsiims bagažą ir <strong>su</strong>tvarkys kitus kelionės reikalus. Pro duris ima eiti atskridusieji,<br />
šurmuliuoja juos sveikinantieji. Mūsų visų akys įsmeigtos į tas duris. Jau nutrūko keleivių<br />
srautas, o mūsų laukiamųjų vis nėra. Imame nerimauti: ar atskrido Aušrinė, gal kas atsitiko, gal<br />
pavėlavo į lėktuvą... Gerb. Angelė prašo įėjimą saugančius policininkus jai leisti prieiti,<br />
žvilgterėti. Šis ne<strong>su</strong>kalbamas, jokiu būdu nepraleidžia. Iš lėktuvo einantys uniformuoti lakūnai<br />
mus nuramina, kad ten dar likęs būrelis jaunimo tvarkosi ir tuoj ateis. Žinome, kad <strong>su</strong> Aušrine ir<br />
Alina skrenda dar grupė lietuvaičių iš JAV į Dainų šventę.<br />
Galų gale pasirodo Sruogų giminaitės. Gėlės, apsikabinimai. Aušrinė perduoda krepšį <strong>su</strong> urna<br />
ir atsiprašo, kad jos mama Dalia Sruogienė [Sruogaitė] dėl svarbių priežasčių negalėjo atskristi.<br />
Važiuojame į miesto centrą, į K. Sirvydo gatvę, kur Lietuvos rašytojų sąjungos salė jau<br />
paruošta atsisveikinimui <strong>su</strong> žymiąja mūsų tautiete.<br />
16 val. prasideda lankymas. Ant postamento stovinti urna skęsta baltose lelijose,<br />
chrizantemose, rožėse. Žemaičių draugijos etnografinis ansamblis gieda labai gražias gedulingas<br />
giesmes. Garbės sargyboje pasikeisdamos stovi tautiniais rūbais pasidabinusios žemaitės.<br />
Paskutinę pagarbą atiduoti atvyksta Seimo pirmininkas prof. Vyt. Landsbergis, kiek vėliau ir<br />
Respublikos Prezidentas V. Adamkus. Liepos 2 d. nuo pat ryto <strong>su</strong> gėlių puokštėmis eina ir eina<br />
žmonės, salėje sėdi Lietuvos inteligentijos žiedas: mokslininkai, profesoriai, literatai, istorikai,<br />
buvę Vandos Sruogienės mokiniai ir Dalios Sruogaitės mokslo draugai, Sruogų giminės. Net<br />
nustembu, koks panašus į Balį jo sūnėnas Vytautas! Tarp visų šių įžymybių įsimaišiusios ir<br />
mudvi <strong>su</strong> viekšniške Genute Daukšaite, pas kurią Aušrinė jau ne kartą lankėsi ir dabar pažadėjo<br />
užvažiuoti.<br />
13 val. 50 min. visi išeiname, lieka tik artimiausieji. Ir tada įvyksta dar vienas svarbus aktas:<br />
iš metalinės urnos pelenai perpilami į paruoštąją medinę dėžutę, kad kape Sruogų palaikai<br />
atsidurtų kaip galima arčiau vienas kito. Tokia buvo velionės valia.<br />
Automobilių kortežas pajuda link Rasų kapinių. O lietus pila kaip iš kibiro, šaltas vėjas visai<br />
ne vasariškai drasko medžių šakas. Dangus verkia... Verkė jis ir lydint į kapus Balį Sruogą. Kaip<br />
savo kalboje pažymėjo daktarė Meilė Lukšienė, B. Sruogos laidotuvės buvo vienos iš<br />
kraupiausių laidotuvių Vilniuje: vi<strong>su</strong>r pilna saugumiečių ir milicijos, profesoriaus studentams<br />
neleidžiama jo lydėti, visi dalyvaujantieji stropiai sekami. Šio dvasios milžino net mirusio bijojo<br />
sovietai! Vandos Sruogienės laidotuvės kitokios: visi jaučiame iškilmingą ramybę, rimtį, kartu ir<br />
džiaugsmą, kad pagaliau ji <strong>su</strong>grįžta į Lietuvą, kad <strong>su</strong>sijungs <strong>su</strong> savo mylimu Baliu.<br />
Nepaisant klaikaus oro, Vandą Sruogienę palydime labai iškilmingai. Apie jos nuopelnus<br />
Lietuvai kalba istorijos instituto direktorius akademikas A. Tyla, Švietimo ministras K. Platelis,<br />
Rašytojų sąjungos pirmininkas V. Sventickas. Daug padėkos žodžių <strong>su</strong>silaukė Sruogų anūkė<br />
literatė Aušrinė Byla, atvežusi savo senelės palaikus į Lietuvą.<br />
89
Po iškilmingų kalbų monsinjoras Kazimieras Vasiliauskas pašventino kapo duobę, ir,<br />
skambant giesmėms bei dainai „Lietuva brangi”, urna nuleidžiama į kapo duobę.<br />
17 val. vėl visi renkamės į Rašytojų sąjungos salę, kur prasideda akademinė Vandos<br />
Daugirdaitės-Sruogienės atminimo valanda. Salė vos <strong>su</strong>talpina vi<strong>su</strong>s, norinčius ją pagerbti.<br />
Vakarą veda muziejininkė Angelė Galnaitytė ir literatūrologas Darius Kuolys. Kalba istorikai<br />
Ingė Lukšaitė, Egidijus Aleksandravičius, Juozas Tumelis, V. Sruogienės mokiniai gyd. Vincas<br />
Čepaitis, Sandra Pūtvytė-Kulnienė, anūkė Aušrinė Byla, prof. Meilė Lukšienė. Mokslininkai<br />
pažymi V. Sruogienės neeilinį darbštumą, gyvybingumą, didžiulę meilę tėvynei Lietuvai. Gimusi<br />
ir augusi toli nuo Lietuvos, Kaukaze ir Ukrainoje, ji visa siela jau mylėjo savąjį kraštą, jo<br />
ilgėjosi. Po revoliucijos devyniolikmetė Vanda <strong>su</strong> pussesere <strong>su</strong> dideliais nuotykiais, keliaudamos<br />
net kariniais ešelonais, pasiekia Lietuvą. Geležinės valios, greitos orientacijos, neeilinių gabumų<br />
mergina įsijungia į Nepriklausomos Tėvynės statybą. Jos demokratiškas išsiauklėjimas, geriausi<br />
bajoriški genai padeda jai kopti mokslo laipteliais į vis didesnes aukštumas. 1939 m. išleisti<br />
Lietuvos istorijos vaizdai, populiariai parašytas istorijos vadovėlis, kiti jos veikalai — bagažas,<br />
kuriuo iki šiol naudojasi mūsų istorikai. Vienas iš jos didžiųjų nuopelnų, kad ji į istoriją grąžino<br />
Lietuvos moteris, apie kurias iki jos buvo nutylima. Kaip mokslininkė pati vertino savo darbą,<br />
gal geriausiai pailiustruotų ištrauka iš man 1989 m. rašyto laiško: „Išeivijoje praleidau gyvenimą<br />
darbe. Kiek galėjau, rašiau lengvai skaitomus straipsnius iš Lietuvos istorijos, norėdama tuo<br />
ryšiu prilaikyti mūsų išeivių jaunimą nuo nutautėjimo. Mažai pasiekiau, nes šio krašto gyvenimo<br />
tempas ir materializmas įtraukė į savo sūkurį. Parašiau 1000 puslapių „Lietuva amžių sūkuryje”<br />
— turėdama <strong>su</strong>laužytą koją, negalėjau dirbti dėl duonos, tai <strong>su</strong> rašytojos Orintaitės pagalba<br />
rašėm 3 metus — aš iš pradžių invalidė, paskui <strong>su</strong> ramentais važinėdamos autobusais po Chicago<br />
(Čikagos) universitetų ir kt. bibliotekas, prasimaitindama pas dukros šeimą, prisiglaudus<br />
kampelyje...<br />
Mano didelis gyvenimo pateisinimas, kad mano „Lietuvos istorija”, trumpa ir lengvai<br />
parašyta, skiriama jaunimui ir žmonėms, kurie nėra pratę <strong>su</strong>dėtingų istorijų studijų skaityti, kad<br />
toji istorija perspausdinama Lietuvoje”. (Kalba netaisyta. Z. A. N.)<br />
Su p. Vanda, kaip ją vadinau visą gyvenimą, mane siejo artimi ryšiai. Su Daugirdų ir<br />
Paulavičių (Vandos senelių. — Z. A. N. pastaba) šeimomis draugavo mano seneliai ir tėvai,<br />
vaikystėje ją pažinojau, beveik iki pat jos mirties <strong>su</strong>sirašinėjome. Galbūt ji net dukrai Daliai ar<br />
anūkei Aušrinei nėra taip atvirai papasakojusi savo išgyvenimų senelių pensione, į kurį<br />
užsispyrusi, kaip tikra žemaitė, nepaisydama giminių protestų, persikraustė gyvenimo<br />
saulėlydyje. Šiuose senelių globos namuose ji jautėsi labai vieniša, nes, nepaisant amžiaus<br />
(artėdama prie 100 metų) ir kūno negalių, ji buvo labai šviesaus proto ir intelekto, o ten, kaip ji<br />
rašė, slankiojo netekę proto šešėliai.<br />
Atminimo vakaro kalbas paįvairino pianistų R. Bekionio ir N. Marcinkevičiūtės, smuikininko<br />
A. Šilalės atliekami kūriniai, aktoriaus R. Rimeikio skaitomos ištraukos iš B. Sruogos veikalų.<br />
Laimingo atsitiktinumo dėka man žodis buvo <strong>su</strong>teiktas po aktoriaus R. Rimeikio pateikto<br />
fragmento iš Sruogos „Kas bus, kas nebus, bet žemaitis nepražus”, kur minimi Viekšniai, tad<br />
savo kalbą pradėjau nuo pasididžiavimo mūsų mylimu tėviškės miesteliu, prisiminimais iš<br />
Bugių, pasidžiaugdama, kad ten, Daugirdų buvusioje sodyboje, Akmenės rajono ir Viekšnių<br />
seniūnijos rūpesčiu 1996 metais, minint K. Daugirdo mirties 50-metį, pastatytas ąžuolo kryžius.<br />
Papasakojusi savo prisiminimus, citavau ir kai kurias ištraukas iš p. Vandos laiškų.<br />
Po iškilmingos vakaro dalies dar ilgai bendravome kitoje salėje, kur stovėjo paruoštas<br />
švediškas stalas <strong>su</strong> užkandžiais. Malonu, kad prof. istorikas V. Merkys pasisakė pažinęs mano<br />
tėvelį, lankęsis pas jį Viekšniuose, teiravosi, ar išlikę jo memuarai. Vakaro metu <strong>su</strong>sipažinau <strong>su</strong><br />
Daugirdų kaimynų, Ašvėnų Pančerinskių palikuone. V. Sruogienė ne kartą klausė manęs savo<br />
laiškuose, ar <strong>su</strong>sitinku <strong>su</strong> jos jaunystės drauge Čese Pančerinskaite. Deja, tik dabar <strong>su</strong>sitikau <strong>su</strong><br />
Česės dukra, o ji prieš 3 metus mirusi.<br />
Jausdama netekties skausmą, vis dėlto buvau laiminga, kad galėjau dalyvauti šios garbingos<br />
mūsų tautos dukros, prof. Vandos Daugirdaitės-Sruogienės, laidotuvėse, atiduoti paskutinę<br />
pagarbą šitai žymiai istorikei, kurios tikras įvertinimas, kaip minėjo istorikas J. Tumelis, dar<br />
ateityje.<br />
90
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Kurčių vaikų mokytoja: Mūsų kraštiečiai [Danutė<br />
Gulbinaitė] // Vienybė. — 1998. — Rugpj. 4. — Tekste:<br />
„Noriu pacituoti, ką rašė žurnalistė B. Jasaitienė Kėdainių laikraštyje „Rinkos aikštė” Nr. 67<br />
(232): „Stebėdami D. Gulbinaitės darbą [...], <strong>su</strong>pratome, kad <strong>su</strong>sipažinome <strong>su</strong> neeiliniu pedagogu<br />
ir žmogumi. Pasirodo, ji užaugo žinomų prieškario Lietuvos vaistininkų Aleksandravičių šeimoje<br />
Viekšniuose. Šie žmonės per gyvenimą <strong>su</strong>krovė visą lobyną gerų darbų. Vaistininkų sūnus buvo<br />
invalidas. Danutė matė, kokia meilė ir pagarba jam buvo skiriama.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Pasaulio scenose: Mūsų kraštiečiai: [Mūza<br />
Rubackytė] // Vienybė. — 1998. — Rugpj. 11. — Visas tekstas:<br />
Paryžiuje gyvenanti pianistė Mūza Rubackytė apdovanota Didžiojo Lietuvos kunigaikščio<br />
Gedimino ordinu. Į Paryžių ji išvažiavo 1988-aisiais. Čia <strong>su</strong>tiko savo būsimą vyrą Alehandre<br />
Shvalofą — gydytoją neuropsichiatrą. Mūza Rubackytė ir Alehandre Shvalofas dveji metai<br />
gyvena menininkų rezidencijoje, įsikūrusioje de La Pre vienuolyne. Tarp prancūzų skulptorių,<br />
dailininkų, fotografų, kompozitorių M. Rubackytė yra vienintelė užsienietė pianistė. Norėdama<br />
patekti į menininkų rezidenciją, ji turėjo laimėti tam tikrą konkursą. Šeima turi butą Paryžiuje.<br />
Duodama interviu televizijos žurnalistei D. Kutraitei, garsioji pianistė sakė: „E<strong>su</strong> iš prigimties<br />
optimistiškas žmogus. Jei būčiau pesimistė, iš karčių momentų būtų ką prisiminti. Mano pačios<br />
ir mano giminės likimas buvo toks, kaip ir Lietuvos. Mama buvo kilusi iš dvarininkų šeimos,<br />
<strong>su</strong>būrė puikų mergaičių chorą Kaune, bet jam neleido dalyvauti dainų šventėse dėl mamos<br />
anketos. Pusė giminės buvo išvežta, pusė slėpėsi, kad išgyventų. Aš praradau aštuonerius savo<br />
profesinės karjeros metus, nes, laimėjusi konkur<strong>su</strong>s, niekur negalėjau išvažiuoti — pasas buvo<br />
saugiai uždarytas Maskvoje. Jauname amžiuje išgyvenau skaudžią artistės dramą”.<br />
„Lietuvos ryto” žurnale „Stilius” išspausdintas platus pasakojimas apie pasaulyje pripažintą<br />
pianistę lietuvę Mūzą Rubackytę.<br />
„E<strong>su</strong> labai laiminga dėl savo profesijos, nes galiu bendrauti <strong>su</strong> pasauliu. Aš karaliauju<br />
pasaulio scenose. Atvažiuoju koncertuoti į didžiausias sales, tokias, kaip „Wigmore Hall”<br />
Londone, „Concertgebow” Amsterdame, „Opera Santiage” Čilėje, ir patiriu didžiulį<br />
pasitenkinimą. Ramiai užmiegu vakare, nes žinau, kad žmonėms kažką daviau.<br />
Man svarbu dvasinės vertybės, kurios teikia laimę. Materialiosios vertybės — laikinos, jos<br />
ateina ir išeina. Aš gerai uždirbu. Prieš du mėnesius nusipirkau „Steinway D” — trijų metrų ilgio<br />
koncertinį fortepijoną, kuris kainuoja daug automobilių”, — sakė pianistė.<br />
Mūzą Rubackytę mes galime priskirti garbingiesiems kraštiečiams, nes jos motina kilusi nuo<br />
Viekšnių. Kadangi savo krašto gyvąja enciklopedija yra vaistininko J. Aleksandravičiaus dukra<br />
Zofija Aleksandravičiūtė-Navickienė, jos ir paprašėme prisiminti Mūzos Rubackytės giminės<br />
kamieną.<br />
E<strong>su</strong> labai laiminga, kad visą gyvenimą, dirbdama M. K. Čiurlionio menų gimnazijoje,<br />
bendravau <strong>su</strong> meno <strong>žmonėmis</strong>. Kaip malonu scenoje matyti savo buvusius mokinius grojančius<br />
arba šokančius, girdėti apie jų pasiekimus, skinamus laurus. Štai ir dabar garbingą apdovanojimą<br />
gavo Prancūzijoje gyvenanti, visame pasaulyje žinoma pianistė Mūza Rubackytė, kurią<br />
muzikologas V. Gerulaitis pavadino ugnikalniu, besislepiančiu po ledo danga.<br />
Mūza nuo mažų dienų mokėsi Čiurlionio meno mokykloje. Prisimenu ją visai mažytę. Ji buvo<br />
labai savimi pasitikinti, drąsi, o kartu ir kukli mergytė. Jos mama Teresė Rubackienė (mes ją<br />
vadinome Taisa) ir teta Irena Gomulickaitė, abi pianistės, taip pat dirbo mūsų mokykloje.<br />
Specialybės Mūza mokėsi pas savo tetą, kuri garsėjo kaip puiki fortepijono pedagogė.<br />
Kartą man teko paruošti pranešimą apie mūsų mokyklos pasiekimus gegužės 1-osios<br />
minėjime. Su klasių vadovais aptarėme, kuriuos pavyzdingus vaikus verta paminėti. Išrinkau<br />
gražų būrelį, stengdamasi ypač pagirti internate, toli nuo tėvelių, gyvenančius, bet labai gerai<br />
besimokančius vaikus. Po minėjimo prie manęs priėjo kolegė T. Rubackienė ir pareiškė<br />
pretenzijas, kaip aš galėjusi nepagirti jos dukters! Matyt, jau tada motinos širdis nujautė, kad iš<br />
tos mažos mergytės išaugs muzikos virtuozė.<br />
Mūzos tėvelis buvo Operos ir baleto teatro ir Vilniaus filharmonijos solistas. Prisimenu, kad<br />
kartą, atvykęs gastrolių į Viekšnius, buvo apgyvendintas pas mus. Jis labai apsidžiaugė, pamatęs<br />
91
pianiną ir krūvą gaidų. Su mano mamyte tuoj <strong>su</strong>sidraugavo. Repetuojančiam dainininkui mamytė<br />
akompanavo, o netikėtai <strong>su</strong>sirgus jį lydėjusiai pianistei, jam talkino net scenoje.<br />
Kai <strong>su</strong> savo a. a. tėveliu važiuodavome iš Viekšnių į mūsų ūkį Sprogiškės kaime,<br />
pravažiuodavome pro Gomulickių (Mūzos senelių) dvarelį, į kurį vedė eglėmis apsodintas kelias.<br />
Kartais <strong>su</strong>tikdavome ir patį malonų šeimininką arba jo brolį.<br />
Taigi, Mūzos Rubackytės šaknys mūsų rajone ir ją galime vadinti savo kraštiete.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. // Broniui Keriui. — 1998 09 11. — Žodžiu: „Visi<br />
tada šnekėjo, kad [J. Navicko žudikai] Mažonas, [Jonas] Šešnickis ir Meižis. Visą laiką taip buvo<br />
šnekama. Ar tai teisybė, ar ne — nežinau. Meižis paskui dingo be žinios. Mažonas gyveno<br />
Viekšniuose, kiek laiko buvo vykdomojo komiteto pirmininku, paskui duobkasiu kapinėse.<br />
O Šešnickis, nežinau, kiek čia teisybės, prieš mirtį pasikvietė kunigą ir priėjo išpažinties.”<br />
Rozga Leopoldas. Susitiko paveldo saugotojai // Vienybė. — 1998. — Rugs. 17: ir<br />
nuotraukos. — Tekste:<br />
„Šeštadienį į Papilę buvo <strong>su</strong>sirinkę Šiaulių apskrities kultūros paveldo tarnybų darbuotojai.<br />
Šis jų <strong>su</strong>sitikimas buvo baigiamasis tradicinių, visą savaitę trukusių Europos paveldo dienų<br />
renginys. [...]. Mintimis pasidalijo Radviliškio ir kitų rajonų atstovai, mūsų rajone veikiančių<br />
aviatoriaus A. Griškevičiaus ir S. Daukanto muziejų vadovai A. Gedvilas ir D. Veisienė,<br />
kraštotyrininkai B. Kerys, Z. Navickienė.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Viekšnių Pančerinskiai // Vienybė. — 1998. —<br />
Spal. 8, 13.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. [Pasakojimas Akmenės rajono savivaldybės viešosios<br />
bibliotekos bibliotekininkų renginyje]. — Naujoji Akmenė. — 1998. — Spal. 16. — Žodžiu:<br />
„Mano senelis Vincentas, dieną išdirbęs vaistinėje, o tada vaistinė dirbdavo ilgai — iki pat<br />
9—11 valandos vakaro, paskui dar irgi negalėdavo nueiti miegoti. Kambarys buvo šalia<br />
vaistinės. Jį vadindavo pirmuoju kambariu. Ten stovėjo apvalus stalas <strong>su</strong> mediniais tokiais<br />
krėslais, ir stovėjo žibalinė lempa, prie kurios senelis skaitydavo savo prenumeruojamą spaudą.<br />
Jis gana daug prenumeravo. Iš Petrapilio, Varšuvos. [...]. Senelis taip pat slapta gaudavo Tilžėje<br />
spausdinamą lietuvišką spaudą, lietuviškų knygelių. Jas perskaitęs, perduodavo savo vaistinės<br />
mokiniams, kad ir jie būtinai paskaitytų. 1905 metais <strong>su</strong>aktyvėjo caro ochranka, šnipelių daug<br />
atsirado. Ant langų buvo tokios tamsios štoros. Senelis pradėjo nebenuleidinėti jų iki galo —<br />
palikdavo geroką tarpą. Paklaustas, kodėl taip keistai darąs, atsakė: „Kad šnipai, priėję prie<br />
lango, matytų, kad aš rusiškus laikraščius, rusiškus žurnalus skaitau.” Pakėlęs specialiai<br />
vartydavo, kad aiškiai matytų. Tuo metu buvo daromos kratos. Netgi pas Antaną Biržišką, nes<br />
buvo įskųsta, kad jis gauna lietuviškų knygelių. [...]. 1929 metais prie Viekšnių kooperatyvo<br />
„Ąžuolas” buvo įsteigta skaitykla ir knygynas. Šią skaityklą rėmė JAV gyvenantys buvę<br />
viekšniškiai. Jų pastangomis skaitykla gaudavo gana daug periodinių leidinių ir netgi knygų.<br />
Skaitykla naudojosi ir Viekšnių progimnazijos mokiniai. [...]. Norėčiau paminėti Viekšnių<br />
bibliotekos vedėją Klaudijų Gelžinį. Tai buvo švie<strong>su</strong>s žmogus. Žmonės kalbėjo, kad jis neaiškių<br />
politinių pažiūrų, prie kiekvienos valdžios vis verčia kailį, bet tai visai nesvarbu. Jis labai gražiai<br />
mokėjo bendrauti <strong>su</strong> mumis — vaikais, paaugliais. Vėliau kalbėjau <strong>su</strong> buvusiais mokiniais. Jie<br />
rinkdavosi į biblioteką — čia ir Edmundas Levitas, ir Benediktas Noreikis, dar kiti. Bibliotekos<br />
vedėjas parūpindavo šaškių, šachmatų. Ir vienas, ir kitas sakosi dėkingi visą gyvenimą, kad<br />
bibliotekos vedėjas įpratino juos skaityti ne tik grožinę, bet ir techninę literatūrą.”<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Mintys skrieja į mamos gimtinę // Vienybė. — 1998.<br />
— Spal. 27: ir nuotrauka. — Tekste: V. Daugirdaitės-Sruogienės laidotuvės Vilniuje, jos dukters<br />
Dalios laiškai.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Kam tos aistros? // Vienybė. — 1998. — Lapkr. 14.<br />
— Tekste: Dėl laiko juostos keitimo.<br />
92
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Sielos turtai: Skaitytojų mintys // Vienybė. — 1998.<br />
— Gruod. 5. — Tekste: Pedagogė, rašytoja Valerija Lėgaudienė.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Kai širdys kupinos gerumo // Vienybė. — 1998. —<br />
Gruod. 24. — Tekste: Kalėdos.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Svečiams išvykus... // Vienybė. — 1999. — Bal. 17.<br />
Šiurkuvienė J. Dovana — parduoti muziejaus pastatai. — Šiaulių kraštas. — 1999. —<br />
Bal. 30; Geg. 1: ir nuotraukos. — Tekste skyriai: Įžymioji Viekšnių vaistinė. Kilo abejonių.<br />
Teigiama priešingai. Prirašyta tik pabaiga. Parduotas pastato galiukas. „Testamentas” negalioja.<br />
Piktinimosi dar gali būti.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Pražilusios galvos lenkiasi jaunystei ir... Viekšniams<br />
// Vienybė. — 1999. — Birž. 26: ir nuotrauka. — Tekste: Viekšnių gimnazijos šeštosios laidos<br />
abiturientų <strong>su</strong>sitikimas.<br />
Bronė Beržiūnienė, Aldona Gaigalaitė, Vytautas Merkys, Zofija Aleksandravičiūtė-<br />
Navickienė. Jų testamentai vykdomi. — Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla,<br />
2006. — 186 p.<br />
Plastinina Bernarda. Į knygą <strong>su</strong>gulė vienos giminės trijų kartų gyvenimai // Santarvė. —<br />
2006. — Lapkr. 11: iliustruota. — Tekste:<br />
Knyga „Jų testamentai vykdomi” skirta XIX—XX amžiais gyvenusių trijų kartų penkių<br />
Aleksandravičių giminės inteligentų gyvenimui ir veiklai nušviesti. Anot vienos iš knygos<br />
autorių istorikės profesorės Aldonos Gaigalaitės, apybraižos atskleis eilinių lietuvių inteligentų<br />
gyvenimą, skirtą tarnauti žmonėms, jų gerovei kelti.<br />
Knyga išleista 2006 metais Vilniaus pedagoginio universiteto leidykloje giminių lėšomis. Ja<br />
jau <strong>su</strong>sidomėjo ne vienas istorikas ir mokslininkas.<br />
VIENA IŠ AUTORIŲ — VIEKŠNIŠKĖ<br />
Ši knyga mums, mažeikiškiams, svarbi tuo, kad joje daug vietos skiriama daugelį metų<br />
Viekšniuose gyvenusiam, dirbusiam, mirusiam ir čia palaidotam garsiam vaistininkui Juozui<br />
Aleksandravičiui. Viena iš knygos autorių, jo dukra Zofija Aleksandravičiūtė-Navickienė, jau<br />
būdama pensininkė, buvo <strong>su</strong>sigrąžinusi tėvo ūkį Sprogiškės kaime (Akmenės r.) ir kurį laiką čia<br />
gyveno. Metams bėgant ūkio darbai tapo per <strong>su</strong>nkūs, ir Navickai grįžo į Vilnių.<br />
Zofija Vilniaus valstybiniame universitete studijavusi prancūzų kalbą ir literatūrą, vėliau<br />
baigė Maskvos užsienio kalbų institutą ir tapo vokiečių kalbos specialiste. Abi šias užsienio<br />
kalbas iki pat pensijos ji dėstė M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Daugelis žymiausių Lietuvos<br />
atlikėjų buvo arba Zofijos kolegos, arba mokiniai.<br />
SVARBU PAŽINTI SAVĄSIAS ŠAKNIS<br />
Kas paskatino imtis šio darbo? Anot Z. Aleksandravičiūtės-Navickienės, vis daugiau žmonių<br />
<strong>su</strong>sidomi vakarykšte mūsų tautos, mūsų krašto diena. Vis daugiau išleidžiama prisiminimų<br />
knygų, kraštotyros veikalų, pasakojančių apie kurią nors vietovę, miestelį, kaimą, iškilesnę<br />
šeimą. Zofija mano, kad šiandien, kai tiek jaunimo išvyksta iš Lietuvos, kai vis labiau<br />
pataikaujama kosmopolitizmui, mėgdžiojama mums svetima užjūrio ir Vakarų kultūra, svarbu<br />
giliau pažinti savąsias šaknis.<br />
„Kažkurią dieną, <strong>su</strong>sirinkusios istorikės profesorės Aldonos Gaigalaitės namuose, mes, kelios<br />
Aleksandravičių šeimos palikuonės, ėmėme svarstyti, kad ir mums reikėtų imtis darbo ir<br />
papasakoti apie vienos savo giminės šakos gyvenimą XIX—XX amžiais, parodyti, kad jie<br />
rūpinosi ne tik šeima, bet ir savąja tauta, jos atgimimu ir kultūra”, — pasakoja Zofija.<br />
Aldona Gaigalaitė, Pulcherija Malinauskaitė-Gaigalienė, Bronė Beržiūnienė ir Zofija<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė yra antros kartos pusseserės Jų seneliai buvo broliai ir seserys.<br />
Šiose šeimose yra išlikę gana daug dokumentų, fotonuotraukų, senų laiškų, kurie buvo panaudoti<br />
rašant knygą, ir dabar įdomūs kaip istorinis palikimas.<br />
93
GLOBOTINIU KUNIGAS PASIRINKO SŪNĖNĄ<br />
Moterims <strong>su</strong>tiko padėti akademikas Vytautas Merkys. Surinkęs daugybę medžiagos, pervertęs<br />
ne vieną metraštį, bibliotekų rankraštyną, Klierikų atestacijos knygą, M. Valančiaus raštus, jis<br />
parašė apie iškilų dvasininką, vyskupo Motiejaus Valančiaus laikų kunigą Kazimierą<br />
Aleksandravičių.<br />
Prieš skaitytoją iškyla XIX a. švie<strong>su</strong>olis, turėjęs sąsajų <strong>su</strong> pirmuoju lietuvišku tautiniu<br />
„Aušros” laikraščiu ir aušrininkais, daug nuveikęs krašto kultūrai, rūpinęsis jaunimo<br />
mokslinimu.<br />
Baigęs Varnių kunigų seminariją, kuriai vadovavo rektorius Motiejus Valančius, jis pirmąjį<br />
paskyrimą gavo į Linkuvą, po to klebonavo Biržuose, Naujosios Žagarės bažnyčioje.<br />
K. Aleksandravičius, nuolat globojamas Valančiaus, anot V. Merkio, seminarijos rektoriaus buvo<br />
įsimintas ne tik dėl gero mokslo ir dvasininko pašaukimo, bet ir dėl jo bundančios tautinės<br />
savimonės.<br />
K. Aleksandravičius globojo Zofijos senelį, savo brolio Anupro sūnų Vincentą, kurį<br />
pasirinkęs paveldėtoju, dovanojo jam 5 tūkstančius sidabro rublių Viekšnių vaistinei pirkti,<br />
tačiau <strong>su</strong> sąlyga, kad Vincentas ir kiti būsimieji vaistinės paveldėtojai kasmet skirs po 6 proc.<br />
nuo dovanotojo turto vienam gabiam neturtingam giminaičiui mokyti.<br />
TĖVAS IR SŪNUS TAPO PROVIZORIAIS<br />
„Apie du neeilinius vaistininkus — senelį Vincentą ir mano tėvą Juozą Aleksandravičių buvo<br />
pavesta parašyti man. Laimei, turėjau savo tėvo prisiminimų rankraštį, kurį teko vis iš naujo<br />
vartyti, šifruoti <strong>su</strong>nkiai išskaitomas vietas. Daug ką lyginau <strong>su</strong> išlikusiais dokumentais, kai kurias<br />
žinias tikrinau kitų autorių rašiniuose. Rėmiausi ir savąja atmintimi, prisimindama tėvelio<br />
pasakojimus. Norėjau kuo daugiau įterpti prisiminimų apie ano meto Viekšnius ir viekšniškius,<br />
nupiešti kaip galima gyvesnį praėjusių amžių gyvenimo vaizdą”, — apie savo indėlį į šią knygą<br />
pasakoja Zofija, kuri rašydama nevengė pateikti kuo daugiau etnografinių duomenų.<br />
Dėdė Kazimieras kūrė savo sūnėno Vincento ateities planus, įkalbinėdamas jį stoti į dvasinę<br />
seminariją.<br />
Šiam griežtai atsisakius, kurį laiką jo nešelpė, ir Vincentas, negalėdamas toliau mokytis,<br />
pradėjo dirbti mokiniu Žagarės vaistinėje. Kai dėdės pyktis atlėgo, jo finan<strong>su</strong>ojamas Vincentas<br />
lankė kur<strong>su</strong>s prie Maskvos universiteto, o gavęs provizoriaus padėjėjo diplomą, įstojo į Maskvos<br />
universiteto aukštesnes studijas.<br />
Ypač didelį įspūdį universitete jam padarė profesoriaus D. Mendelejevo paskaitos, visam<br />
gyvenimui jį užkrėtusios meile chemijai.<br />
Vincento pavyzdžiu pasekė ir jo sūnus Juozas, taip pat pasirinkęs provizoriaus kelią.<br />
VAISTINĖ — ISTORINIŲ ĮVYKIŲ FONE<br />
Daug vietos knygoje skiriama garsiajai Viekšnių vaistinei, kurią 1860 metais įkūrė Teodoras<br />
Geldneris, o 1883 metais iš jo K. Aleksandravičius perpirko savo sūnėnui Vincentui.<br />
„Vaistinė ir namas buvo apleisti, net čerpėmis dengtas stogas buvo kiauras, tad pirmas naktis<br />
lietui lyjant naujajam savininkui teko <strong>su</strong> lova „skrajoti” po tuščią butą”, — rašo Zofija.<br />
Įsikūrusio Viekšniuose Vincento profesiniai interesai ir išsilavinimas jį <strong>su</strong>vedė <strong>su</strong> Antano<br />
Biržiškos šeima.<br />
Vaistinėje apsilankydavo ir kunigas, poetas, Laižuvoje apsigyvenęs Antanas Vienažindys,<br />
vėliau — rašytojas, kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas, poetas, kanauninkas Jonas Mačiulis-<br />
Maironis.<br />
Labai išsamiai Zofija aprašo savo tėvo Juozo Aleksandravičiaus šeimos gyvenimą, santykius,<br />
laikotarpį Rusijos armijoje, <strong>su</strong>grįžimą tėviškėn, tėvų <strong>su</strong>tuoktuves. Su nostalgija ji prisimena<br />
romantiškas keliones į įsigytą tėvo ūkį Sprogiškėse, šeimos šventes.<br />
Zofija atkreipia dėmesį į tai, kad viekšniškiai, ir ne tik jie, vaistininką vadino vaistų nuo vėžio<br />
išradėju.<br />
Rašydama apie savo tėvą, autorė kiekvieną laikmetį <strong>su</strong>sieja <strong>su</strong> Aleksandravičių šeimos<br />
gyvenimu.<br />
Sovietmečiu, vokiečių okupacijos metais ne kartą pats patekęs į bėdą, vaistininkas visada<br />
<strong>su</strong>rasdavęs būdų, kaip padėti kitiems.<br />
94
„Aleksandravičių šeima niekada neskirstė žmonių pagal turtą, negarbino pinigų, visada gerbė<br />
mokslą, kultūrą, meną, dorovę”, — rašo Zofiją, tokias išvadas padariusi remdamasi 945 puslapių<br />
tėvo prisiminimų rankraščiu, nušviečiančiu plačią giminės, Viekšnių miestelio, apylinkių<br />
gyventojų, viso savo gyvenimo istoriją.<br />
GIMINĖ GARSĖJO NE TIK PROVIZORIAIS<br />
Du knygos skyriai skirti dar dviem Aleksandravičiams. Viename iš jų profesorė Aldona<br />
Gaigalaitė pasakoja apie Zofijos senelio Vincento brolį veterinarijos gydytoją Domininką<br />
Aleksandravičių, kuris carinės Rusijos laikais buvo paskirtas dirbti Vidurinėje Azijoje.<br />
Už sąžiningą ir gerą darbą caro administracijos jis buvo vertinamas, pasiekė Valstybės<br />
patarėjo laipsnį. Po I pasaulinio karo <strong>su</strong> šeima grįžo į tėvynę, ir likusį gyvenimą skyrė kovai <strong>su</strong><br />
pokario metais išplitusiomis gyvulių ligomis.<br />
Kitame knygos skyriuje profesorė aprašo dar vieną iškilų Aleksandravičių. Domas buvo<br />
selekcininkas, mokytojas ir ūkininkas, ilgametis Kvietiškio žemės ūkio mokyklos direktorius.<br />
Marijampolėje pastačius cukraus fabriką, jis vienas pirmųjų ėmė mokyti žemdirbius, kaip auginti<br />
cukrinius runkelius.<br />
Paskutinį knygos skyrių „Palikuonys” jo autorė Bronė Beržiūnienė paskyrė Aleksandravičių<br />
šeimos pirmosios kartos palikuonių atžaloms.<br />
ANDRIJAUSKIS. ANDRIEJAUSKIS BONAVENTŪRAS<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 34, 86. — Tekste: „tą pačią dieną<br />
[1863 m. balandžio 13 (25), kai <strong>su</strong>kilėliai prisiekė Viekšnių bažnyčioje] Viekšnių gydytojas<br />
Bonaventūras Andriejauskis buvo šaukiamas prie <strong>su</strong>kilėlių <strong>su</strong>žeisto Vanago netoli Laižuvos. [...].<br />
Apie tėvo pirmtakus Bonaventūrą Andriejauskį, Stanislovą Milvydą [...] ir Šukevičių neką<br />
bežinodamas...”<br />
Dimavičiūtė-Kuckailienė Genovaitė. Simonas Daukantas ir <strong>su</strong>kilimo atšvaitai // Vienybė. —<br />
1994. — Liep. 23. — Tekste:<br />
Kauno miesto archyve saugomas buvusios Kauno gubernijos gubernatoriaus kanceliarijos<br />
fondas. Fondas F. 50. III apyrašas, 161 byla. „Laikinojo lauko teismo sprendime rašoma, kad<br />
„Peržiūrėjus atsiųstą generolo leitenanto barono Maidelio karinio teismo bylą apie Šiaulių<br />
apskrities dvarininkus: Antaną Pancerokinskį (49 metų), Mykolą Tanskį 37 metų (Tryškių dvaro<br />
savininką) ir laisvai praktikuojantį Viekšnių miestelio vaistininką Bonaventūrą Andrijauskį (30<br />
metų), <strong>su</strong>laikytus už dalyvavimą maište, nustatyta, kad teisiamieji lankydavosi Biliūniškių miške<br />
[...] J. Stanevičiaus-Pisarskio vadovaujamoje maištininkų gaujoje...” 1863 m. lapkričio 22 d.<br />
pranešime [...] teigiama, kad „vaistininkas Andrijauskis prisipažino, jog buvo Stanevičiaus gaujoj<br />
du kartus gydyti <strong>su</strong>žeistų <strong>su</strong>kilėlių. [...]. Be to, jį dvarininkas Tanskis kartą be vežėjo vežė į<br />
gaują.”<br />
ANDRIUŠKA (ANDRIUŠKEVIČIUS) AUGUSTINAS g. 1914-06-10<br />
Iš įrašų antkapiniame paminkle Viekšnių senosiose kapinėse:<br />
Andriuška Ignas 1880—1949.<br />
Andriuškienė Ona 1875—1953.<br />
Andriuška Petras 1907—1995.<br />
Andriuška Kazimieras 1917—2000.<br />
Andriuškienė Zuzana 1921—2002.<br />
Andriuškaitė Genovaitė 1958—1959.<br />
Milių km.<br />
95
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai <strong>su</strong> Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Truputį trumpintas tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Andriuška. Mono kūmos tuokią pėimens pavardę įdiejo. Noje. Noje, vėsė Andriuškaa,<br />
Andriuškaa, vuo aš Andriuškevičius. Augustėns.<br />
— Ta kor, sakiet, gėmės esat?<br />
— Nu Miliūse, netuolėi palverko [Viekšnių bažnyčios].<br />
— Bet dabar ten lygi vieta?<br />
— Mėižee tik aug. Kazimiero tėn bovo tryleka tūkstontių įkainavę, ka melioracėja kielė. Tėn,<br />
kas trylėka-dvylėka tūkstantei — bovo negriaunami, pastataa palėiktami. No ta pirmininks<br />
apgavo Kazimierą. Sako, po to tau keturis tas tūkstontis aš tau pridie<strong>su</strong>. Medžiaguoms — gausi<br />
cimonto, gausi tų, gausi tų... statykees Krakiūse. No tas pasilokamėjo ka taap — keturis tas<br />
tūkstontis gaus jau. Pradiejo griaut i statytėis.<br />
— A tas Kazimiers bovo kas?<br />
— Bruolis, no.<br />
— Kelintais metais gėmės?<br />
— Keturiuoliktaas [1914], birželio dešimtuo — Dievo Kūnaa bovo, Dievo Kūno švėntė.<br />
Gėmiau — pėimenys sūrius valgė, Dievo karvės bovo vainikoutai... Pri truobuos beržaa bovo<br />
vėsor prisegti. Je, vėsor bovo. Ta švėntė.<br />
— Kų daugiau daa darydavo per tą Dievo Kūną?<br />
— No, į bažnyčią veždavo. Į bažnyčią, kas pėimou — <strong>su</strong> bonda. Su sėsėri <strong>su</strong>sikėbėj parejuom<br />
į pasaulį. Pėimenys sūrius jau valgė.<br />
— A jūs gal dvynukaa buvuot?<br />
— Noje.<br />
— Ak <strong>su</strong> seseria dvynukaa buvuot...<br />
— Noje. Sesou metų mėrė. Sako, aš bovis daug silpnėsnis, aš palėkis, vuo ana bovo<br />
raskažnesnė, mėrė.<br />
— Kada gyvenai Miliuose, iki kiek metų gyvenai Miliuose?<br />
— Ar aš? Kuol rusaa užejo, kolkozaa kuol prasidiejo.<br />
— Į kų tėn dėrbaa?<br />
— Ūkio darbus, vė<strong>su</strong>s, bedraa ūkio darbus. Vuo kap užejo rusaa, dar... dar aš buvau toukart<br />
Nevarėnuose, vėsė pabiegėj, ka išvarė mumis.<br />
— O Nevarėnuos Kas ten?<br />
— Mamos tievėškė. Noje, mamos bruolee, pusbruolee.<br />
— Tėn tami kaime?<br />
— Je, je, Konteniūse.<br />
— A anie tuoliau už Nevarėnų?<br />
— Ne, šiuo pusie Nevarėnų. No, mono bruolee če Miliūse, jug če gimėj, če augėj.<br />
— I anėj išbovo iki tų rusų?<br />
— Ne visi tebovo. Tik bovo Kazimiers i mama. Biškį pabovo, paskou ka išvažiavo... Tėi če<br />
nusikraustėj. Če tievą tų išvarė <strong>su</strong> gyvulees. Palėko če vėsė gyvuolee, vėskas. Paskiau tievs<br />
kėik... Pasikinkė arklius, karvės apsėrgusios, kėtos palėko. Gyvuolee če palėko Miliūse.<br />
— Vuo kap tievs?<br />
— Parejo, bet tėn ėlgaa neparejo. Ta mama vėina <strong>su</strong> bruoliu, <strong>su</strong> Kazimieru tou, tada ana če<br />
gyveno.<br />
— Bet mama irgi bovo išvažiavusi į Nevarėnus?<br />
— Bovo bovo. A savaitę išbovo. Par savaitę tad anodo če i parvažiavo.<br />
— Vuo pats pasilikaa tėn?<br />
— Aš tėn ejau tus batus dėrbdams. Kuol pradiejo jimt’ į armiją. Nu ka į armiją pradiejo jimt’,<br />
toukart kavuotėis.<br />
— Vuo kor tuos batus išmuokuot dėrbt?<br />
— Pas Gėidrą [Giedrą]. Vėikšniūse.<br />
— Kuris tas Gėidra, a pakalnie tėn?<br />
96
[Seniau vieškeliu pro Viekšnių kapines važiuojant į Mažeikius, ties Miliais ar jau už Milių<br />
vieškelis leidosi į labai gilią pakalnę. Ta pakalnė vadinama „Gėidros pakalne”. Pakalnėje šalia<br />
kelio buvo Giedrų sodyba. Manoma, kad čia 1929 metų sausio mėnesio 13 dieną gimė poetas<br />
Vincas Giedra].<br />
— Nu tas unt pakalnės kor bovo, če mieste pri bažnyčios bovo truoba tuokia. Ta ons tuo<br />
truobuo gyveno. Anuo tievėškė [pakalnie]. Tik anėj do bruolee i tebovo. Ta če Vėikšniūse<br />
daugiau, į kriautovę, žydou Kaplanou. Če į kriautovę dėrbau, atidėrbau šešis mienesius pas tų<br />
Gėidrą. Namūse aš dėrbau, savo numūse. Parsinešu tus vėskų kiauraa, kų monėi <strong>su</strong>dous,<br />
parsinešu, padėrb<strong>su</strong> ėr viel atnešu, ont dvėračio unsikabėnės i atvežu.<br />
— Par karą, kada aš pu tų mėšką vakščiuojau, batų nebgaliejau niekor benueit taisyt’ niekam,<br />
tad aš krepšius dėrbau mėške unt kelmo atsisiedis. Ir žmoniems išnešu, vėinam pasiūluo<strong>su</strong>,<br />
kėtam pasiūluo<strong>su</strong> — gauso dounos, gauso me<strong>su</strong>os.<br />
— Kiek metų muokieties Viekšnių muokykluoj?<br />
— Pėnkis.<br />
— A vė<strong>su</strong>s pėnkis tėn tuo pačiuo vietuo, a kėtor kor?<br />
— Par dvi vėitas. Pas Gelžinį vėinus metus, Gelžėnio truoba bovo. Keturias žėimas aš buvau<br />
pas Tievelius.<br />
— Ta Gelžėnio truoba kor bovo?<br />
— Vuo če ont kampo, kor y tas kels, kor ein į tėltą.<br />
— Vuo bruolee i seserys a muokies bent kiek?<br />
— Vuo Kazimiers. Kuol keturis skyrius išejuom.<br />
— Glodėnis. Tėik pat bovo miliškis. Ons gėmės... iš panuos bovo gėmės. Ir nieks nerašo, ka<br />
ons bovo ton vedieju mums.<br />
— A „Jaunųjų ūkininkų”?<br />
— Noje. Ons Miliūs, a panuos sūnus bovis. Bovo žanuots. Bovo vėštos, turiejo vėštų dviejų,<br />
trejų a keturių veislių turiejo, kuožną veislę atskėraa. Ons jau liob brongiau pardavinies tus<br />
kiaušinius. Bovo mums vads. Par mienesį, karts par do-tris mienesius kartą atvažious. Mes ten<br />
šmuots tų jaunųjų ūkininkų buvuom.<br />
— I kur tą žemę turiedavuot?<br />
— Savo žemie, savo ūkie. Vėins ars būs <strong>su</strong> miešlaas, kėts <strong>su</strong> sriutuom, tas būs <strong>su</strong> zuperiu, tas<br />
būs <strong>su</strong> pelenaas. Turiesi pasvert bulbių kėik išaugėnaa. Susirinkėmaa būs. Vėsė tuokėj jauni<br />
puidašaa. I mergelkų, i vaikiokaa. Pozniakaatė bovo, Stončaatė bovo, Glodenaatės bovo,<br />
Permėnaatės bovo. Buvuom apėj dvėdešimt <strong>su</strong> vėršu žmuonių.<br />
— Ar atsimenat, kada pradiejuot gieduot bažnyčiuo?<br />
— Šmuots y metų. 75 metus gėiduojau.<br />
— Ar per sekmadienius, ar kiekvieną dieną?<br />
— Par sekmadienį. Kap tik bondą pabėngiem ganyt, jau ir įstuojuom į bažnyčią. Pažįstami<br />
šitaa, i Beišėns bovo, i kėik če bovo tų vėsų gėiduorių... Mes jau buvuom eit po budynes<br />
gėiduodami <strong>su</strong> tete. Tetė liob eis ir mes. Po pėrmo ejuom pri rožončiaus. Bažnyčiuo. Jug šėtaa <strong>su</strong><br />
Kazimieru kartu pradiejau gėiduot’ i kartu beveik pabaigiem. Mon įsisėrgo mama — nebgaliejau,<br />
pėnkis metus iškaršėnau ont luovos. Ka bovo kulkozas, bovau įdiets į laikraštį. Tėn ka bovo<br />
Suovačiūse. Kap nuvežė mumis tėn dainiout’, ta veizo, skelbėms kap išrašyts, ir e<strong>su</strong> įdiets ir aš<br />
tėn. Ka einoos į bažnyčią, neinoos į Kultūrą.<br />
— Ružauskis bovo. Tėn [Pikevičatė] <strong>su</strong> Petronele skalbies, lonkuos, paventie. Tėn ons ir atein<br />
pavėnčiu. Tėn pasirukavo pasivedęs į šalį. Nuvejo viel į miestą, če parejo į miestą tas Rožė. Ta<br />
Pikevičatė atejo pas Petronelę, sako, vuo kų tu būtum sakius, ka ons būtų munį nušavis ir į Vėntą<br />
įmetis?<br />
[Po gaisro pastatė sargybą, manė, kad dar] ons ateis, dar gyvs tebie. Vuo ka <strong>su</strong>degė, kažkų<br />
pradiejo tėn pelenus krapštyt, ir atrado anų. Ta toukart sargybos nebebovo, policijos. Vuo če anuo<br />
tuo ka parvežė iš mėško, skruodėmą dėrbo unt kėimo.<br />
— Ons tėn mėške anuo...<br />
— Nu mėške. Poikę, i nušavęs, ir pagoldė tap, ont kelmo galvelę padiejis, ronką pasidiejus po<br />
šuonu. Kap nušavo tuo, parbiego dar į kėimą, ėiškuojo Pikevičių, būtom Pikevičius abodu<br />
97
iššaudis. Bet anų nebrado, tik Elzbietą tuo rado. Elzbietaa nieko nedarė. Ta ons viel nubiego, ta<br />
toukart nubiego — vėin daržėnę uždegė, ontrą daržėnę uždegė i pats nusišavo. Petruonė bovo už<br />
mergę tada [pas Pikevičius].<br />
— Sliepieties?<br />
— Noje noje. Sliepiaus. Nu kap nesliepties. Jug aš posę metų išsislapsteu. Jug aš buvau pri<br />
mėško prigodis, mon mėšks bovo patuogėsnis kap nomaa.<br />
— I kelintais tais metais bovo?<br />
— Nu, ka pradiejo į armiją jimt. Su pusbruoliu. Pasidėrbuom bunkerį. Pėrma gyvenuom...<br />
Rusaa užejo če iš ontro karto. Mama... iš bažnyčios parejo, sako, jau rusaa išsikielė par Virvytę.<br />
No, tada tujau pat pasikinkė arklius, mama <strong>su</strong> Kazimieru. I prisidiejo grūdų tėn į Nevarėnus<br />
išsivežt’. Kap važiavo anėi, rusaa jau nu Telšių bovo pradiejie eit’ par mėšką. Tai rusaa,<br />
kariuomenė ta vėsa, žygiavo unt če. Nu ta tėi kap įvažiavo į mėšką, i niekor nebepavažiavo, par<br />
naktį išnakvuojo mėškė. Nu ta parvažiavo — kor tu bevažiousi. Vuo tėn [Miliuose] būtom<br />
pasijiemusi trejetą padvadų — būtumam daugiau gyvulių išsivežė. Vuo ka dabar vėskas palėko,<br />
vėsė gyvuolee, vėskas kiaurai, vėsė žovo. Če palėkuom taap kaap pėršts. Tetę išvarė <strong>su</strong> vėsaas,<br />
puors arklių dar bovo. Kiaulė <strong>su</strong> vakaas bovo, karvės. Vėskas, kiauraa vėskas išejo ont nieko.<br />
Išvarė į Latviją.<br />
— Nu paskiau ka če užejo viel tas kars ontrą kartą, išvažiavau <strong>su</strong> dvėračiu. Važioujint in tėn,<br />
unt Nevarėnų, unt Pėivienų važioujint, išbiego tuoks žmuogus unt kelio. Pri monės prikėbo — aš<br />
negaliu nusikratyt. Ein lėktuvaa tėi ūž, ein. Tas bimt į griuovį. Aš ont kelio, veizo i stuoviu, i<br />
joukious. Ons sako — kų tu, durni, joukįs... Sako, jug mono žmuoną į žmuonuos muotiną<br />
užmošo, šįnakt, i truobelę <strong>su</strong>degėno Tryškiūse. I nuejuom lig Kontėnių [kaimo]. Viel tėi<br />
liektovaa ein, ūž. Nariados jouououou viel džiungt į Balėnų mėšką krimt. Uns tujau už tuo<br />
pastato nukrėto. Vuo aš stuoviu ont kelio. Nu nuvažiavuom tėn, parsiskyriem.<br />
— Aš nuvažiavau pas diedę. Tėn tuo naktį apsikasiem tų bunkerį tuokį... Nebovo, tik doubę<br />
išsikasiem, ka jau galiet mon kor pasisliept. No paskiau, ka jau nieks į tuo armiją dar nejiemė, če<br />
vėskas jau išvaryta, bovo išgainiuota, če nieks nebebovo, jau vėsė bovo išbiegė. Vuo mama <strong>su</strong><br />
bruoliu bovo, kap atvažiavo, tap anėi bovo tėn pasilėkėj, Nevarėnuose. Tėi kareivee nuoriejo<br />
atimt arklį — diedė užstuojo. Ruskaa diedė muokiejo aiškee. Pasakė, če beženee yr, bieženkee<br />
nu fronto pabiegė yr. Netor teisiės užtėkt. Mama <strong>su</strong>grįžo. Mama bapalėko <strong>su</strong> Kazimieru če.<br />
Kazimiers gavo baltą bilietą. Į armėją anam nereikiejo eit. Petras jau senėsnis.<br />
— Aš tėn Nevarienūs turiejau kurpalius, vėskų nusivežis tėn. Ejau dėrbau, kuol į armiją negal,<br />
aš galiu laisvaa dėrbt’. Ejau pakėimees dėrbdams. Ale daug ont skuolų. Neapsimuokiejo. No i<br />
paskiau pradiejau slapstytėis. Jau bijuojo i pusbruolee belaikyt munį. Bijuojo i ciuocė belaikyt,<br />
tėkra mamos sesou. Tujau daugiau mėški. Mėški nakvuot’ ant kelmelio. Palietą turiejau.<br />
Apsisiau<strong>su</strong>.<br />
— Pas pusbruolį, kūlė <strong>su</strong> mašina pas tų pusbruolį. Nu, <strong>su</strong>lėpuom mas <strong>su</strong> tou pusbruoliu unt<br />
šiaudaas. Sakuom, če jau daržinie tus šiaudus nešt, palėpuom, sakuom, tėn mūsų nematys<br />
kareivee kad ateis. A milicija, a kas jau ateis. Šakiem bejamont, šliūkš, atejo kareivee, įpoulė į<br />
daržėnė, įpoulė i mato. — Lėpkėt žemyn. I išvarė. Išvarė, į Mitkačius nuvarė. Mitkačiūs bovo<br />
tuokia ūkininko truoba. Tas kamėns didelis bovo. Į tų kamėną mumis <strong>su</strong>varė ir uždarė. Ir anėi<br />
patys išejo, išejo dar žvejuot’, gaudyt. Nu nuryto... vuo aš <strong>su</strong> medėnees klompes. Parvarė dar<br />
vėiną i varo mumis į Mažėikius. Nu nuvarė į Mažėikius mumis. Aš <strong>su</strong> medėnees klompes einu.<br />
Įvarė muni. Klaus — kėik tu metų? Sakau — septyniuolėka. Tėms i sako, vuo kuodiel tuokius<br />
pėimenis gaudai. Tuokiej dar į armėją nie jamami. Eik nomėi. Aš pruo tas duris maunu unt<br />
pušyno. Unt pušyno maunu. Tas bovo, tas šėtaa Vėlks, če vėikšniškis, tėn bovo, tuo milicijuo.<br />
Sako, — vuo kam anų išleido, jug ons tor dvidešim kuokių metų, — sako. Sako, — ons jau senee<br />
savo bonduos nebganęs, sako, — ons jau ein sau dėrbdams. Vuo aš dar girdiejau, aš dar<br />
greičiau... Tėi kareivee, tėn milicininkaa tėi pasiginė munį i parvarė. Parvarė munį, nu, nu reeks<br />
važiout. Per naktį išbuvuom, išbudiejuom. Tas tėn privaryts pėlns i senų, i jaunų tas skleps vėsas,<br />
pu žemiems, Mažėikiūse. Privaryts. Nu, nuryto varo į triaukinį. Nu geraa, važioujam.<br />
Nuvažiavuom į Vėntą. Ligu tas traukinys pradiejo... tas traukinys bovo <strong>su</strong>stuojis, ligu tas<br />
traukinys pradiejo jau eit, mes <strong>su</strong> tou savo pusbruoliu — brinkt išbieguom, išrėitiejuom iš tuo<br />
vaguono. Durys adaros, kareivee stuoviejo do pri durių. Mes vės stūmiemies stūmiemies,<br />
98
vaguons pėlnaa pristumts tap ka vėitos nebovo kor pasisokt. Vedu par tuo... lėnta uždieta už tų<br />
durių, par tuo lėntą — pūkš, kikivers kikivers — traukinys nuejo. No kor eisem, snėigo yr.<br />
Einam par, kap tėn tas upis ein... bovo užšalis. Če ejuom tuoliau, buvuom mėški tėn. Nu, kor ėisi.<br />
Reek pareit į Daubiškius pas Andriošką. Einam par sruovę, kap tas upėlis y tas... kur ein pruo<br />
Akmenę tas. Dabikinė, je. Unžlėpuom on tuo ledo, tabrakšt tas įlūžo, lig pėtį į undinį. Nu i kor,<br />
einam. Einam į tuo posę, nu nuvejuom į tuo posę, ont tuo diedės. Nežinuom dabar kami tas diedė<br />
y, naktis. Veizam, tuoki daržinelė, nupinta iš vyčių. Deg ognis. Kap mums če jau būs geraa jau.<br />
Apsišildiem, neklausam, kor diedė yr, bet klausam kaimynų. Tėn Šetkų klausiem, kėtą klausiem,<br />
kor tėi gyven. Sako, neikėt į tų kėimą, kor y pošis. Vuo mums ta, kor pošis y, pošis kėimi bovo<br />
didžiausi drūkta ta pošis. Vuo tėn mums reikiejo eit. Vuo tas tėn, kor tuo arielką vėrė, biego i<br />
nubiego į mėšką. Einam viel tou mėšku. Nu atejuom lig tuos vėitos, matuom tuo pušį. Priejuom,<br />
paskrabėnau į longą, tujau diedė priejo pri longo — kas y? Sakau, diedel, įleisk, sakau, šlapi,<br />
pasidžiuovint nuorem. Įleido, tujau mumis išriedė, devė Untuono, če Mažėikių gatvie gyveno, tas<br />
jau mėrės dabaa jau, tuo drabužius, i pats savo tievs drabužius devė. Parriedė mumis, nuvedė į<br />
sklepą, pagoldė. No kor dabar, išguliesem. Dabar ryto met aš sakau, diedele, jagu gali, sakau,<br />
mes ne<strong>su</strong>vuoksem, sakau, aš neb<strong>su</strong>vuoksiu jau atgal’ nugrįžt’ į Kontenius, į Nevarėnus. No i<br />
dabaa reek pareit par Sonteklius... Par tuo upę išejuom, par tuo Virvytę. Ejuom mėškaas<br />
mėškaas... Vuo Pėivienus... negalem į Pėivienus užeit, reek Pėivienus apeit. Einam einam,<br />
įejuom į tuokį mėšką, einam einam... Nu kor dabaa. Rek eit par tų kėimą. Vuo tami kėimi, žinau,<br />
ka tėn i tievs ir sūnus yr stribuokaa. Abodo y. Nu reek eit. Upis, Pėivienūs, Stuočkūse. Petras <strong>su</strong><br />
tou pusbruoliu išejo pu pėrma, vuo aš pasėlėkau paskiau. Priejau pri longo, kad i stribuokaa,<br />
paskrabėnau, tas priejo — kas y? — rokou. Diedele, nuoriu nuveit į Pėivienus. Vuo Pėivienūse<br />
bovo karėškee, ambulatuorija. Daržinie bovo, klebuonėja ta vėsa bovo kariškių pėlna. — Jagu<br />
pasi<strong>su</strong>ksi po dešine, sako, nuėisi į Vėikšnius, jagu po kaire, sako, nuėisi į Pėivienus. Nu kap<br />
tiktaa par tų kėimą išejau, kap mon pasakė, veizu, ka karklyns y, tujau šliūkš pasidaviem tujau<br />
pat į tuo posę, par Balėnų mėšką, i viel mon Kontenee ir atsidarė.<br />
— I tris kartus bovo tuokios tuos keliuonės. Ontrą kartą, ka munį pajiemė... Aš tris kartus<br />
bovau pajimts. Nu ontrą kartą munį viel pajiemė. Munį varė į Tėlšius. Nevarėnūse parnakvėno<br />
munį. Milicijuo. Trys kareivee varė munį. Į tus Telšius. — Biek, biek, biek. Sakau, kor aš biegso,<br />
sakau. Anėi <strong>su</strong>siedo vėins pri vėinuos pušėis, kėts pri kituos pušėis. I monėi lėip — biek. Ne,<br />
nebiegso, aš laimings, sakau, kad aš žėnau, kad toriu draugus, kas monėi kėlį paruodys kor eit,<br />
sakau, ne<strong>su</strong> bovis aš nikame. — Vuo kor tau tų kėlį, tik tu leiskees, — sako. Aš sakau — aš<br />
niekor nebiegso, munį varykit tik. Navarė į Telšius, pardavė Telšiam. Bovo pasibėngis kars, pu<br />
karo jau bovo. Žydelka ta daktarė, Blatienė. Grėcius tas papoulė pas kėtą daktarą, vuo aš pas tuo.<br />
— Ui, mūsų tautą išžudiet, jumis taip pat reikietų nušaut, — monėi sako. Tik mauk greičiau tu<br />
nomėi. Išeinu, šmakš tų bilietėlį, aš toriu jau tų bilietą, muni iš kumisariato išrašė. Tų Gricioką<br />
— pripažėno džiuovą, į liguonėnę pagoldė, vuo munį ta žydelka, munį išgrūdo nomėi. No aš ir<br />
einu, toriu bilietą, toriu kešenie tų bilietą. Paliousouts e<strong>su</strong>. Aš jau drosee keliu. Keliu pareinu —<br />
šliūkšt, strėbee pajam munį. — A turi bilietą, iš kor parėini? — Iš Telšių, komisariate buvau. —<br />
A turi bilietą? Sakau — netoriu. — A turi puopierių? — Netoriu, — sakau. Žinau, kad puopierių<br />
aš turie<strong>su</strong>, anėi muni varė jau į Tėlšius, būs mon puopierį driki driki <strong>su</strong>draskys i viel muni<br />
parvarys. Parvarė, tuo viršininko nebovo, Nevarienų. Ryto metą parvažiavo tas viršininks, nuvarė<br />
viel munį pas tų. Sakau, buvau Telšiūs, sakau, tėn varė pas daktarę, daktarė munį išginė nomėi.<br />
— A turi puopierių? Sakau — toriu. Ištraukiau iš kišenės. Sako — vuo dėlkuo draugams<br />
neruodee? Sakau — anėi, sakau, <strong>su</strong>draskys. Sudraskys, <strong>su</strong>pliešys, pasakys ka mes viel miški tavi<br />
raduom. Sakau, i nedeviau.<br />
— Nu dar vėiną kartą pajiemė. Trėtįjį kartą ka munį pajiemė, viel bovo <strong>su</strong>gavė. Į Tėlšius<br />
nuvarė viel. Iš Telšių jau į traukinį viel varė, tėn važiavuom, par Tryškius. Pabalvė, ruoduos.<br />
Išlėpau, vėins jau bavažiavau, be draugo. Nu einu viel mėškaas, iš tėn išrėitiejis, mėškaas<br />
mėškaas. Parejau į Stakminus [Tryškių valsčiuje Stakminių kaimą]. Stakminūse, parejau, tėn į<br />
Stakminus. Veizu, didelis ūkis, i paskiau pri miškelio tuokio, pri šabakštyno, vėina nedėdelė<br />
truobelė, tuokia nedėdelė ta truobelė tuokia, i kūtelė. Patarškėnau į longą, jau žiuburys bovo.<br />
Veizo, Dievo mūkelė padieta unt stalo, nu, mėslėju, če jau, nebijau jau. Paskrabėnau. Tujau pat<br />
išein — kas y, vaikėli, tavėj? Sakau — ciuocel, kap y, sakau, važiavau į armiją, sakau, paleido<br />
99
vėdurius, sakau, kap išlėpau išsilaukiniet, traukinys i nuvejo. Sakau, aš nuoriu ar į Dauginius<br />
pareit’, arba į Ramuoniškius pareit’. Kad aš pas diedes galiečiau pareit, sakau. — Nu, geraa,<br />
nakuok. Išvėrė kiaušinių, puorą kiaušinių, svėisto, dounos padiejo tų vakarą monėi. Pavalgiau, aš<br />
nesakiaus ka jau pabiegis eso. Nuryto aš anaa pasisakiau. Ka pavalgiau, pakielė munį ont<br />
truobelės, tėn patalaa <strong>su</strong>dieti, puodėškos <strong>su</strong>dietos. Tėn išmėiguojau. Pažadėno, jau saulelė<br />
aukštaa jau. Sakau, ciuocele, vuo kor aš dabar eiso, aš bijau stribuokų. Anėi munį pajims. — A<br />
žinaa kų, sako, nebijuok tų stribuokų. Šįvakar palauk, pavalgyk, eik viel golt’. Šįvakar aš<br />
nueisiu, būs anėi nomėi parejė tėi stribuokaa. Mono bruolio sūnaa. Trys kilometraa mums lig<br />
Tryškių yr, vuo par Tryškius da išeit. Vuot aš nueisiu paklau<strong>su</strong>, kor anėi būs šįnaktį. Nuejo ana<br />
tėn, paklausė. Vėins būt’ unt tėlto, į Dauginius ka neparėitum, ont Dauginių če kor ein tas tėlts.<br />
No ontras kap y če ont Kairiškių. Palaukiem, vakars, brieško. Ana apsisiautė so kosku, <strong>su</strong><br />
vėlnuone, munį apsiautė <strong>su</strong> kosku, vėinam lazdą ir ontram lazdą, abodu <strong>su</strong> lazduom. Į tus<br />
Tryškius, par Tryškius išejo če, lig pat tėn — paskutėnė truobelė če ont Kairiškių kap išein iš<br />
Tryškių. Tap ana par tuo truobelę išleido munį, paržegnuojo i palaimėno. No ir einu, ont<br />
Ramuoniškių nuoriu pareit. Vės yr telifuons, vės laidaa... Žaliuonie bovo irgi kareivee. Vuo tėi<br />
telefuonaa — vėsas laids užtėmpts tėn mėškė. Vuo aš einu mėškaas. I vės į tus telifuonus žaranžaran<br />
įpoulu. Pareinu į tuo Ramoniškę, dar nebovo pabaiga, dar pailsiejau ont kelmo atsisiedis.<br />
Nu ryto, jau biškį prašvėto. Gėrdo ka rusaa tėn anėi Žaliuonie alatėj. Tad einu pas tuo gaspadėnę,<br />
tuo savo kūmą. — Bijau aš tavi prijimt, — sako. Če pat roskee. — Ciuoce, sakau, vuo kas tėn tau<br />
tap kniūk tvarte, daržinie bovo — tėn padėrbts tvarts tuo daržinie, kas tėn gal taap kniūkt? Sako<br />
— a girdiet? Sakau — einam pasiklausyt. Priejo ir ana pati pri tuos kūtės. — Chhhaa-hhaa,<br />
chhhaa-hhaa... Pusbruolis. Pataisyts tas anuo bunkeris palei avių gardą. Miešlaa apdieti. Durys<br />
padietos, ont tų durių miešlaa uždieti, avys vėršou. Tėn ons ir gargaliou. Sakau, ka če eitom<br />
strėbei, če aiškee girdiet’, sakau, tujau pat i rastom, sakau. Nu kap taap pasakiau, tada jiemė<br />
ana... sako — eik dabar, — sako. Vuo pėrma — ne, bijau... — Nu eik, sako, neleisk knarkt. Nu ta<br />
kėik, savaitę išbuvau, tada anų išvežė kėtor kor, ta munį palėko. Kap anų išvežė, tap ir aš išejau.<br />
Išejau, no kor ėisi? Veizo — pas Racį — aš buvau, Petras ka bovo už vaikį — veizu, ka ta<br />
daržinie senuovėška i vėsa ta palapėnė pridieta lėnų. Buntaa <strong>su</strong>rėštė <strong>su</strong>rėštė <strong>su</strong>rėštė, <strong>su</strong>dieti tėi<br />
buntaa lėnų. Nu, mėslėju, vuo bovo do žagaa ruginių šiaudų žaginių, aš įsikaso į tų vėiną žagą,<br />
įlyst’ ka galiečiuo. Pešu pešu, jau į posi įlindau, tik bakst monėi į užpakalį <strong>su</strong> karte. Viel atbols<br />
išlendu iš tuos... Vuo tėi Racee biks-biks-biks i nubiego į truobą. No kap tėi nubiego, aš viel einu<br />
i viel pešous į tų žagą. Pešous. I viel <strong>su</strong> karte. No geraa, mėslėju, ka jūs taap, einu vyziet<br />
pastuogies kas. Trys eilės lėnų <strong>su</strong>kriautos. Vėsi buntaa tų lėnų. Nu, mėslėju, aš išsipešu tūse<br />
lėnūse, če jūs monėi į užpakalį nebdorsėt. Vėiną buntą ištraukiau, ontrą, trėtį, lendu — rataa,<br />
apvuožti, puorėnee rataa. Un kaladų padieti ir untvuožti. Kuoks mon geroms! Įlindau, tų vėiną<br />
pakį įsitraukiau, pasiskleidiau. Nu vuo utėlių... vuo utėlių aptekęs. Atejo ta šeštadienio dėina. Ein<br />
į pirtį. Atejo Racee nusipierė, paskiau muotrėškos dar. A trys anuos bovo. Išlindo senė — ir aš į<br />
tuo pirtį. Veizo, tuokia geldelė, vėštas kor liob lesint. Veizo, akmenys dar šėlti geraa yr. Įnešo aš<br />
<strong>su</strong> to geldele tų undenį. Išsirėdiau plėks, tujau į tų prūdą, tuo ondens įnešiau, vė<strong>su</strong>s drabužius<br />
<strong>su</strong>metiau <strong>su</strong>metiau i pėlu tų garą. Nu ka tėik geraa, tėik geraa! Išlindau, tujau parsiriediau.<br />
Nebjost nieko nebjutau. Tad išmėiguojau dėin i naktį. Išmėiguojau, vuo nebtoriu ne dounos, nič<br />
nieko valgyt’. Išlindau, einu pas Racatę, bovau jau už vaikį bovis — Petras kap <strong>su</strong>sėrgo plaučių<br />
uždegimu, aš stuojau už Petrą tėn dėrbt’, dvė savaiti tėn išdėrbau. Monėi Racee tėi vėsė<br />
pažįstami geraa bovo. Priejau, paskrabėnau, ta atidarė longą. — Anele, — sakau, — douk monėi<br />
dounelės. Nebtoriu nieko valgyt’. Nevalgis, sakau, e<strong>su</strong>, nuoriu valgyt. Munėi atrėikė dounos,<br />
atpjuovė lašinių ir aš į tų mėšką nuvejau. Vuo tuo Jūzapo Raciaus prašau — Jūzapėli, sakau,<br />
nueik į Milius, į tievėškė mono, pas bruolį. Parvesk monėi bruolį, kad ons monėi padietų viel į<br />
Nevarienus nuveit. Racys <strong>su</strong> dvėračiu nuvažiavo į Milius, <strong>su</strong> bruoliu parejo, parsivedė tų bruolį.<br />
Nu i viel par naktį <strong>su</strong> Petru, i viel mėškaas nudyžiem tėn.<br />
— A tų tretįjį kartą pabieguot iš traukinio?<br />
— Noje.<br />
— Ir aš mėškė būdams, pas ciuocę aš ejau prašyt’ pusryčio. Aš nuoriu kuošės. Mon mėškė<br />
besiedont — kuošės nuoriejau, sakau — ciuoce, mon išvėrk kuošės. Nu, sako, geraa, aš išvėrso,<br />
tu ateik. Ana sakė, sako, kada aš tau išvėrso... No ana padiejo žėnklą muonėi unt tuoruos, skurlį.<br />
100
Nuejau tėn pas anuo, valgau. Veizu, atein pėnki strėbee. Ana adarė ontruo pusie duris. Vuo tėn ta<br />
tuora, tuokia šėtaa... senuvėška ta tuora. Aš par tuo tara-ra... Vuo tėi į truobą nejo, tėi ejo pro šalį<br />
truobuos. Tėi pamatė, kad par tuo tuorą trato, tėi pasioto į munį šaut. Pylė taap... Aš į tus krūmus,<br />
aš tap kėtor išrėitiejau, bovo mėšks, krūmaa. Aš į tu krūmus įpouliau, vuo tuos šakos unt monis<br />
tik vėrst, tik vėrst... Šaudė vėsė, pėnki bovo i vėsė, kėik turiejo šuovinių, vėiną patį šuovinį<br />
bepasėlėko. Vuo mono tėi draugaa kor bovo, mėškėnee, anėi turiejo šautuvus. Bovo išejėj į šio<br />
posę Balėnų. Sako, mes gėrdam, ka če didžiausis triukšmas, tuoks šaudyms yr. Mes bieguom tevi<br />
ratavuot’, mes jau žinuom, ka tavi jau... Parbieguom — tošti vėita.<br />
— Aš jau nuvaryts. Tėn tuokia gyvenvėitelė bovo, šeši kėimelee. Ta munį varė par tus<br />
kėimus. — A pažįsti, a pažįsti, a pažįsti? Ne vėins neprisipažėno. Vuo kor, batus dėrbis, topelis<br />
dėrbis... Ir nieks neprisipažėno.<br />
— Kada jau į tuo liguonėnę kad ejuom, tuokart parejuom, <strong>su</strong> tou Grėciu, stuoviu tėn bunkerie,<br />
tėn savo kų pasidėrbie daržinie. Mes, modo buvuom daržinie bunkerį pasidėrbie. Šiaudūse, viel<br />
bovo pridiets pėlns gals vėins. Ta vuot, pasidėrbuom vuožius tuokius. Balsio ta daržinie buvusi,<br />
sėina be kiminų. I vėsaa aiškee matyt, kas kor ein. I mes tėn buvuom. No i atein Tenys, tas, kor<br />
šitaa douną vežė, tas. Atein pas mumis, veizam — Tenys, je. Statee ein pas mumis į daržėnę.<br />
Konteniūse, tėn pat <strong>su</strong>sieds i gyventuos. Ons bovo Nevarienūse, ir ons Nevarienūse pamatė, kad<br />
y pėlni Nevarienaa, aplink Nevarienus sokaas vėsor enkevedistaa. Turiejo ons tų puopierį<br />
pasijiemis, kor bovo skelbėmaa prisegti — eikit registruoties, visiem bus duovanuota. Ons atejo<br />
pas mumis moms paskaityt’. Mes jau iš savo tuo bunkeriaus išlinduom. Devė tų puopierį,<br />
parskaituom. — Ir ka jūs šįvakar, — sako, — vėsi išeitumet. Ka jūs šį naktį nebebūtumet. Ka jūs<br />
rytuo išeitumet. Vuo rytuo če būs vėsor enkevedistaa. Šindėin, sako, aplink Nevarienus, vuo ryt<br />
jau če būs. Esat įskųsti. Esat įskųsti i ruodykities sau. Mes ir išejuom kap tik <strong>su</strong>brieško geraa.<br />
Nejuom kelees į Tėlšius, ejuom aplink ežerą. Dvėjou <strong>su</strong> Grėcioku. Saulelė tekiejo, ta buvuom jau<br />
Telšiūse. Aplink ežerą apejuom, tap laukaas i nuejuom. No i kada parejau tuo dėiną, jau,<br />
išnakvuojis jau Nevarienūsi, ta vėsė lėnaa... vuo bovo pelodės pėlnos lėnų, i douba pėlna. I vėsė<br />
lėnaa iš doubuos, iš peludžių išnešti. Parkratė — tėik ėiškuojo mumis, nuoriejo rast’.<br />
Nuo vuo tėn, kada aš nakvuojau [Nevarėnuose], ta tėn dar Suobutėlis be<strong>su</strong>us, Juonis. Tėn<br />
bovo kalėjime ons pajimts, kada aš parejau. Vėin kartą ka buvau, ir ontrą kartą ons daa tebebovo.<br />
Tad ons tėik bovo primošts — vėsos ronkos vėinų pūslių. Aš žėnau, ka tavi paleis, — sako. Ons<br />
monis prašo — tu munį pakark. — Išpliešk iš švarko, — rukou, — pamušalą, douk monėi<br />
pasismaugt. Nebgaliu beiškentiet’— ne atsigolt’, ne atsiklaupt. Riek i gan ons. — Kap nuorintaas<br />
a muni nusmauk, a kų.<br />
— Kor anų tėn... kor tėn mošo anų?<br />
— Milicijuo, milicijuo. Nevarėnų milicijuo.<br />
— Pėrmą kartą į kariuomenę pajiemė iš kor?<br />
— No iš Kontenių [prie Nevarėnų].<br />
— Antrą kartą pajienė iš kor?<br />
— Munį pajiemė viel iš Nevarienų. Nu vuo trėtį kartą muni pajiemė kada aš ejau tų pėitų pas<br />
ciuocę. Konteniūse.<br />
— Ak vė<strong>su</strong>s tris kartus iš tenai pakliuvuot?<br />
— Je.<br />
— Vuo dėlkuo negyvenuot Miliuos?<br />
— Kap išejau, tujau munėi zars... Pasibėngė kars, dar kars tebejo, pasibėngė kars, muni<br />
<strong>su</strong>pėršo <strong>su</strong> ta, aš tėn gyvenau. Aš nuoriejau po karo pareit pas mumis. Juk tėn i budinkus<br />
<strong>su</strong>degėno, vėskų kiauraa, vėskų. Vėsė bovo šėši pastataa tėn bovo. Nu Venckienės. Mataa, kad<br />
anuos vyrs bovo išvežts, skaituos Venckienė bovo palėkusi. Mes ir išsibieguom tujau. Posę metų<br />
išklaidžiuojuom. Bovo pas Petrą, Petras ka tarnavo Rekečiūs pas Rošėną. Tėn slapsties mono<br />
žmuona. Mergelka bovo Miliūs pas tievus. Ta pradiejo brigada, tėn pas tievus... Tėn vaks biegs,<br />
kad i maža, kėš tuo galvelę prie tuo longo. Tėi pradiejo dyvytėis — iš kor tas vaks šėtaa, iš kor<br />
tas vaks yr. Nu tada i tų vaką, aš jiemiau tų vaką, iš tėn pajiemiau, išvežiau į Laižuviškę, pas<br />
žmuonuos sėsėrį, pas Liotkų tėn išvežiau.<br />
101
— Tėn išejau, paskou diedė <strong>su</strong>pėršo <strong>su</strong> to Vėnckiene, kap Vėnckų, tų pusbruolį mono...<br />
Vėnckienė ta bovo iš Urvikių, apsižanėjusi už mono pusbruolio. Urvikiūse tievėškė. Kap jau<br />
muni paleido, ta žydelka neprijiemė, Nevarienaa tėi muni paleido, aš jau toukart drosee vėsor.<br />
Tujau pat atsirado vėina muotrėška. Tėn Mitkačiūse [Nevarėnų valsčiuje]. — Tu pareik pas<br />
muni. Mono vaikiokaa vėsė išbiegė į Klaipiedą, aš vėina pati. Puors arklių yr. Aš netoriu, kas<br />
mon padietų ūkininkaut’. Ta vėin mienesį aš tėn dėrbau. Tada gavau už vėiną mienesį kostimą<br />
milinį. Ontrą mienesį jau nuor kad būčiou, sakau — nu douk monėi tuo avį vėiną, senę avį<br />
pasiskėrt’. Vuo če Miliūs nič nieko, nikuokio gyvuolio nebibovo. Nu devė tuo. Nu paskiau kiaulė<br />
apsivakavo — tretysis mienou tas bovo. — Gaspadėne, jeigu tap nuori, — sakau, — douk mon i<br />
puorą paršiukų. — Jegu dousi puorą paršiukų, dar vėiną mienesį bū<strong>su</strong>. Ana sako, kad — aš<br />
dou<strong>su</strong>. Nu, kap jau tėi paršelee atsižindė, pasikinkiau, avį tuo <strong>su</strong>rėšuom į ratus įdiejė, tus<br />
paršiukus... Sakau, — žėnaa kų, šeimininke, tu douk dar munėi tų mažųjį paršėlį, vuo unt torgaus<br />
nieks nenuories ne pėrkt. — A, žinaa, — sako, — jimk į tų tretįjį, tų mažųjį. I parvežu mamaa.<br />
— Aš jau nebeparejau. Pas tuo Kuntrauskienę bedėrbont, munį tujau diedė <strong>su</strong>pėršo <strong>su</strong> ta.<br />
— O kap Jūs čia atsidūriet, Viekšniuose? Kap tų sklypą čia gavuot?<br />
— Nu, valdžia devė. Tėn Nevarienūs kap mums konfiskavo... Ka tėn aš <strong>su</strong> ta Ligeikaate<br />
buvau <strong>su</strong>simetrikavis, <strong>su</strong> Venckiene, ka tėn jau pradiejau gyvent’. Vuo ka Venckienee, kap anų,<br />
tų Venckų pajiemė, išvežė, tap vėsą tortą ir konfiskavo. Niekuokiuo partijuo, niekou nieko. Vuo<br />
tad, kad tėi strėbee nuoriejo tuos žemės, vuo strėbee tėn aplinkou gyveno. Anėi nuoriejo iš tėn<br />
ketursdešims hektarų. Ka liob baigies Nevarienūs skombint, mes iš truobuos apsiriedėj<br />
paspiejuom į bažnyčią nueit ont <strong>su</strong>muos. Tėik buvuom artėj pri miestelio, gyvenuom.<br />
I ketursdešims hektarų turiejuom. Do mienesius pabovo lagerie i mėrė kalėjime. Tėi tėi be rašto,<br />
be kuo išvežė. Ne valdžiuos įpareiguots bovo, ne nieko. Tiktaa ka kars pasėbėngė, tėktaa gavuom<br />
vė<strong>su</strong>s tus dokumėntus. Mes ėiškuojuom anuo. Deviem į Vilnių prašymus. Ėiškuojuom, kor ons y,<br />
nežinuojuom, kor ons y. Paskiau ka parvažiavo tas vėins kalinys, iš tuos anuos tievėškės, ta tėn<br />
nuvažiavuom, ta ons pasakė — ons mėrės tėkraa y, dar doubę, — sako, — padiejuom,<br />
palaiduojim anų tėn. Kame tėn pajūrie, tolėi Sibire išvežts. Nu dabar ka gavuom tų puopierį tuo<br />
Vėnckaus, ta parejo, ka ons be kaltybės ir išvežts. I dar tėi strėbee tebebovo gyvi, jug<br />
galiejuom... Anų pajiemė nu lauko, dėrbont žemę. Į mašėną į<strong>su</strong>odėno...<br />
— No paskiau ir anuo nuoriejo. Jug bovo pajiemie už prievuoles. Iš kor... Arklių nebie, karvių<br />
nebie, nič nieko nebie, prievuolių tebie, no iš kor pėlseem? Anuo pajiemė į kalėjimą —<br />
sabotažninkė. Ana išsiediejo keturis mienesius Telšiūse. Nuvažiavau į Tėlšius pas advokatus. Ta<br />
vėins tuoks gers advokats bovo. Tu vėiziek, — rokou, — žmuonis, ka nebūtom kumunistaa, ka<br />
būtom kas jau žmuogus y. Turi <strong>su</strong>diet’ į liudininkus. Tėn ta Venckienė senuoji bovo jau<br />
aštoundešimpėnkių metų, nu, vuo Elena posontro metėlių. Vuo muotėna kalėjmi sied. Nomėškio<br />
nebie. Ta tas advokats kuluoką diejo į stalą — a torėt teisę muotiną atimt nu vaako? Gyvuolius<br />
atiemiet. Vuo iš kor dous tuo prievuolę? Nu bovo dar tų liudininkų trys a keturi. — Ka būtom<br />
tujau pat paleista vakou muotina. Nu, paleido, dar pusontrų metų išbuvuom tėn. Če nuo to<br />
Liobšio arklį aš buvau nupėrkis, ont savo vardo. Prašiau Liobšio, parašyk puopierį, ka mon<br />
įdoudi dėrbt ėr ganyt. No, tas parašė. Paskiaus, Škėrba turiejo karvę pardout, tuokia gera karvė<br />
bovo, daug pėino devė. Ta tuo karvę pajiemiem. Tujau pamatė tas, če ons i gyveno dar tas tuoks<br />
jau pusmeistris, mūsų <strong>su</strong>sieds tas bovis, on jiemė ir įskundė, kad Vėnckienė tor arklį — mateu,<br />
— sako, — žmuogus tėn ar <strong>su</strong> arkliu. Tujau pat iš Telšių atvažiavo inspektuoree. Aš tujau tų savo<br />
puopierį — tas ne Vėnckienės, ons y mono. Nu karvė viel — paprašiau, puopierį parašė, ka<br />
karvė ganyt yr.<br />
— Tėi strėbee, pažįstami tėn bovo [Nevarėnuose]. Tokėi mondri bovo. Kap anėi ejo par tus<br />
žmuonis, ėiškuodami, kor <strong>su</strong>gaus. Kėtųjį nušavo. Nušavo, parvežė į Nevarėnus, aš jau nematiau,<br />
parėjusi monėi sakė, kuri jau mumis maitėno <strong>su</strong> Petru, tėn į tų bunkerį moms devė valgyt, sako,<br />
— parvežė vėiną vaikioką, sako, — nušavo, kelnes nuleido, už tuo, sako, — užnierė šniūrėlį i<br />
pakabėno unt tuoruos. No i paskiau viel tėi patys strėbee tėn liob eit unt Gadunavos. Par pušyną<br />
reikiejo išeit, tėn tuoks kryžius didelis bovo. Ein par tų mėšką i pamatė tų kryžių. Tas Gavrilovs<br />
sako — vyraa, vyziekit, bandits untaa. No, kors pataikysem. Vėsė šavo, vėsė prašavo. Į tų kryžių.<br />
Vuo tas Gavriluovs jiemė — toukš i nudaužė tuo kuoje, Dėivo mūkaa. — A mataa, ar aš<br />
102
nemuoku šaut? No, ir kaap bovo. Kėik tėn dar pavažiavo, paskou anėi atvažiavo če į Tučius, če<br />
ontrūsius, jau ėiškuot tų... Tėn viel prisigierė samagono, parsivarė purmuoną, žmuogu jau,<br />
gyventuojį, <strong>su</strong> puora arklių, parvežt anus į Nevarienus. Į šauk, ka ginkit i ginkit, tik douk tėms<br />
arklems, tik douk arklems. Nu, žėnaa, kels doubiets. Geraa, tėi <strong>su</strong>siedo, tėi ketori į priekį, vuo tas<br />
užpakalie atsigolė. Tų vamzdį vėsą pasoko ne taap, ne į tus keturis. Tas — tėnkt vuo untgolė unt<br />
tuo gaidžioko i tam vėsą rėitą nunešė, nutraukė rėitą. Anam nupjuovė tuo kuoją tuo liguonėnie.<br />
Kuokėi pėnkėsdešims metų kap mėrės.<br />
— Kap mes iš tėn išsibieguom, iš tų Nevarienų, ta če pasivadaluojuom posę metų, muni<br />
pririedė tėn į Ramoniškes. Bovo truobelė tuokia pamiškie — kumetyns. Miniauskių, ta į tų<br />
kumetyną parejuom. Nu kap pradiejo tus buožes rinkt, viel atgal’ vežt’, tap tėi Dauginee bovo<br />
užrašyti. Ta jau Dauginius... arklius atiemė, vėskų atiemė. Dauginee, kap užrašė, tujau atvažiavo<br />
ont ryto į tuo truobelę... Tėik i teturiejau — stalą i luovą, i poudelee, katilelee. Tėik teturiejuom<br />
iš tų Nevarienų parsivežėj.<br />
— Žalionę išejus, į Ramuoniškes įeinont ta pošis bovo. Pri pat kelio. Netėisi, kreiva, bet aš<br />
kuoplytelę... Paskou, praejo kėik laiko, aš viel... padėrbo munėi kėtą kas. Kazimiers padėrbo. Ta<br />
jau buvau įdiejis. Šešees paveiksliokaas. Vakaa karts kad <strong>su</strong>sirinks, kad anėi tėn džiaugsees, kad<br />
anėi šuokinies į rinkį.<br />
— Vuo tuos pušies kap nuors nevadėno kitaip?<br />
— Ne, neso girdiejis. Kada aš tas kuoplyteles įdiejau, ta vakaa jau <strong>su</strong>sirinko tėn... Tuos pačios<br />
šėtaa Čiožaatės, nedėdelės bovo, Slabaatė viel, nedėdelės bovo tėn anuos, tėn <strong>su</strong>sirinks anuos,<br />
lakstys aplink tuo pušį. Ta tėi, je, dabar anėi žėno kap tėn monėi tris, noje, tris koplyteles...<br />
— Par Žaliuonę kor ejo. Kėta kariuomenė iš kėtuos posės siautė tų mėšką. Vuo anėi balių<br />
kielies tėi mėškėnee če, Šiurkiškies. Tad anėi bovo gėrtė. Jagu anėi nebūtom bovėj gėrtė, būtom<br />
šmuotą če... Bet kad anėi bovo gėrtė.<br />
— Dėltuo ka mes buvuom anus pakavuojie. Tėn doubiej <strong>su</strong>mesti bovo... Bomba krėtusi, i<br />
doubie bovo tami mėškė dėdelė išmošta. Tada anėi tus tris karėivius — tus miškinius, <strong>su</strong>metė į<br />
tuo, į biškį žėmių. Tėik ka mažaa tebovo. Ta veizam nuejė, mes tėn Slabys, Miltinis ir aš. Nu i<br />
veizam, kad jau šunys adraskėj. Ta mes jiemiem tas žemes, apkasiem anus — kasiem aplinkou ir<br />
metiem. Miltinis i Slabys.<br />
— A tėn iš Ramoniškių?<br />
— Je.<br />
— Vuo tas mėšks kuris bovo?<br />
— Purvių.<br />
— Monėi ta Šiūšaatė pasakuojo. Pasakuojo, kap da bovo. Sako, anėi dyvyjuos, kas galiejo<br />
apmest anus tou žemiem. Kas anus apmetė, kas anus apmetė? Vuo aš anaa sakau — mes<br />
apmetiem. Žinuojuom, ka Šiūšė tėn y tuo doubie. Pats Šiūšė gyveno kor aš gyvenau. Visi tėi<br />
Šiūšės, tas Juonis, kur tėn bovo skaitykla, daržinie bovo. Tėn bovo pasidėrbės tas Šiūšė Juonis<br />
par tų karą, par tų vėsą šaudymą, tėn Juonis bovo pasilėkės dar ons če. Ta dar Juoniou mono<br />
draugs liob eit dar dounos parnešt. Aba me<strong>su</strong>os kų į kriautovę nupėrkt, parnešt. Aš Juoniou liob<br />
sakyt — Juonėli, tik vyziek, neveskęs savo kumpanėjės pas munį, tik vyziek, sauguokees ka<br />
nieks nematytom ka <strong>su</strong>sitinkam. Tėi Slabee y visi giminaitee, pusbruolee. Juk ten visi liubam<br />
<strong>su</strong>sitėkt. Vėiną kartą Šiūšę <strong>su</strong>sitėkuom, uns sako — kas tėn palverke y tuoks nepažįstams<br />
žmuogus. Mon sako — a tu nežinaa? Ka tu jau tėn priklausaa, tu karts parvažiouji. A nie bruolis<br />
pamatis, kas tėn tuoks? Sakau, — konėgo tievs, pabiegės nu išvežėmo. — A, mataa, geraa ka<br />
<strong>su</strong>sėtėkuom. Mes jau žadiejuom anų nušaut.<br />
— Ons turiejo pasidėrbės, tėn kor bibliuoteka bovo, tėn tame name, tėn tuo daržinie. Kap tėn<br />
anų aptarnavo kuokia tėn muotrėška. I ta muotrėška, vakari nešdama valgyt, jiemė šunį pasileido.<br />
Tas šova ir atbiego. Ta muotrėška kap nešė, tas šova atbiego. Tas atbiego aplink tuo daržėnę,<br />
atbiego, tas piedas ousto. Ta įlindo pas tų į tų bunkerį. Vuo tas šova pasilėkis lauke, tas pradiejo<br />
kaukt. Vuo papoulė strėbiams nakvuot’ tuo skaitykluo. Tėms jau dyvaa, kas če y, ka tas šova<br />
laksto aplink tuo daržėnę i luo, taap kauk. Tėi paskiau dėiną ein vyziet. Nu ir atrado. Ta ons pats<br />
nusišavo, vėdou.<br />
103
— Mes ont kalnioko gyvenuom, Dauginienės ta bovo, šiuoposė opės, vuo Šiūšės jau untruo<br />
pusie tėlto, po ontra pose. Dėdeli medee, dėdeli medee. Paskou kap tus [Šiūšas] išvežė, tėn bovo<br />
Radavyčė parejis gyvent tėn. Dar daržinie bovo pri pat kelio. Ta tuo daržėnė Radavičioks<br />
<strong>su</strong>degėno. Radavyčė kap dėrbo — drapakavo, akiejo, <strong>su</strong>vėlko tuokias žuoles. Radavičioks įnešė į<br />
tuo daržėnę i padegė. I ta daržinie <strong>su</strong>tvatiejo. Pėrmiau gyvenuom šėn, arčiau ont Vėikšnių, bovo<br />
pri mėško. Irgi tuokia truobelė nedėdelė bovo, tas kumetyns. Vuo tėn tas bendraūkis stuov,<br />
Miniauskių. Ana bovo <strong>su</strong> Miniauskiu, pri luovos bovo klibuons i <strong>su</strong>vėnčiavuojis.<br />
— No iš Ramoniškių kor tada atsidūriet?<br />
— Nu ta tujau pat če. Tujau če. Rušinaa kap išsibiego į Latviją, palėko savo tuo vėitą če,<br />
Rušėns tujau munį če... Padeviau tėn pareiškėmą iš Ramoniškių, iš mėško atsisakiau, vuo ana<br />
atsisakė iš kuolūkio, i parvažioujam če. Parvažiouju, če truoba vakarykštee tik nuardyta ir<br />
išvežta. Tas če bovo Akmenės pirmininks, tas jau pardevis tuo truobą. Bovo nauja truoba<br />
<strong>su</strong>statyta, tik mon reikiejo įsirėngt. Bovo palėkus tik kūtės. Paskiau i tas pates kūtes nusigriuovė.<br />
Tėktaa bebovo lėkus vasarėnė kuknelė, no reek tuo kuknelie būt’. Pajiemiau muolees ir<br />
ištinkavuojau iš tuos vėdaus posės. Pavasarį pašals kap ejo, vėsa ta mona — šliūkš i nuejo nu<br />
tuos sėinos. Tada bovo ruskioks tuoks pirmininku. Minkovs bovo tou pirmininku. — Douk<br />
kvaterą, — sakau. Munį nuoriejo pri tų gyvuolių.<br />
— Ir pašte dirbuot?<br />
— Septynis metus. Po karo. Pakyriejo, septynis metus kap išdėrbau, kap muokslas pasėbėngė<br />
muokiniam, Linkevičaatė, kap ana ejo, sakau — kap tau atostogos, išleisk munį atostogų. Vėiną<br />
dėiną išejau į tas atostogas, ana munį išleido, ontrą dėini — šliukš i nuvažiouju į Akmenę, į<br />
kepyklą. Vuo kepykluo viel nebovo darbininkų — pakruoviejų. Tujau prijiemė. Ventuo. Je, Vėnta<br />
bovo.<br />
— Rušino koplytelės kor dvė bovo, dvė koplytelės i kryžius, kuriuos čia kapuos?<br />
— Senūsiuse. Naujųjų nebovo. Naujiejie, kumat aš pašte dėrbau, ka naujūsius aš... vėsos tuos<br />
pušys, tėn mono vėsos dėigtos. Muotrėškos dėigė pagal kelio tus jau medžius, vuo aš dėigiau tas<br />
pušis, anuos sakuos — nemuoku aš dėigt pušėis. Nu tada aš, tas kerčiuo kor tuos pušys bovo, je<br />
dabar daug išpjautų yr. Tada aš tas pušis dėigiau. Če liob vi<strong>su</strong>mat užtvins tas. Vėiškelis —<br />
pavasarį, rudenį par vėiškelį neišvažiousi. Liob važious vingiaas. Neišejo mašėnos. Pirmuoji<br />
truoba kor y, untruoji truoba Sidabro ta kor bovo Sidabrienės — če jau užtvins, kad jau kalnaas<br />
eisem par aplinkou. Rušinienė bovo mėrusi, ka ons pastatė, i taa Rušinienee, kap Rušinienė<br />
mėrė, Smetuono laiki tap, tap ons i pastatė.<br />
— Ta Rušinienė, ta Juozo muotėna?<br />
— No.<br />
— Vuo dėlkuo nugriouvė paskui, kor pradingo?<br />
— No, pradiejo plytos griūt. Tas kryžius viel nupovo, tų nupjuovė. Dar Anė gyva tebebovo, ka<br />
ana tų kryžių nupjuovė. Tujau po karo i nuvarė tas koplyčias. Vuo tus šventūsius nunešė<br />
bažnyčiuo. Kazimierą i Pranciškuoną. Bažnyčiuo y. Pri Panelės Švenčiausios altuoriaus <strong>su</strong>dieta.<br />
— Beišėno giminaitis bovo tas jau žydšaudis, Liotkus. Mėižis. Mėižis tas bovo pasiutėsnis už<br />
vė<strong>su</strong>s. Nežinau, vėins dar kuoptuoms lėpo bažnyčios buokštą verst nuoriejo. Ta tėi pajodėno<br />
kuoptas, tas <strong>su</strong> kuoptuoms nurėitiejo. Nu ta tėi žmuonis, sako, pajiemė kuoptas tas atiemė. Lėpo<br />
tataa bažnyčią ardyt jau. Neaukštaa tebovo palėpis.<br />
— Kor bovo pirmininku, če Vykduomuojo. Tėi ka tuo mergę Plougūse ka nužodė. Atejo <strong>su</strong><br />
vaikiu... Mergė, parėjusi iš bažnyčios sekmadienio dėiną, sakunti, — gaspaduoriau, gaspadėne,<br />
Končiams, Končee bovo, dar nebovo kulkozo, šįnakt žadiejo ateit pėršlee pas munį. Munį<br />
pasauguokit. Nu ta tėi — gaspaduorius <strong>su</strong> tou gaspadėne i nemėiguojo. Tada anėi atejo,<br />
Petruošius tas bovo, <strong>su</strong> tou vaikiu savo. Kap tik tėi atejo, šova <strong>su</strong>luojis. Tujau pat išbiego vyziet.<br />
Zelverio į gerklę įpylė ir į prūdą įmetėj, įstūmėj. I patys nubiego. Nuo vuo kad ana bovo<br />
pasisakiusi, kuokėi tėi būs pėršlee, Končius jau žinuojo, pranešė policijai. Smetuono laikaas.<br />
Plougūse. Ana tarnavusi pas tų Petruošių. Petruošius bovo užtaisęs anuo. Ir ana reikalavo... Sako,<br />
— aš Petruošiaus prašau do tūkstončius. — Mon pamuokiek do tūkstončius, aš neb ronkos<br />
nekėšu pri tavis. To sau, aš sau. Vuo jagu monėi nepamuokiesi, aš kabinsous pri tavis. Vuo tėi, ka<br />
104
nenuoriejo kad kabintumees, tėi nuoriejo nužudyt. Ir įpoulė, task, įpylė į borną tuo zelverio ir į<br />
prūdą.<br />
— Kap lietuviškaa pasakyt, kas tas yr?<br />
— Nuodaa, nuodaa. Zelveris tas jied žmuogaus kūną. Gelžėis rūgštis. Vuo ta jau <strong>su</strong>pratusi,<br />
kuokėj tėi pėršlee. Ana i prašė tų gaspaduorių. Petruošius pats ir atejo <strong>su</strong> vaikiu. Su tou vaikiu,<br />
taas pėršlees. No vuo anuo, ons tujau pat ištraukė, rado Končius ir ištraukė iš prūdo. Ištraukė, į<br />
Mažėikius nuvežė — arklius pasikinkė. Vuo policija pajiemė tus. Vaikį i tų Petruošių. Ons<br />
Krakiūse gyveno, Krakiūse ūkis y. Tujau pat už karvidžių, Miliūse karvidės tuokis y. Nu nuteists<br />
bovo, nežinau, kėik tų metų. Užejo fronts ir paleido.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis <strong>su</strong> Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Truputį trumpintas tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Pas ciuocę kad ejau tų pėitų iš tuo mėško, tėn palėkau tašę, palietą palėkau egleliese,<br />
vėskų. Nu ir įejau unt tų pusryčių, tuos kuošės valgyt. Įejau, veizam ka jau nebtuolėj strėbei ein<br />
pėnki. Nu kor. Ciuocė sako... mėslėjuom ka į truobą eis, vuo tėi pruo šalį ejo keliu, taks bovo<br />
pruo šalį einont. Tėi nejo pruo šalį, tėi pamatė, kad aš par tuo tuorą ištratu. Tėi paleido šūvius į<br />
munį. Apkrėtau vėsas šakuoms išbiegės nuo tuos, ne tuos kuošės be<strong>su</strong>valgiau, ne nieko. Pėnki<br />
bovo i vėsė šuovinius iššaudė, ta tik vėiną patį šuovinį beturiejo. I geraa ka tėi dar bovo tami<br />
mėškė. Untruo pusie Balienų tuo mėško. Kuol anėi atbiego, monės jau ne znuoko, aš jau<br />
išvaryts.<br />
— Ak vis tiek pajiemė tėn Jumis?<br />
— Nu munį pajiemė, į tus Tėlšius ir išvarė. Ka pajiemė, tujau pat įvarė viel pas ciuocę,<br />
klausė, — a pažįstat? Ne diedė, ne ciuocė prisipažėno. Sako, — vaikėlis ein į armiją, sako, ons<br />
įejo, prašė pavalgyt, paklydis sakuos. Užejo, prašė, i mes deviem pavalgyt. Vuo kas ons y, sako,<br />
nežinuom. Diedė sako, — būčiau pavedis į kėlį, paruodis, ka tou keliu eik tėisiau i nuvėisi į<br />
Tėlšius. Tėi iššavo vė<strong>su</strong>s tus šuovinius, vuo ka tėi būtom atbiegiėj, būtom anus iššaudėj, kad<br />
būtom spiejie atbiegt. Būtom anus iššaudėj, būt vėsas kaims nukėntiejis. A ne Dievo valia?<br />
— Nevarėnūs par naktį parnakvėno, ryto metą viel tus pačius stribius devė tris munį nuvaryt į<br />
Tėlšius. No anėi munį i nuvarė į Tėlšius. Pėnki kėimaa tėn tuoki, tėi įvarė, — a pažįstat anų? Kor<br />
nepažins — visėms avalynę dėrbės, visėms taisės, i topeles dėrbės, i basanoškes dėrbės i vėskų<br />
dėrbės. Aš visėm buvau dėrbės, i nivėins neprisipažino.<br />
— Bet ten tas kaims bovo...<br />
— Kontenių.<br />
— Į Tėlšius tujau į kumisariatą. Iš kumisariato jau į tų sklepą pas tus žmuonis, tėn <strong>su</strong>varė. Va<br />
tėn jau pėlns prikėšts skleps tas, privaryts pėlns pėlnaa, i senėsnių, i jaunėsnių, vė<strong>su</strong>okių tėn<br />
žmuonių. No, nuryto meto jau traukinys bovo ir tujau pat išvarė. No, aš lig Tryškių nevažiavau.<br />
Pradiejo traukinys biški judiet, ir aš šmurkš lauk iš anų, i tujau pat į krūmus. Iš krūmų viel... einu<br />
einu, ir mon vakars jau atejo, jau apibrieško geraa. Veizo, kad y didelis ūkis, paskou, veizo, tuoks<br />
pri krūmų... nedėdelė... namoks — ir kūtelė, ir truoba. Unt longo padieta Dėivo mūkelė...<br />
— Išbieguot viens pats iš tuo traukinio?<br />
— Nu dar, do-trys mes išbieguom. Stuotie, ka pradiejo eit.<br />
— Tryškiuose?<br />
— Noje. Nu ta muotrėška dvė naktis munį išnakvėno. Aš tujau į Ramoniškę parejau. Tėn pas<br />
ciuocę. Tėn nenuoriejo ana pėrma prijimt. Savaitę pabuvau. Tų išvežė kėtor, pas paną. No tada aš<br />
paskou į žagą, pešiaus į žagą...<br />
— Paskutinį kartą kap pabiegau, parejuom, į tų bunkerį munį parvedė, ta paskiau parejo šitaa<br />
Tenys kor Juonis bovo. Miškuos, paskiau pas pusbruolį. Tėn pasidariem tų bunkerį. Nu tas Tenys<br />
i parejo iš Nevarėnų.<br />
— Jūs patys išejuot į Telšius?<br />
— Mes tujau pat naktį, aplinkou ežerą. Nu i nuejuom į...<br />
— Bet patys nuejuot?<br />
— Patys. Nu tujau iš komisaro puopierius gavuom i mumis pasiuntė į tuo san... polikliniką.<br />
Nu iš tėn, — uiii, — ta žydelka... Ta Grėcius pasilėko leguoninie, tėn anų pagoldė, vuo munį —<br />
tik mauk nomėi. Tujau puopierį viel į kešenę tų, kur gavau iš komisariato. Pareinu nomėi —<br />
105
ovė nkvedistaa. Ta daržinie bovo pėlna reja, douba bovo pėlna tų lėnų, pakee <strong>su</strong>rėšti. Pelodės<br />
abėdvi bovo pėlnos, ont doubos bovo apkriauta lėnaas. Ta tėi vėsė lėnaa į lauką išmesti. Tėik<br />
ėiškuojo mumis.<br />
— Miniauskee ka išmėrė, Miniauskienė ta apsižanėjo... Kap tas mėrė, tujau ana apsižanėjo <strong>su</strong><br />
Dauginiu. Ta ta šliūbą prijiemė pri luovos, Dauginienė. Nu, vuo ka bovo vežėms... Tas Dauginis<br />
pats atvažiavo ka bovo aprašyts vėsas torts, vėskas kiauraa. Tada atvažiavo — važiouk, — pri tų<br />
anų truobelės. Susidiejo, nevyziejo mono luoskos, <strong>su</strong>sikriuovė į vežėmą, parvežė munį į truobą, į<br />
savo tų kėimą. Anėi ka parvežė, parnavuojo, ryto metą pasakė, ka — išeinam į giminaičius,<br />
einam į gėmėnę. Ne sakies ka nu vežėmo bieg. Nu zars tujau pat praejo kelės dėinos — atbieg<br />
pajimt anus, bet anų jau nebrado.<br />
— Tai ta Dauginienė jau bovo Žalionės kime?<br />
— Ne, Ramuoniškie. Tėn y Ramuoniškee.<br />
— Šiūšė, anėi pėnki bovo.<br />
— Vuo kor, sakiet, ta biblioteka, skaitykla bovo?<br />
— No tėn Avižliūse. Ar Avižlee, ar Šiurkiškė, nežinau. Tėn tuo skaitykluo tas Šiūšė turiejo<br />
pasitaisis daržinie.<br />
— Venckienės vards i pavardie kaip bovo ka jauna bovo?<br />
— Ligeikaatė iš Urvikių, Antanina. Iš pačių Urvikių. Ana šešis tūkstontis parnešė tėn į<br />
Vėnckaus ūkį. Daug, Smetuono laike. Trisdešimsaštuntaas metaas apsižanėjo <strong>su</strong> Vėncku. Įdiejo į<br />
Ūkio banką. Tad iš tėn nič nieko nebgavuom. Ta tėn i palėko.<br />
— Vuo iš Milių ka išvežė tievą, kas išvežė — a rusaa, a vokieče?<br />
— Vuokietee lėipė trauktėis.<br />
— Kada tievs <strong>su</strong> tais gyvuliais?<br />
— Je. Nu i kų pasiimsi, karvę, nežinau kuokią pasijiemė i kų tėn dar... Vėsi gyvėlee palėko, ir<br />
avys, ir kiaulės — i vėsi palėko. Mes nemisliem ka tėik greitaa rusaa užpols, nu ta če i palėko<br />
vėsi gyvee. Vokietee, nu vėsas bovo čystaa vėsas [Milių] kaims išvaryti, vėsi kiauraa. I Rušinaa<br />
bovo...<br />
— Kiek metų išbuvuot Ramoniškie?<br />
— Kuokius šėšis a septynius metus.<br />
— Ka Jumis bovo ten į Suovaičius nuvežę <strong>su</strong> ta Kultūra, a tėn dainuot reikiejo?<br />
— Je.<br />
— Ak dainavuot vis tiek tuoj Kultūroj?<br />
— Nu dainavau. Buvuom nuvežti. A tėn paskiau veizu, ka skelbėms prisegts. Kap<br />
nedainiousi, nuvaževis nedainiousi... A pryš dainą, nežinau, a puo dainuos įsistebiejau, kad eso ir<br />
aš tėn įtraukts į tas žėnes. Buvau dėrbės jau pašte.<br />
— Vuo kada tuos gyvulius prižiūriejuot?<br />
— Kuolūkie, jau parejau ir aš. Ka parvažiavuom če į Plougus, kad iš tėn, iš Ramoniškių, į<br />
Rošino vėitą.<br />
— Kiek laiko išdėrbuot <strong>su</strong> tais gyvuliais?<br />
— Tris metus, a keturis.<br />
— I jau tada į paštą ejuot?<br />
— Noje.<br />
— Vuo kas čia tuo metu tuose Viekšniuose [duoną] vežiuojo <strong>su</strong> ratais tokiais?<br />
— Nu, bruolis vežiuojo. Bruolis Petras [Andriuška]. Nu kuokius a trejis metus, a keturis.<br />
— I kiek laiko išbuvuot tenai?<br />
— A kepykluo?<br />
— Septynis. Septyni metus išdėrbau <strong>su</strong> laikraščiaas, septynis metus <strong>su</strong> douna. Su douna<br />
bedėrbdams ir į pėnsiją išejau. Tujau nusipėrkau arklį, <strong>su</strong> arkliu dėrbau. Vėsor, kas prašys, tam<br />
išvaguot’, apart’ žemę, pasiet’ bolbes.<br />
— Bet yr i miliškee, bet ir svirkontiškee.<br />
— A čia y tas vads?<br />
106
— Bovo, bovo. Ons liob sakyt „biskutį, biskutį”, ons bovo pramanyts „Biskutis”. Šėtaa, tas i<br />
bus „Biskutis”<br />
— Tas „Biskutis” yr iš kairies... čia kor priekie tuos trys mergos sied, ta jau ketvėrts iš kairies<br />
ir y.<br />
— Noje. Šėtaa Pazniuoks.<br />
— Iš dešinies pėrms [sėdi, pirmoje eilėje].<br />
— Šėtaa Švažėlis y, če Liaugmėns y šitaa.<br />
— Švažėlis pačiam vėršuj iš dešinės antras.<br />
— Švažėlis, a vardo nežėnuot?<br />
— Stasis [Stasys Švažas].<br />
— Ak tas Biskutis yr...<br />
— Ir anuo nieks po karo nieks niekor nekreipė diemesio. Jug ons bovo prie Lietuvuos<br />
vaduotuoju, Lietuvuos, Smetuono laikaas. Mes vardu nevadėnom — Biskutis, Biskutis... Mon<br />
atruodo, ka šėtaa a nebūsiu aš, šėtaa.<br />
— Viršutiniej eiliej pėnkts iš kairies [Augustinas Andriuška].<br />
— Če, ruoduos, Kazimiers yr, bruolis [Kazimieras Andriuška].<br />
— Tas šalep, į dešinę.<br />
— Šėtaa Liaugmėns...<br />
— Dar viens į dešinę — Liaugmėns.<br />
— A tų „Labanakt” negieduodavuot?<br />
— Nu tas būs pagrindinis. Kėik „Karonka”, tėik „Labanaktis” ta būs vėsada.<br />
— A „Kalnaa” skėrdavuos biškį nu dabartinių?<br />
— Je, bovo daugiau gėismių. Ilgesnės gėismės bovo. Ir kuokios tuos gėismės dabaa. Du<br />
punktu... Vuo je ana ar ilgesnė, būk tų punktų daugiau yr. Ta do punktu išgėidu, du ištrūbėj, i<br />
daugiau tau... Arba „Kalnų” gėismės viel — do, tris punktus ištrūbėj... I „Kalnaa” dabaa y daug<br />
<strong>su</strong>trumpinti, dabar kor tor maldaknyges. Nier anėi bažnyčios užtvirtinti.<br />
— Voveris, ka ejuom vedu gėiduot, ta <strong>su</strong> tou bovo lėngvee gėiduot. Ruoduos tap kap pats<br />
balsas lend. Vilčikauskienės tievs — Petras. Su tou nu tėik lėngvee būs gėiduot. Pats bals lend<br />
lauk. Paskiau <strong>su</strong> Beišinu liob bovo geraa gėiduot.<br />
— Ir aš dabaa nežinau, kuris tas nams. Sakydavo, ka tas Vytauto gatvie [Nr. 42], kur apleists<br />
tuoks nams. Kur paskui Revoliucinis komitets bovo, paskui kur Šiaulienė gyveno vienu metu.<br />
Kur Šiaulys mėrė.<br />
— Nu Šiaulys mėrė pas Motuzą. Motuzo truobuo.<br />
— A tas Motuzas ne iš Milių bovo?<br />
— Iš Milių, iš Milių. Motuzo didelis nams yr.<br />
— Man kažkaip atruodo, ka ten vienu metu yr i Liaučius gyvenis.<br />
— Vuo ka jauns buvuot, a mėgot dainuot?<br />
— Jo, jo, nomėškee patys. Ka bovo Petronelė, Anė ka bovo, Petras, Kazimiers. Kazimiers jau<br />
pu pėrmo ves, vuo mes pritarsem. Je, unt kėimo vakaraas, <strong>su</strong>stuosem unt kėimo i dainiousem.<br />
„Augo kieme ąžuolėlis”, paskiau „Subatos vakarėlis”, kuokės tėn dar, daug dainų. Dar, vyziek,<br />
po vakarelius tėik daug. Daug vardų, mes vi<strong>su</strong>met eidavuom... Radzys, Rošėns. Radzys <strong>su</strong><br />
smuiku, Rošėns <strong>su</strong> kardijuonu, aš <strong>su</strong> būgnu. Ir eidavuom... oi, baparejuom tiktaa ontrą dėiną. Iš<br />
Juoninių, iš Untuona, arba ten Uonos. Mes ejuom puo vė<strong>su</strong>s kaimus. Vakari rasam apgrajyt tų<br />
vakarėlį. Nu vakaro pradiesem, tų vakarą išeisem, vuo ontrą vakarą jau reeks vakarėlį pas anus<br />
grajyt. Pas Liaučių tų vakarėlį liobam nugrajysem, paskiau paskėtor, jau kėts.<br />
— A pas Liaučių kor?<br />
— Nu tėn Plougūse. Liubom kėik Radzys, tėik Rošėns, ir aš karts, jau įgerseem, barabans<br />
mono tas <strong>su</strong>nkus jau, užsinersiu šniūrėlį už barabano i vėlkso žeme par laukus. Smetuono<br />
laikaas. Šeštadienį jau pavečiarkos laiki mes jau ir išeinam <strong>su</strong>sitaisė jau — pradiesem<br />
vinčiavuot’. Juonaa ar Untuonaa ar Uonos arba kėtą kuokį nuorintaas vardą, kuokį jau papols, ir<br />
einam. Žėnaa, liobam i tų, i prigert’. Aš jau mažiau tegieriau, vuo jau, tėi jau mes daugiau, anėi<br />
jau įmes. Paskiau beržyns mūsų bovo. Beržyne buvuom nušlipavė tuokį, padėrbie aikštelę.<br />
Vė<strong>su</strong>mat vakaraas, šeštadienio vakarą jau vakarėlis būs. Miliūse. Beržyns bovo. Beržynelie. Tėn<br />
107
ovo nušlifuota, aptaisyta, soulelee pataisyti atsisiest. Ta dabar paprašė Andriuška Bronius. Ta<br />
tam Andrioškaa i atėdeviau barabaną. Duovanuojau Andrioškaa tų barabaną. Bliekos bovo, <strong>su</strong><br />
bliekom, <strong>su</strong> vėskou. Ons y parejis tėn iš tų Dargužiškių. Bronius če dabar gyven Vėikšniūse.<br />
Tai<strong>su</strong>os anėi kapelą tuo Kultūruo, pirtie tėn. Ta ons nuorįs eit tėn. A taap, a taap ons išmests yr.<br />
Aš buvau šešdešimt litų Liaučiou muokiejis, Liaučiokou. Beveik metus, i <strong>su</strong>rinkau tus šešdešimt<br />
litų.<br />
— A tėn <strong>su</strong> ronka reikiejo duot, a <strong>su</strong> kuoja bovo?<br />
— Su ronka. Bovo bliekos. Dvė liekštės. Nu daug metų ejuom grajydami, tas bovo Smetuono<br />
laikaa.<br />
— Vuo jau po karo nebejuot?<br />
— Nee, kumat tu bėisi, ka nebie jau kumat, kumat bėisi.<br />
— Nu i pėrmiau... Aš Radziou sakau, nu kudėl, sakau, jūs bijuot trūbą išpūst. Taap tiktaa, tėn<br />
pat negali girdiet’. Dabar, jagu kėimi trūbėj, vuo ontruo pusie truobuos atsistuojis nebgirdi.<br />
Sakau, dikuo jūs bijuot trūbą išpūst? Aš nežinau, — ka bovo šitaa tėi Vaičee, ka bovo Pukštee, ka<br />
liob trūbyt, galiesma kaimūs girdiet’. Ka liob pas... Pri Mažėikių kor bovo Permėno ūkis,<br />
Permėns bovo mėris, mes Miliūse aiškee girdiejuom par dvė <strong>su</strong>odas ka trūbėj. Vuo dabar tėn pat<br />
atsistuojis negirdi.<br />
— Knabėks i Pukštee trūbėjo, a Vaičee trūbėjo babūnė ka bovo mėrusi mūsų. Nu aiškiausee aš<br />
Vėikšniūse girdiejau. Milee — kame Milee. Ir kor tuoliausee Plougūse ka trūbys — aiškiausee<br />
girdiesi. Miliūse, kada ontram pašalie kaimo trūbys — aškiausee girdi, ruoduos ka tėn pri<br />
truobuos tavo.<br />
— A žydais eidavuot per Užgavienes?<br />
— Eidavuom.<br />
— Nu i kų sakydavuot nuėję?<br />
— Nu kų, šuoksam, erzinsamuos, žinaa, talavuoseem.<br />
— Nu vistėik, Smetuono laiki, aš nežinau, bovo vistėik linksmėsni bovo tėi metaa, bovo<br />
vėskas kituokėi. Vuo pėrma, vyziek, miešlavežis, būs pėnkios-šešios kapstytuojos arba keturios,<br />
arba trys, vyziek, jau anuos i... Vyraa viel, kuopėjaa a pėnki būs, a keturi būs. Jau, vyziek, ka tėi<br />
prikuops [valktį], tujau išeis iš kūtės unt lauko — <strong>su</strong>dainious, kuol parvažious kučierius arklius.<br />
Muotrėškos laukūse viel dainious. A dabar nieko, vėskas mėrės, vėskas mėrės, vėskas dingę.<br />
Vyziek, patalkee būs, talkos būs. Aš pats ejau pelų nešt. Vėiną kartą nu tėik išvargis buvau, a pas<br />
mumis bovo, nežinau, kami bovo tas patalkys, ir aš užsižiuop<strong>su</strong>ojau... Monėi eit pelų nešt. Nu,<br />
išejau. Tus pelus nešu, ir išnešiau į laukus. Pradiejo jouktėis iš monis, kad aš einu į laukus.<br />
— A nenešdavo kartais šiaudų <strong>su</strong> tokiom kartim?<br />
— Nu nešdavo, nu nešdavo. Vi<strong>su</strong>mat neš... nešdavo. Vėsor bovo ta mada. Su kartėms. Unt<br />
karčių. Keštis prikeest. Pridedi keštis, i neš. Prikrausi keštis i nėši. I pas mumis, kaap kaap<br />
<strong>su</strong>degėno mūsų kūtes i daržėnis, Miliūse. Nudegė, ta tik bepalėko pelodės. Seduo bovo matyt<br />
gaisras. Tyki bovo. Rudenį kūliem, papoulė tuoki tyki, be viejo, <strong>su</strong> dampeliu kūliem. Bovo tuoks,<br />
žanuots bovo ons jau, ta jau ons <strong>su</strong>degėno moms, paskou Lingvenio daržėnį <strong>su</strong>degėno, kam tėn<br />
dar <strong>su</strong>degėno tuo daržėnį, Memys. Ta kor... ons <strong>su</strong>sisoko bėcalą tuokį didelį. Mon paskotėnės<br />
keštės bovo. Vuo daržinies galą pridiejo šiaudų, i paskou nebtėlpo — palėko tarpinie, vėinas<br />
keštes, kėtas keštes. Ons pridiejo... nešė <strong>su</strong> tuoms keštiems. Įsikėšo tų... <strong>su</strong>sisoko bėcalą ir<br />
pajiemė tuo mergelką — prie rėdelių stuoviejo — vi<strong>su</strong>mat redeliuos tus šiaudus iš mašėnos kap<br />
ein, ons <strong>su</strong>gruobė, tų bėcalą įsikondės, ir įmetė, įvertė tuo mergelką į tas keštes, i tas bėcals<br />
palėko kešties. Tu jau, žmuogeliau, jau ir augis, jug tu jau ka žėnaa, kad jau tų bėcalą palėkaa<br />
tuos kešties, nebnešk į tuo daržėnę, padiek lauke. Jau žinuok, ka jau anuos degs. Jug anuo<br />
ne<strong>su</strong>rasi tuo becalo. Nu vuot įnešė, vuo paskutėnės, vuo tarpiniese bovo jau dvejos keštės<br />
padietos — tas trečiuosias įnešė, padiejo vėršou. Vuo šiaurinis vies bovo. Durys daržinies adaros,<br />
tas vėsas tas iš karto, vėsa ognis — blūkt, vėsi šiaudaa... Ne gaisrinių bovo, nieko. Bovo jau<br />
pašalusi. Vuo bovo puotalkio tuo buvuom <strong>su</strong>sirinkė, puotalkininkaa, tų šuokiejų, i muzikonts —<br />
tas jau Augustėns jau turiejo armuoninką, i barabaną turiejo, ons vežies <strong>su</strong> mašina.<br />
— Tabuoką <strong>su</strong>sisoko į bėcalą tų, bėcalą <strong>su</strong>sisoko ir rūkė ons. Ons <strong>su</strong>sisoko tų į puopierį,<br />
laikraštį ir užsikūrė. Tuo mergelką gruobė i <strong>su</strong> ta mergelka įkrėto i tas bėcals. Nieko<br />
nežinuojuom. Vuo ta, kor redeliuojo, ta muotrėška matė. Klebuono mergė bovo, palverke ana<br />
108
ovo. Ana pri tų redelių bovo, ana matė vėskų. Ir ana nesakė. Kad uns nuskėndo, ta tiktaa<br />
pasakė. Ta ons tris daržines moms <strong>su</strong>degėno. Tas bovo, ruoduos, trisdešimtseptintaas metaas.<br />
— Kap tuos ciuocės pavardie bovo, kor tada kuošę vėrė?<br />
— Jaraminienė Viktorija. Mamos sesou. Nu i pakiau ka į tus Tėlšius, nuvarė į pušėlių... Nu,<br />
biek, — vėins pri vėinuos, kėts pri kituos pušėis <strong>su</strong>siedo ir aš tujau šalip vėino anuo atsisiedau.<br />
— Nu, biek biek biek... — Kor aš, sakau, biegso, aš džiaugious, ka munį nuvesit.<br />
— Dėiną dėrbau — nier dounos, ne pusryčiou, ne pėitams, niekou nier dounos. Ontrą dėiną<br />
— viel nie dounos. Paskiau sakau Raciou, Racatee i Raciou — kap y, sakau, ka pas jumis dounos<br />
nie. Sakau, aš e<strong>su</strong> papratis, aš pri visų — i pri kuošės, i pri... a zopė, kas nebūtom, aš nuoriu<br />
dounos, aš be dounos negaliu. Aš negaliu, sakau, būt’, jagu dounos nie, sakau, aš einu nomėi. Aš<br />
nebdėrbu, aš nebgaliu. Aš e<strong>su</strong> papratis <strong>su</strong> douna vė<strong>su</strong>s valgius, nuoriu <strong>su</strong> douna, kėik dounos būs,<br />
tėik. No, i atsirado tuos dounos. Tujau — kapt vaikis. Tas gaspaduorius Racys atrėikė vėiną<br />
rėikę, padiejo mum. Mergė copt tuo rėikį. Dounos nier. Atrėikė ontrą rėikę, padevė. Pėimou copt<br />
tuo rėikę. Nežinau, a bulvynė, kas tėn bovo. Tas ontrą rėikę pagavo — dounos nie. Reik i tretėje<br />
rėikt. No, tretėjė rėikė i gavau. No, tada i pradiejo dout vėsada. Pradiejo dout i vėsėms kuol aš<br />
buvau tuos dounos. Jug žinau, kad ūkį tor, tėik kvėitei, tėik rugių, tėik žagų <strong>su</strong>varo šiaudų, kėik<br />
tų grūdų bier. Yr vėskuo, dounos, skūpus — nedoud. Išbuvau dvė savaitis. I ta mergė privalgė<br />
tuos dounos, ir pėimou privalgė, ir aš privalgiau, vėsi privalgiem. Aš išejau, Petras viel atejo tėn<br />
pas tų Racį į tuo Žalionę. Aš išejau numėi. I dounos viel nebie. Petrou sakau — a tu dounos<br />
gavaa? Sako — nežinau, nebovo dounos, nedevė. Ne mergė begavo, ne pėimou begavo. Mon<br />
išeinont — tu neik, tu neik, neik, Augustinėli, tik tu būk, tik būk, dar dounelės pavalgysem.<br />
Sakau, kad atejo bruolis, sakau, reek eit.<br />
— Paskiau sesou bovo, Anė Rušinienė, pas diedę tėn Maigūse, pas Andriošką. Nu ta tėn,<br />
sako, irgi dounos bovo, sako, skūčnee. Ta Anė pasiskundusi, kap pas tų diedę nedoud tuos<br />
dounos, nier, ana tujau pas Švažo merges, kų anuos tėn dėrbusios, Anė i sakunti Švažo mergee —<br />
a tau tėn dounos doud? Nu, sako, dounos yr, sako. Anė sakunti, mono sesou — tu monėi kuokį<br />
gabalėlį atnešk tuos dounos, aš taap pasiėlgau, sako, tuos dounos. Nu ta ta Švažo mergė i pasakė<br />
tam Andrioškaa. Sako, jūsų mergė prašo dounos monės, kad aš atneščiau dounos anaa doučiau.<br />
Tas Andrioška ka pradiejo pykt jau, bumbiet’. Paskou Anee i sakus — nu a dounos tu nuori? Nu,<br />
sako, kap nenuoriesi, aš nuoriu dounelės, če nie tuos dounos, nedoudi, sako, aš prašiau Švažo<br />
mergės, ka tėn ana dounos da turiejo daug, ka munėi doutom po biškėlį tuos dounos. Nu ta nu<br />
tuo karto i pas tų Andriošką atsirado tuos dounos. Po dėiną kols rugius, kvėičius — i dounos nie,<br />
noje. Tėik buvuom pripratie pri tuos dounos, vėsė, tetė vi<strong>su</strong>mat dounos jiemė, dounos kėik<br />
nuorem, tėik bovo. I syluos bovo, i vėskuo bovo, vuo dounos nie, mon atruodo, kad i pavalgau,<br />
seilės tek.<br />
— Duoną tai kepdavo patys?<br />
— Patys patys. Vėsi kepė. Kriautuvie ne tuos dounos bovo, ne nieko. Vėsi maišė, vėsi kepė.<br />
Jau savaitie kartą dounos iškepė.<br />
— Bet jau skirtinga būdavo, vienor skanesnė, kėtor...<br />
— Noje, vė<strong>su</strong>okiuos tuos dounos bovo.<br />
— Tuos i lėgos, i dabar sako — tuo, tuo, tuo... Dabar kap če mono diedė tas Dauginiūs,<br />
Domininks, sėrgo, ta Andriuškienė sakys — nu jau batvinių negal valgyt’, batvinių rauduonų.<br />
Vuo aš dabaa, aš po du kartu valgau į dėiną tus batvinius. I nieko. I kėik metų toriu jau. Kėtam<br />
viel, klausaus — oi, aš batvinių bijau valgyt, aš bijau. Vuo dėlkuo tu bijee? Sakau, dėlkuo aš<br />
valgau, sakau, da pakuolkas gyvs vakščiuoju. Kėik ėlgaa vakščiuosiu, a kas anų žėno.<br />
— No i če pryš tuo Kalvarėją, nu nuoriu nuvažiout į tuo Kalvarėją. Mėslėju, kap tėn tus<br />
kalnus reikietom išeit. Mėslėju, mieginsiu, eisiu į Plougus. Nuejau į Plougus, apejau Plougūs<br />
aplink tų vėsą žemę apvyziedams kuokiej tėi javaa tėn tuo žmuogaus y. Tujau statee par laukus į<br />
Milius nuejau, tėn tų lauką apejau, kuokėj tėi javaa yr. Ir iš Milių parejau. Atejau po Vaika<strong>su</strong> tėn<br />
kor y ta stuotelė. Balsouju nebalsouju — nieks nestuo. Važioun i nuvažioun mašėnos. I parejau<br />
plentu.<br />
— Dėlkuo sakydavo, ka dveji Miliai bovo?<br />
109
— Dveji, dveji.<br />
— Tai kor tie pirmieji bovo?<br />
— No mūsų, kor mes gyvenuom. Če Pikėvičė, Permėns Ontė, če Permėns Kuostis bovo,<br />
Žiurauskių... Činskis, Glodenis, Vaikasas če bovo pirmūsiūs tūs Miliūs. Jau ontrūsiūs tėn jau<br />
tuoliau.<br />
— A tas Motuzas kuriuose gyveno?<br />
— Ontrūsiūse Miliūse.<br />
ANDRIUŠKA KAZIMIERAS<br />
Telšių vyskupijos ir Klaipėdos prelatūros kunigų sąrašas. — 1967-11-13 // Rankraštis,<br />
2000 metų liepos mėn. 25 dieną B. Kerio ir Mažeikių muziejaus darbuotojų rastas kunigo<br />
K. Andriuškos archyve Viekšniuose. — Tekste: Andruška Kazys, Jono, g. 1903 m. Šventintas<br />
1931 m. Viekšniai. Altarista.<br />
Lukošius R. Muziejaus rinkinius papildė eksponatai iš kunigo K. Andriuškos archyvo //<br />
Muziejaus naujienos (Mažeikių muziejaus leidinys). — 2000. — Liepa-rugsėjis. — Nr. 3 (22).<br />
— Numeris skirtas Viekšnių ekspedicijai. — Visas tekstas:<br />
Kraštotyrinės ekspedicijos Viekšnių apylinkėse metu nemažai <strong>su</strong>rinkta dokumentinės<br />
medžiagos: fotonuotraukų, laiškų, įvairių dokumentų, knygų — didžioji dalis — kunigo<br />
Kazimiero Andriuškos, kuris paskutinius savo gyvenimo metus praleido Viekšniuose, asmeninis<br />
archyvas.<br />
K. Andriuška gimė Krakiuose 1903 metais. Mokėsi Mažeikių vidurinėje mokykloje, tai liudija<br />
išlikęs 1923 m. mokyklos baigimo pažymėjimas. Vėliau studijavo Kauno kunigų seminarijoje.<br />
Baigęs studijas, K. Andriuška dirbo vikaru Grušlaukės bažnyčioje. Iš viso gyvenimo laikotarpio<br />
yra išlikę nemažai fotonuotraukų, nes pats K. Andriuška fotografavo ir turėjo fotoaparatą <strong>su</strong><br />
stovu (štatyvu). Nuotraukose užfik<strong>su</strong>ota: kunigo aplinka, religinės šventės, Grušlaukės kaimo<br />
kasdienybė. Peržvelgiant šias nuotraukas, galima spręsti, kad K. Andriuška tvarkingai saugojo<br />
savo fotoarchyvą. Ant daugumos fotografijų yra užrašytos arba atspausdintos datos. Tarp<br />
daugelio kunigo K. Andriuškos dokumentų pavyko rasti keletą įdomesnių eksponatų. Tai —<br />
leidimas daug kartų Lietuvos—Latvijos sienai kirsti arkliais, dviračiu ir traukiniu, išduotas<br />
1934 m. liepos 17 d., kunigo tėvo Jono Andriuškos pasas, išduotas 1910 m.<br />
Taip pat į muziejų pateko K. Andriuškai atsiųsti laiškai <strong>su</strong> sveikinimais vardinių, Šv. Kalėdų<br />
proga.<br />
K. Andriuška rinko knygas. Palėpėje tarp įvairių sovietinių žurnalų <strong>su</strong>radome 1864 m.<br />
Vilniuje išleistą „Wisas pasalmes karaliaus S. Dowida”, lotynišką teologijos traktatą, išleistą<br />
1874 m., vokiečių kalbos gramatiką, išleistą 1929 m., žurnalą „Mūsų senovė”.<br />
Visą šią medžiagą muziejui perdavė buvusi kunigo K. Andriuškos šeimininkė Elena<br />
Stankaitytė. Moteris mums įdomiai pasakojo apie kunigą, kaip apie žmogų, kuris kunigaudamas<br />
neužgyveno jokių turtų, todėl jai teko beveik savo lėšomis K. Andriuška palaidoti.<br />
Šeimininkė leido mums užlipti į palėpę, kur tarp dulkių pririnkome du lagaminus knygų,<br />
laiškų, dokumentų. E. Stankaitytė mums padėkojo, kad „apvalėme” palėpę, nes jai pačiai <strong>su</strong>nku<br />
tenai užlipti. Muziejaus istorijos rinkiniai pasipildė keliais šimtais eksponatų iš K. Andriuškos<br />
palikimo.<br />
Knabikas Stanislovas. Gimtinę prisiminus // Būdas žemaičių. — 2001. — Birž. 29. —<br />
Tekste: „Kur dabar „Šilo” kolektyviniame sode stovi vandentiekio bokštas, prie miško buvo<br />
prisišliejusi sodybėlė. Joje gimė ir užaugo kunigas Kazimieras Andriuška, prieškario metais<br />
klebonavęs Grūšlaukėje (prie Salantų), o pokario metais Šakynoje. Palaidotas Viekšnių<br />
naujosiose kapinėse. [...]. Užžėlė takai palei geležinkelį, kuriais pas mamą dviračiu važiuodavo<br />
kunigas K. Andriuška...” — Visas tekstas:<br />
1868 metais nutie<strong>su</strong>s Romnų—Liepojos geležinkelį, šiaurinė Maigų, Krakių ir Naikių kaimų<br />
dalis buvo atskirta ir ūkininkų žemės išsidėstė abipus geležinkelio. Kai kuriems teko net<br />
nusigriauti trobesius ir statyti juos kitoje vietoje.<br />
110
Pirmojo pasaulinio karo metais ties „Pušyno” kolektyviniu sodu vokiečiai buvo nutiesę antrus<br />
geležinkelio bėgius ir įkūrę laikiną geležinkelio stotį.<br />
Miškas vietiniams gyventojams davė darbo, nes tiek carizmo laikais, tiek prieškario Lietuvoje<br />
Dagių miške vyko dideli kirtimai, o pavasarį — miško sodinimo darbai.<br />
Palei geležinkelį nuo Mažeikių iki Maigų kaimo buvo pastatyti septyni gyvenamieji namai,<br />
geležinkelininkų vadinami butkomis arba kazermomis. Butkose gyveno po vieną šeimą, o<br />
kazermose — po dvi. Iki šių dienų išliko baltoji kazerma ties „Paparčiu” ir raudonoji kazerma,<br />
už kilometro į rytus nuo „Pušyno”.<br />
Visais laikais geležinkelininkų šeimos gyveno pasiturinčiai, nes geležinkelininkai gaudavo<br />
neblogą algą, turėjo nemažai žemės, galėjo laikyti gyvulių. Daugelis geležinkelininkų savo<br />
vaikus leido į mokslus. Geležinkelininko Gurskio sūnus dirbo mokytoju. Geležinkelininko<br />
A. Keršio sūnus Antanas Keršis buvo Lietuvos karo lakūnas, ne kartą stebinęs kauniečius<br />
skrydžiais po Žaliuoju tiltu. Antanas Keršis prisimenamas kaip puikus pilotas, skraidęs anglų<br />
gamybos lėktuvais „Gloster”. Jo drąsą ir gabumus vertino asociacijos grupės vadas pulkininkas<br />
leitenantas J. Lorencas, Lietuvos karinių oro pajėgų vadas brigados generolas Gustaitis.<br />
Lakūno se<strong>su</strong>o Elvyra Keršytė — dailininkė.<br />
Netoli A. Keršio gyveno ilgametis eigulys, karo <strong>su</strong> japonais bei Pirmojo pasaulinio karo<br />
dalyvis Jonas Sidabras. Šį žmogų gerbė ne tik krakiškiai, bet ir visos Viekšnių parapijos žmonės.<br />
J. Sidabras buvo vieno iš Viekšnių bažnyčios altorių fundatorius.<br />
J. Sidabro sūnus Jonas buvo vienas pirmųjų Krakių pradinės mokyklos mokytojų, vėliau dirbo<br />
teisininko ir net diplomato darbą Kaune, o pokario metais kurį laiką dirbo Mažeikių gimnazijoje.<br />
Kur dabar „Šilo” kolektyviniame sode stovi vandentiekio bokštas, prie miško buvo<br />
prisišliejusi sodybėlė. Joje gimė ir užaugo kunigas Kazimieras Andriuška, prieškario metais<br />
klebonavęs Grūšlaukėje (prie Salantų), o pokario metais Šakynoje. Palaidotas Viekšnių<br />
naujosiose kapinėse. Kunigo brolis Pranas prieškario metais gyveno ir dirbo Klaipėdoje, jis<br />
1939 m. matė A. Hitlerį, kalbantį iš teatro balkono.<br />
Žemės kauburėlis prie durpyno, skiriančio „Šilo” ir „Paparčio” kolektyvinius sodus žymi, kad<br />
ten stovėjo Mortos ir Jono Ivanauskų bakūžė. Čia gimė ir užaugo rašytojo Romualdo Granausko<br />
motina — Rozalija Ivanauskaitė.<br />
Vėliau M. ir J. Ivanauskai pasistatė trobesius Naikių kaime, dabartiniame „Papartyje”, kur<br />
šiuo metu gyvena rašytojo pusseserė mokytoja pensininkė Angelė Ivanauskaitė.<br />
Už raudonosios ka[z]er[m]os Maigų kaime, P. Balvočiaus ūkyje, apie 40, o gal ir daugiau<br />
metų buvo Maigų pradinė mokykla, kurioje 1930—33 m. dirbo mokytojai A. ir J. Tumosos, 1941<br />
m. birželio 14 dieną ištremti <strong>su</strong> dukromis į Sibirą ir ten mirę. Pokario metais šioje mokykloje<br />
mokytoja dirbo poeto Algimanto Mikutos motina.<br />
Užžėlė takai palei geležinkelį, kuriais pas mamą dviračiu važiuodavo kunigas K. Andriuška,<br />
vaikščiojo lakūnas ir dailininkė A. ir E. Keršiai, poetas A. Mikuta, rašytojas R. Granauskas.<br />
Nebevažiuos dviračiais, nebeskubės pėsčiomis dešimtys senų ir jaunų vietos ir aplinkinių kaimų<br />
gyventojų į Parcinkulio atlaidus Mažeikiuose, ar šv. Jono atlaidus Viekšniuose, nebeskambės<br />
dainos geležinkelininkų Albertinos ir Jurgio Kaveckų kiemelyje, nebevirkdys akordeonų<br />
Viktoras Kaveckas ir Viktoras Žabaliūnas.<br />
Važiuodamas traukiniu Mažeikiai—Radviliškis, aš matau tvarkingai išsidėsčiusias kaimo<br />
sodybas, į mokyklą skubančius savo mokslo draugus, prie pervažos stovintį <strong>su</strong> geltona vėliavėle<br />
Jurgį Kavecką, ant <strong>su</strong>oliuko sėdintį artimiausią savo kaimyną senuką Pr. Keršį, <strong>su</strong> kuriuo tada<br />
draugais tapome, kai man buvo penkeri...<br />
Stanislovas Knabikas. Krakiai<br />
ARLAUSKAS ANICETAS<br />
Krapauskas M. Starte viekšniškiai // Vienybė. — 1968. — Rugpj. 10. — Tekste: Sportas<br />
Viekšnių vidurinėje mokykloje, mokytojai J. Ablingienė, A. Arlauskas.<br />
Jogaudas J. Ištikimybė // Vienybė. — 1977. — Kovo 15. — Tekste: 23 metus Viekšnių<br />
vidurinėje mokykloje.<br />
111
Gedvilas Algirdas. Žodis apie darbo draugą: [Anicetą Arlauską]: LTSR mokytojų<br />
V <strong>su</strong>važiavimo delegatai // Vienybė. — 1987. — Kovo 19: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Prisimenu, kaip 1961 metų pavasarį Viekšnių vidurinės mokyklos slenkstį pirmą kartą<br />
peržengė naujas fizinio lavinimo mokytojas Anicetas Arlauskas. Tuomet dirbau mokyklos<br />
direktorium, tad man, kaip ir kiekvienam vadovui tokiu atveju, kilo klausimas, kaip jis dirbs,<br />
kaip pritaps prie kolektyvo. Mokykloje tada neturėjome vyro fizinio lavinimo mokytojo, kuris<br />
dirbtų <strong>su</strong> berniukais.<br />
Pirmasis pokalbis <strong>su</strong> naujuoju mokytoju nebuvo optimistiškas. Mokykla dirbo dviem<br />
pamainomis. Vienintelėje nedidelėje salėje turėjo vykti fizinio lavinimo pamokos ir treniruotės,<br />
choro, dūdų orkestro bei liaudies šokių kolektyvo repeticijos. Mokytojo šeimoje, be žmonos, dvi<br />
dukros, motina, o gyvenamojo ploto jokio. Kai palygini <strong>su</strong> dabar atvykstančiais jaunais<br />
specialistais, kuomet ir viengungiui kartais pasiūlomas dviejų kambarių butas <strong>su</strong> visais<br />
patogumais, matai didžiulį skirtumą, didžiulę pažangą, kurią socialinėje sferoje yra padariusi<br />
mūsų vi<strong>su</strong>omenė.<br />
Naujojo mokytojo <strong>su</strong>nkumai neišgąsdino, ir jo atsakymas buvo dalykiškas — Viekšniai man<br />
patinka, dirbsiu negailėdamas jėgų, tačiau noriu ir uždirbti, nes turėsiu statytis pastogę šeimai.<br />
Natūralu ir <strong>su</strong>prantama.<br />
Jau po metų universalioji mūsų sporto salė pastebimai pasikeitė: vietoj dviejų krepšinio lentų<br />
jau kabėjo penkios, atsirado visas kompleksas greit <strong>su</strong>montuojamų gimnastikos prietaisų.<br />
Žodžiu, fizinis mokinių lavinimas tapo pilnavertis, rezultatyvus. Anicetui, kaip dažnai į jį<br />
kreipiasi kolegos dėl jo paprastumo, betarpiškumo bendraujant, daug naudos davė bendravimas<br />
<strong>su</strong> labiau patyrusia fizinio lavinimo mokytoja J. Ablingiene, neakivaizdinės studijos Kauno kūno<br />
kultūros institute išugdė gerą specialistą. Palaipsniui ėmė ryškėti jo pedagoginio braižo savybės<br />
— kūrybingumas, drąsi, bet apgalvota iniciatyva ir ryžtas stengiantis pasiekti to, kas <strong>su</strong>manyta.<br />
Tradicinėse masinėse sporto ir meno šventėse režisierės ir organizatorės funkcijos atitenka<br />
mokytojai J. Ablingienei, o varžybų organizavimas mokyklos spartakiadose — tai Aniceto<br />
stichija.<br />
Atkaklus ir nuoseklus darbas, papildomos treniruočių valandos, daugelio mokinių įtraukimas į<br />
sportinę veiklą, vis labiau tobulinamas sporto aikštynas, netruko duoti ir konkrečių rezultatų.<br />
Įžvelgęs perspektyvius sporte jaunuolius, mokytojas skatino juos siekti didesnių aukštumų. Iš<br />
Viekšnių į Panevėžio sporto mokyklą internatą buvo nukreiptas būsimasis XXII olimpinių<br />
žaidynių Maskvoje čempionas bėgikas R. Valiulis, kandidatu į sporto meistrus tapo lengvaatletis<br />
A. Skutulas, meilė sportui į TSRS sporto meistrų gretas atvedė J. Balčiūną, o pirmaatskyrininkių<br />
ir Kūno kultūros instituto studentų gretose rasime gal ir ne vieną dešimtį buvusių Aniceto<br />
auklėtinių. Kai kurie iš jų šiandien jau tapę savo mokytojo kolegomis ir dirba mūsų bei kitų<br />
rajonų mokyklose. Geri darbo rezultatai <strong>su</strong>silaukė ir deramo įvertinimo. 1972 metais Anicetas<br />
Arlauskas apdovanotas LTSR švietimo pirmūno ženkleliu, o 1976 metais jau kviečiamas į<br />
sąjunginį fizinio lavinimo mokytojų pasitarimą Maskvoje, kuris analizavo, kaip tobulinti fizinio<br />
lavinimo pamokas.<br />
Pagaliau mokyklai buvo pastatytas priestatas <strong>su</strong> žymiai erdvesne sporto sale. Mokytojui<br />
netrūko darbštumo, išradingumo ir atkaklumo, tad naujoji salė, greit tapo tikru sporto įrenginių<br />
komplek<strong>su</strong>, bet skirtu ne demonstruoti svečiams, o kasdieniniam darbui pamokose, treniruotėms.<br />
Toliau dirbant šia kryptimi, savo struktūrą iš esmės pakeitė ir prie mokyklos esantis aikštynas.<br />
Viekšniškio mokytojo patirtimi dabar domisi daugelis respublikos fizinio lavinimo ir kūno<br />
kultūros specialistų. Švietimo ministerija 1985 metais Viekšniuose <strong>su</strong>organizavo devynių rajonų<br />
mokyklų inspektorių seminarą. Jame vyresnysis mokytojas A. Arlauskas išsamiai papasakojo<br />
apie savo darbą, apie <strong>su</strong>kauptą didelį patyrimą. Sekančiais metais Taline <strong>su</strong>rengtame Pabaltijo<br />
respublikų ir Baltarusijos fizinio lavinimo mokytojų pasitarime pedagogas iš Viekšnių skaitė<br />
pranešimą „Racionalus sporto bazės panaudojimas fizinio lavinimo pamokose”. Atvykdamas<br />
kadaise į senuosius Viekšnius, Anicetas vargu ar svajojo, kad čia bedirbdamas <strong>su</strong>silauks<br />
sąjunginio pripažinimo. Daugelį metų mokytojas A. Arlauskas aktyviai dalyvauja švietimo<br />
darbuotojų profsąjungos veikloje, yra renkamas profsąjungos rajono komiteto prezidiumo nariu.<br />
Suprantama, tai jo vi<strong>su</strong>omeninio aktyvumo pripažinimas.<br />
112
Per 26 metus Viekšniai ne tik mokytojams Arlauskams, bet ir jų vaikams tapo savi ir brangūs.<br />
Vaikai, baigę mokslus ir <strong>su</strong>kūrę šeimas, grįžo arčiau namų, į Žemaitiją. Vyresnioji dukra Diana<br />
dirba vaikų gydytoja. Rasa ir Arnestas, tėvų pavyzdžiu pasirinkę pedagogų kelią, gyvena ir dirba<br />
Mažeikiuose.<br />
Malonu praeiti pro mokytojų Adelės ir Aniceto Arlauskų sodybą Kalno gatvėje. Savaitgaliais,<br />
kai <strong>su</strong>sirenka vaikai <strong>su</strong> šeimomis, čia ypač triukšminga. Vyresniuosius Arlauskus džiugina<br />
penketas anūkų, kuriuos senelis energingai treniruoja. Kas žino, gal <strong>su</strong>siformuos šeimos<br />
krepšinio komanda, gal dar ir „atsarginių <strong>su</strong>olelis” pailgės dideliam senelių džiaugsmui?..<br />
Šie metai Anicetui dvigubai reikšmingi: bendradarbiai jį pasveikino <strong>su</strong> 55-uoju gimtadieniu, o<br />
rajono pedagogai išrinko jį Didžiojo Spalio 70-mečio metais šaukiamo respublikos mokytojų<br />
V <strong>su</strong>važiavimo delegatu. Pelnytas mano bendradarbio pastangų įvertinimas!<br />
Algirdas Gedvilas. Lietuvos TSR nusipelnęs mokytojas. Viekšnių vidurinė mokykla.<br />
V. Raudonio nuotrauka.<br />
Gedvilas Algirdas. Patirties pamokos: [Mokytojas Anicetas Arlauskas] // Tarybinis<br />
mokytojas. — 1987. — Kovo 27.<br />
Jonikienė Roma. „Saulė čia kėlės ir leidos, vėl kėlės...” // Vienybė. — 1999. — Spal. 28. —<br />
Tekste: Kruopių vidurinės mokyklos jubiliejus. Viekšnių mokyklos mokytojo A. Arlausko<br />
nuotrauka.<br />
ARLAUSKIENĖ ADELĖ<br />
Adelė Arlauskienė: Nekrologas // Vienybė. — 1998. — Gruod. 19. — Tekste: Viekšnių<br />
vidurinės mokyklos mokytoja Adelė Arlauskienė (1932 05 16—1998 12 14). Viekšniuose kartu<br />
<strong>su</strong> vyru Anicetu nuo 1961 metų.<br />
ARLAUSKAS KLEMENSAS, JUOZAPO 1910—1991<br />
Rozga Leopoldas. Verti šviesaus atminimo: Iš kraštotyrininko užrašų // Vienybė. — 1994. —<br />
Vas. 15. — Visas tekstas:<br />
Kaip ir kitų, taip ir mūsų tautos bei valstybės istorijoje būta ir neblėstančios šlovės, ir gėdingų<br />
puslapių. Keičiantis politinei konjunktūrai, paklusniai į kraštutinumus svyruojantys istorikai ir<br />
politikai vienus praeities faktus bando iškelti, kitus — nutylėti, deja, to, kas būta, neišbrauksi iš<br />
istorijos, nenurašysi iš gyvųjų atminties. Būtent tokie keblūs gvildenti buvo sovietmečiu ir tebėra<br />
šiandien 1940 ir 1941 metų įvykiai. Juos man dar kartą priminė ir šiuos apmąstymus <strong>su</strong>žadino<br />
redakcijoje gautas klaipėdiečio A. Mikniaus laiškas. A. Miknius 1941 metų pavasarį tarnavęs<br />
Telšių kriminalinėje milicijoje, tvarkęs <strong>su</strong>rinktų ginklų sąrašus ir kartoteką. Prasidėjus karo<br />
veiksmams, besitraukiantis į rytus, kartu <strong>su</strong> nėščia žmona buvęs hitlerininkų areštuotas ir nuo<br />
1941 m. birželio 30 iki liepos 11 d. kalintas Viekšniuose, Vakso klėtyje ar daržinėje. Iš Telšių jo<br />
spėta pasitraukti anksčiau, dar iki kruvinosios tragedijos Rainių miškelyje.<br />
Laiško autorius prisimena epizodus, kaip kartu <strong>su</strong> sovietinės valdžios aktyvistais buvo<br />
kalinami ir Viekšnių žydai. Hitlerininkai reikalavo juos <strong>su</strong>šaudyti, tačiau tuometinis Viekšnių<br />
karo komendantas, prieškarinės Lietuvos kariuomenės kapitonas Juozas Mačys kategoriškai<br />
atsisakęs patvirtinti mirties nuosprendžius ir žydams, ir neapklaustiems kitiems areštuotiesiems.<br />
„Prie vokiečių karininko kapitonas Mačius stovėjo kaip viščiukas sparnus nuleidęs, nerodė<br />
šypsenos, kaip du vertėjai”, — prisimena A. Miknius vieną tardymą. Suimtiesiems reikėję nešti į<br />
bažnyčią sovietinių žmogžudžių nukankintą Viekšnių kunigą J. Navicką. Tardymuose nuolat<br />
dalyvaudavę du Viekšnių dvasininkai, kai kurie pedagogai, tik niekada ten nematę vikaro<br />
Klemenso Arlausko. Negana to, jis išgelbėjęs dvi žydų mergaites, o per pamokslą viešai<br />
pasmerkęs žydo Mendelio <strong>su</strong>šaudymą ir buvęs aktyviausių vietos baltaraiščių persekiojamas.<br />
Šie liudijimai atitinka tikrovę ir verti dėmesio. 1992 m. rudenį „Vienybėje” spausdintuose<br />
kapitono J. Mačio prisiminimų fragmentuose yra užuominų, kad <strong>su</strong>nku buvę <strong>su</strong>drausminti<br />
savivaliaujančius pavaldinius, kad jis tikrai atsisakęs pasirašyti mirties nuosprendžius Viekšnių<br />
113
žydams, tad šie buvę išvaryti į Mažeikius. Vargu ar ką daugiau J. Mačys galėjo anuo metu<br />
padaryti, bet ir tai, kad ne<strong>su</strong>sitepė rankų nekaltu krauju, kad stengėsi bent atitolinti nelaimingųjų<br />
žūtį, rodo jo didelį žmoniškumą. Jis paleidęs nėščią A. Mikniaus žmoną.<br />
Deja, po keleto metų <strong>su</strong>grįžę raudonieji išvaduotojai neatsižvelgė į J. Mačio santūrumą, nors<br />
A. Miknius teigia apie šio karininko teiktą hitlerininkų aukoms pagalbą pranešęs Mažeikių<br />
saugumui. J. Mačys buvo areštuotas ir ilgus metus kentėjo sovietiniuose konclageriuose, grįžęs<br />
palaužta sveikata, mirė apie 1965 metus, taip ir ne<strong>su</strong>laukęs reabilitavimo, Palangos kapinėse ant<br />
J. Mačio kapo pastatyti paminklą jo dukrai padėjęs A. Miknius.<br />
Ne mažiau <strong>su</strong>dėtingas ir kunigo Klemenso Arlausko likimas. Penkioliktas vaikas iš gausios<br />
vidutinio ūkininko šeimos nuo Židikų neturėjo lėšų eiti į kunigus, ruošėsi misijoms, tik būdamas<br />
28 metų pagaliau baigė Telšių seminariją ir nuo 1938 metų darbavosi vikaru Viekšniuose. Čia jį<br />
ir užklupo karo pradžia, Viekšniuose tuo metu būta keturių kunigų, vyriausias amžiumi ir<br />
dvasiniu laipsniu — kanauninkas J. Navickas — žuvo nuo besitraukiančių sovietų rankos, kiti du<br />
kunigai aktyviai dalyvavę lietuvių patriotų <strong>su</strong>kilime pirmosiomis karo dienomis, tačiau nepajėgę<br />
<strong>su</strong>stoti, kai dalis <strong>su</strong>kilėlių tapo žmogžudžiais, hitlerininkų parankiniais.<br />
Trisdešimtmečiui vikarui reikėjo ne tik didelio žmoniškumo ir meilės, bet ir didelės drąsos<br />
hitlerininkų jau okupuotame krašte viešai pasmerkti nekaltų žmonių žudynes, sankcionuotas<br />
paties Hitlerio. Reikėjo labai didelės žmonių pagarbos, kad neišduotų slėpus žydaites. Tačiau<br />
matyt, kad ir nepatenkintų juo būta, nes tais pačiais 1941 metais K. Arlauskas iškeliamas vikaru į<br />
Kuršėnus, negauna paaukštinimo ir vėliau, 1944—1947 metais vėl vikarauja Viekšniuose, o 1949<br />
metais patenka į KGB malūną, septynetą metų kankinasi Taišeto ir Norilsko lageriuose bei<br />
šachtose. Jam Dievo buvo leista <strong>su</strong>laukti garbingo amžiaus, bet prieš porą metų kunigas<br />
K. Arlauskas atsigulė amžinojo poilsio Ylakių bažnyčios šventoriuje. Vadinasi, ir jo<br />
nebepasiteirausime apie tas kraupiąsias dienas.<br />
Klaipėdietis A. Miknius prašo per laikraštį pasiteirauti senųjų viekšniškių, ar nereikėtų<br />
kokiomis nors atminimo lentomis ar įrašais šiame sename miestelyje (gal buvusio kalinimo<br />
vietoje, gal — prie bažnyčios) įamžinti kapitono Juozo Mačio ir kunigo Klemenso Arlausko<br />
atminimą, jų humaniškumą?<br />
Matyt, kad geriausias jiems paminklas yra šviesūs žmonių prisiminimai. Bet jų humaniškumą<br />
primenantys užrašai gal tikrai ne vieną paskatintų <strong>su</strong>simąstyti?<br />
O aš, skaitydamas tą seno ir, matyt, taipogi nemažai gyvenime patyrusio žmogaus laišką,<br />
mąsčiau, kokios išmintingos ir istorijos vėtrose patikrintos yra nuostatos neleisti dalyvauti<br />
aktyviuose politiniuose žaidimuose nei dvasininkams, nei kariškiams. Matome, kad<br />
išmintingiausi ir sąžiningiausi mūsų tautos vaikai net didelių pavojų akivaizdoje taip ir elgėsi, nė<br />
nelaukdami oficialių nurodymų. Matyt, taip diktavo ir sąžinė, ir profesijos <strong>su</strong>vokimas.<br />
SSRS okupacinės valdžios repre<strong>su</strong>otų, <strong>su</strong>naikintų Telšių vyskupijos dvasininkų žinynas /<br />
Parengė Gintaras Šidlauskas. — 2004-10-19 // Paskelbta internete: http://www.varniaimuseum.lt/index.php?mid=76.<br />
— Tekste:<br />
1. Dvasininko titulai, vardas, pavardė, tėvo vardas: KUN. JUBIL. KLEMENSAS<br />
ARLAUSKAS, JUOZAPO<br />
2. Gimimo metai: 1910<br />
3. Gimimo vieta: Mažeikių aps. Židikų vls. Paviliotės k.<br />
4. Pareigos, kunigystės vieta arešto metu: Pajūrio parapijos klebonas<br />
5. Arešto data: 1949 02 08<br />
6. Teismo proceso data: 1949 05 18<br />
7. Nutei<strong>su</strong>si represinė institucija: Ypatingasis pasitarimas<br />
8. Nuosprendis: 10 m. lagerio<br />
9. Išvežimo į lagerį, kalinimo vietą (už Lietuvos ribų) data: 1949 07 09<br />
10. Kalinimo vietos: Oziorlagas (Irkutsko sr.), Norillagas (Krasnojarsko kr.)<br />
11. Paleidimo iš įkalinimo vietos (lagerio, tremties) data: 1956 04 29<br />
114
Arlauskas Klemensas // Kopijuota iš interneto 2010 metais. Prie teksto nurodyta: Publikuota:<br />
Kun. Brunonas Bagužas. Mes liudijame Kristų, in: Lietuvos piliečio kelias. — Varniai-Vilnius,<br />
Žemaičių vyskupystės muziejus — „Mintis”, 2006. — Tekste:<br />
Kunigas jubiliatas KLEMENSAS ARLAUSKAS<br />
1910 – 1938 – 1991<br />
Židikų parapija pagarsėjo Lietuvoje rašytojos Marijos Pečkauskaitės – Šatrijos Raganos<br />
amžinojo poilsio vietele kapinių koplyčioje. Čia jos nuoširdaus darbo ir meilės žmonėms sostas<br />
širdyse tų, kurie geranoriškai atsiliepė jos altruistinei įtaigai – būti gerais, dorais <strong>žmonėmis</strong>. Čia<br />
ir <strong>su</strong>siformavo dviejų jaunuolių vienmečių troškimas likti jos idealų nešėjais Tautoje. Tai kunigai<br />
Juozapas Olšauskas ir Klemensas Arlauskas.<br />
Juodu gimė tais pačiais metais – 1910-aisiais. Klemensas buvo beveik 10 mėnesių jaunesnis.<br />
Gimė 1910-11-02. Tarp 15 vaikų besigrumdamas prie ilgo stalo dėl vietos, išauga kieto<br />
charakterio žmogus. Gyveno neturtingai, mokslams trūko pinigų. Mokėsi įvairiose mokyklose ir<br />
privačiai, Kauno <strong>su</strong>augusiųjų gimnazijoje, net pas Saleziečius Italijoje. Bet dėl silpnos sveikatos<br />
turėjo <strong>su</strong>grįžti į Lietuvą.<br />
Įstojo į Telšių kunigų seminariją, pasižymėjo išskirtinu pamaldumu, ypač didelį dėmesį<br />
skirdamas Švč. Mergelei Marijai ir Švč. Sakramentui. 1938 m. balandžio 16 d. pašventinamas<br />
kunigu. Kiekvieną darbą atliko principingai. Uolus giesmininkas. 1947-1949 m., būdamas<br />
Pajūrio klebonu, areštuojamas ir nuteisiamas 10-čiai metų, įkalinamas Norilsko, Taišeto<br />
lageriuose. Darbas šachtose, viršininkų žiaurumas ne vieną kalinį <strong>su</strong>naikino. Jis išlieka dvasia<br />
tvirtas, drąsina silpstančius, dalijasi duonos kąsniu.<br />
AUKŠTIKALNIS JONAS<br />
Aukštikalnis J. Mano žodis jauniesiems // Pergalės vėliava. — 1956. — Birž. 21.<br />
Aukštikalnis J. Neperkrauti mokinių namų darbais // Pergalės vėliava. — 1957. — Vas. 3. —<br />
Tekste: Minimi mokytojai Vaičius, Lazdauskas, Dirsė.<br />
Aukštikalnis J. Kas auklėja mūsų vaikus // Pergalės vėliava. — 1957. — Bal. 13.<br />
Aukštikalnis J. Prieš trisdešimt metų // Pergalės vėliava. — 1957. — Geg. 15. — Tekste:<br />
Kunigų veikimas mokykloje.<br />
Virpša K. Iš bibliotekos albumo // Vienybė. — 1967. — Lapkr. 11. — Tekste: Viekšnių<br />
bibliotekos istorija: 1922 metais mokytojai J. Aukštikalnis, J. Žilevičius įkūrė skaityklą. Vedėjas<br />
J. Žilevičius, vėliau — Z. Perminaitė. 1930 metais skaityklą užgrobė pavasarininkai. 1935 metais<br />
skaitykla vėl atgaivinta ir pertvarkyta į biblioteką.<br />
Šiurkus T. Mokykla Viekšniuose // Vienybė. — 1971. — Birž. 3. — Tekste: Po karo 1918 m.<br />
įsteigta keturklasė vidurinė mokykla. Ji įsikūrė Kontrimo namuose. [Vėliau čia buvo kultūros<br />
namai]. Pirmas direktorius Jonas Petrauskas. Įsikūrus progimnazijai, 1919 m. jos direktoriumi<br />
paskirtas A. Taškūnas. 1919 metais atvyko mokytojai J. Žilevičius, J. Aukštikalnis,<br />
V. Aleksandravičiūtė, 1922 metais — P. Brazdžius. A. Taškūnui išvykus, direktorius<br />
J. Sliesoraitis. 1925 m. pastatyta nauja medinė mokykla prie cerkvės.<br />
Gedvilas Algirdas. Ąžuolus brandinusi // Vienybė. — 1975. — Rugs. 2. — Tekste: Viekšnių<br />
mokyklos istorija.<br />
Gedvilas Algirdas. Šviesos neužstosi // Vienybė. — 1982. — Saus. 16. — Tekste:<br />
„Literatūros mėgėjų” kuopelė 1924—1925 mokslo metais Viekšnių mokykloje. Knygyno<br />
įsteigėjas — mokytojas J. Aukštikalnis. J. Kirlys: „Kai kurių mokytojų iniciatyva buvo įsteigtas<br />
kooperatinis knygynas.” Vietos kooperatyvui priklausęs knygynas 1926 metais perduotas<br />
pavasarininkams.<br />
115
Gedvilas Algirdas. Už laisvą Gegužį // Vienybė. — 1982. — Geg. 1. — Tekste: 1930 03 08<br />
„Geležinio vilko sporto sąjungos centro štabo pranešimai apie Viekšnių vidurinės mokyklos<br />
mokytojų antitautines pažiūras.” Mokytojai J. Aukštikalnis, J. Kirlys.<br />
Lengvenaitė-Urbienė Amelija. Mano vaikystės Viekšniai // Vienybė. — 1987. — Kovo 31:<br />
ir nuotrauka: Viekšnių bažnyčios gaisras; Bal. 2. — Tekste: Viekšniai, mokyklos, mokytojai,<br />
žmonės. (E. Kentraitė, A. Taškūnas, J. Aukštikalnis, J. Žilevičius, J. Kačinskas, P. Brazdžius,<br />
J. Miltinis, B. Pundzius, T. Šiurkus, K. Baltutis-Dulkė, V. Rataiskis-Ratas ir kiti).<br />
Gedvilas Algirdas. Išlikęs mokinių atmintyje [Jonas Aukštikalnis] // Vienybė. — 1993. —<br />
Gruod. 15. — Visas tekstas:<br />
Žinome, jog nūdieniame gyvenime, kalbant apie mūsų tautos būties, dvasinio ir materialaus<br />
gyvenimo santykį, dabar nusveria pastarasis. Sumaterialėjome visais atžvilgiais, ir tai, ko gero,<br />
neišvengiama, pereinant į rinkos ekonomiką, į jos padiktuotas sąlygas, kai už viską tenka mokėti,<br />
net už tai, ką daugelį metų buvome įpratę gauti nemokamai iš vadinamųjų vi<strong>su</strong>omeninio<br />
vartojimo fondų.<br />
Manau, kad <strong>su</strong>absoliutinti materialų gyvenimą taip pat neteisinga ir amoralu, nes žmogus be<br />
didžiulės reikšmės dvasinių vertybių pajustų visapusišką degradaciją. Neabejotina, kad itin didelį<br />
vaidmenį dvasiniame gyvenime atlieka mokykla. Kur mokykla, ten ir mokytojas kaip mokymo ir<br />
ugdymo proceso organizatorius bei pagrindinis vykdytojas, ypač jei pedagogas yra atsidavęs,<br />
dirba kūrybingai, jeigu jis yra to žodžio prasme asmenybė. Kaip žinia, asmenybei būdingas<br />
intelektas, ir kuo jis didesnis, tuo asmenybė brandesnė. Tokia asmenybė buvusioje Viekšnių<br />
progimnazijoje, o vėliau, pokario metais — vidurinėje mokykloje buvo mokytojas Jonas<br />
Aukštikalnis. Apie jį, kaip neeilinį, savitą, principingą žmogų, gerą specialistą, metodininką,<br />
galiu rašyti, nes gerai jį pažinau. Taip pat apie jį šiltai, nuoširdžiai atsiliepia buvę jo auklėtiniai,<br />
vėliau žymūs mūsų mokslo, kultūros, meno darbuotojai. Manau, kad jų vertinimas, išreikštas<br />
atsiminimuose apie mokyklą ir jos pedagogus, yra objektyvus. Štai ką apie J. Aukštikalnį rašė<br />
medikas prof. T. Šiurkus „...Kitas stiprus pedagogas buvo J. Aukštikalnis, dėstęs lietuvių kalbą.<br />
Tai buvo drausmingas, pareigingas, labai reiklus ir griežtas mokytojas... Labai gaila, kad mums<br />
tik dvejus metus teko prie jo mokytis, nes jis visą laiką buvo klerikalų nepakenčiamas ir, progai<br />
pasitaikius, buvo pašalintas iš mokytojo pareigų...” Būtina pažymėti, jog J. Aukštikalnis, 1920—<br />
1926 metais mokytojavęs Viekšnių progimnazijoje, buvo žinomas kaip principingas mokytojas,<br />
labai nemėgęs grubaus administravimo, pedagogų tarybos posėdžiuose drąsiai, argumentuotai<br />
reikšdavęs savo nuomonę, ne visada patinkančią daugumai, ir dėl to patekdavęs administracijos<br />
nemalonėn, o vėliau net perkeltas į Medemrodės pradinę mokyklą.<br />
Domėdamasis ir skatindamas mokinių užklasinę veiklą, J. Aukštikalnis talkino jiems<br />
saviveikliniuose renginiuose, drąsino ir moksleivį J. Miltinį, vis aktyviau besireiškiantį kaip<br />
aktorių to meto scenos veikalų pastatymuose. Norėdamas <strong>su</strong>aktyvinti vi<strong>su</strong>omeninį gyvenimą,<br />
plačiau <strong>su</strong>pažindinti viekšniškius <strong>su</strong> JAV lietuvių gyvenimu, kartu <strong>su</strong> mokytoju J. Žilevičiumi<br />
Viekšniuose įsteigė prie kooperatyvo veikiantį knygyną skaityklą. Tą kultūros židinėlį<br />
Viekšniuose pasiekdavo gausiai prenumeruojama Jungtinėse Valstijose leidžiama lietuviška<br />
spauda bei kita pačioje Lietuvoje spausdinama įvairaus turinio periodika. Šis knygynas buvo<br />
populiarus vi<strong>su</strong>omenėje, jį mėgo ir moksleiviai.<br />
Pažvelkime, kaip savo atsiminimuose mokytoją J. Aukštikalnį prisimena kitas buvęs<br />
moksleivis, vėliau talentingas dailininkas prof. A. Gudaitis. Jis rašo: ...„Susidarė ta Viekšnių<br />
vidurinė mokykla (pradžioje jos veiklos ji taip ir buvo vadinama), man gana šviesų atminimą<br />
paliko, ypač lietuvių kalbos mokytojas Aukštikalnis — akiniuotas, gražus vyras, apystambis<br />
toks. Atsimenu, jo dėstymas buvo gana lyriškas, toks labai nuteikiantis... Vienu žodžiu, pirmieji<br />
estetiniai mano prisiminimai <strong>su</strong>rišti <strong>su</strong> Aukštikalniu...”<br />
J. Aukštikalnis pedagogine veikla vien mokykloje neapsiribojo, noriai dalyvavo vi<strong>su</strong>omenės<br />
saviveikloje, ypač dramos žanre, kaip tikrai išraiškingas aktorius, bendradarbiavo periodikoje,<br />
ypač pedagoginiuose leidiniuose. Dar studijuodamas Vilniaus pedagoginiame institute,<br />
bibliotekos kataloguose aš aptikau J. Aukštikalnio metodinius straipsnius, rekomenduojamus<br />
studentams kalbininkams.<br />
116
Pakartotinai Viekšniuose J. Aukštikalnis mokytojavo jau pokario metais, dėstydamas rusų<br />
kalbą ir literatūrą, kurią taip pat gerai mokėjo ir turėjo puikią asmeninę rusų klasikų kūrinių<br />
biblioteką. O iki tol patyrė nemažai vargų. Mat karui baigiantis, jis pateko į hitlerininku nagus.<br />
Kartu <strong>su</strong> muzikos mokytoju [V.] Deniušiu bei kitais viekšniškiais prievarta buvo išvarytas apkasų<br />
kasti į Latviją, ten užblokuotoje vokiečių Kuršo grupuotėje, iš kurios labai išsekęs, anot jo paties,<br />
„pilvą praradęs”, grįžo tik karui pasibaigus. Kaip vėliau man pasakojo jis pats, tai dar nebuvo<br />
represijų pabaiga. Dėl savo principingumo arba, anot jo paties, „dėl per ilgo liežuvio”, kai<br />
pabandė kritikuoti į mokyklos gyvenimą mėginusius kištis nemokšas valdžios pareigūnus,<br />
<strong>su</strong>sidūrė <strong>su</strong> tremties grėsme į Sibiro platybes. Kaip vėliau <strong>su</strong>žinojo, net jau buvo įrašytas į<br />
tremiamųjų sąrašus. J. Aukštikalnis pusiau juokaudamas pasakė, jog tada jam pavyko „atsipirkti<br />
šnap<strong>su</strong>” nuvaišinant vieną iš aktyviausių sąrašų <strong>su</strong>darinėtojų. Žinoma, vien dėl to nebūtų<br />
išsigelbėjęs — nulėmė jo aktoriniai <strong>su</strong>gebėjimai, nes dalyvavo saviveikliniame pastatyme, kuris<br />
buvo ruošiamas Gegužės 1-osios šventėms. Praradus pagrindinį pjesės veikėją, spektaklis būtų<br />
<strong>su</strong>žlugęs, ir valsčiaus partorgas galutinai sankcionavo J. Aukštikalnio išbraukimą iš to sąrašo.<br />
Apie tai mokytojas <strong>su</strong>žinojo po poros metų iš paties sekretoriaus, ir sakydavo „buvau gimęs po<br />
laiminga žvaigžde”. Mokytojas J. Aukštikalnis po karo buvo apsigyvenęs profesorių Biržiškų<br />
tėviškėje, jų tėvų namuose. Jis ir buvo tarp tų gerų žmonių, kurie rėmė ir globojo Biržiškų auklę<br />
— jų vadinamą Anusėlę — iki pat jos mirties. Mokytojui ir jo žmonai teko didžiausia rūpesčių<br />
dalis gyvenant tame pačiame name. Beje, kad Aukštikalniai globoja Anusėlę, žinojo nedaugelis,<br />
nes kitaip būtų patyręs naujų valdžios nemalonių. Žinoma Lietuvos kraštotyrininkė, taip pat<br />
buvusi Viekšnių progimnazijos auklėtinė A. Urbienė, savo atsiminimuose apie mokyklą, jos<br />
pedagogus itin betarpiškai ir nuoširdžiai sako: „Lietuvių kalbos mokė Jonas Aukštikalnis. Jis taip<br />
pat buvo jaunas, kalbėjo aukštaičių tarme. Visada buvo reiklus. Mokydamiesi lietuvių kalbos,<br />
negalėjome tinginiauti...” Ši jos mintis siejasi <strong>su</strong> mintimis kito anuometinio pedagogo — Prano<br />
Brazdžiaus, kuris taip kalbėjo: „Per mano pamokas mokiniams nėra kada žiopsoti, reikia minkyti<br />
molį, lipdyti, žodžiu, visą laiką prociavoti. Aš stebiuosi, kaip Jonui (t. y. Aukštikalniui) pavyksta<br />
dar geriau negu man per lietuvių kalbos pamokas, nors teturi tik liežuvį...”<br />
Baigdamas norėčiau palinkėti dabartinei mokytojų kartai pasirinkti tokį jaunuomenės ugdymo<br />
proceso kelią, kad ir po daugelio metų apie juos šiltai, pagarbiai atsilieptų dabartiniai jų<br />
auklėtiniai.<br />
Simanonis Kazimieras. Metai ir žmonės, kurių nepamiršiu: [Viekšnių vidurinei mokyklai 80<br />
metų] // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 7, 10, 12. — Tekste:<br />
„Su mokytoju J. Aukštikalniu <strong>su</strong>sidraugavome artimiau, ir kartą, man apsilankius jo bute, jis<br />
parodė Vyties kryžių, kuriuo buvo apdovanotas prieš karą. Viešai tuo didžiuotis jis, <strong>su</strong>prantama,<br />
negalėjo. Sulaukęs pensinio amžiaus (apie 1960 metus), jis išvyko į savo gimtąjį Pasvalį, kur po<br />
trejų metų ir mirė. Į jo laidotuves važiavome trise — Butkus, Vosylienė ir aš. Laidojo garbųjį<br />
mokytoją <strong>su</strong> bažnytinėmis apeigomis, ko, <strong>su</strong>prantama, nebūtų galėję padaryti Viekšniuose.”<br />
Lėgaudienė Valerija. Nostalgija // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 24, 26, 31; Rugs. 2. —<br />
Tekste:<br />
3. Delnas<br />
Mokytojui J. Aukštikalniui atminti<br />
Seniai, seniai. Pirmieji pokario metai. Pamoka pirmoje gimnazijos klasėje. Rašom pratimą,<br />
pabraukinėjame daiktavardžius. Nepaliaujantis plunksnakočių brazdėjimas rašalinėse ir<br />
mokytojo, tokio didžiulio vyro, mūsų praminto tiesiog Kalnu, <strong>su</strong>nkūs žingsniai <strong>su</strong>olų tarpueilėse.<br />
Žygiuoja ir žygiuoja, lyg mankštindamas savo stambų kūną. Rodos, pamiršo, kad ir mes čia<br />
esame ir taip varginamės <strong>su</strong> tuo pratimu. Bet ne! Nepamiršo. Pražingsniuodamas retkarčiais ant<br />
kurios mūsų galvutės nuleidžia savo glostantį delną: gal laimindamas mūsų darbą, gal<br />
mylėdamas tas vaikiškas galvutes, kraunančias savo atmintin mokslo tiesas. Mums gera, jauku.<br />
Kartais kaitaliojamės sėdėjimo vietomis: stengiamės atsisėsti ten, kur galėtum palįsti po<br />
mokytojo delnu. Be ginčų mokytojas buvo pripažintas geriausiu. Bet ir nenuspėjamu, ūmiu.<br />
...Ant prieš klasę stovinčio aukšto pulto specialioje kvadratinėje išpjovoje visada tupėjo<br />
prisotinta rašalu žalsvo stiklo rašalinė, o pailgame griovelyje, kad nenuriedėtų, tysojo<br />
117
plunksnakotis <strong>su</strong> aštria plunksna. Tai viskas mokytojui: ateis, sėsis, prisitraukęs kėdę prie<br />
aukštojo pulto, atsivers dienyną, pagirdys plunksną rašalinėj ir berašo sau pažymius.<br />
Žinoma, ir dvejetus. O kas nenori išsi<strong>su</strong>kti nuo to dvejeto! Tad išmaningesnės galvelės vieną<br />
kartą iškliukino iš rašalinės violetinę spalvą, pylė rašalinėn vandenį ir vėl rašalinę gražiai<br />
patupdė į kvadratinę pulto išpjovą. Mokytojas ilgai baksnoja plunksnakočiu į rašalinę,<br />
neapsispresdamas, ar čia ką kaltinti, ar ne dėl pavandenijusio rašalo. Juk žino, kokie dabar tie<br />
rašalai: ne krautuviniai, o moterų pagaminti iš visokių dažų siūlams spalvinti. Pokštas pavyko.<br />
Tą pamoką niekam nerašė pažymių. Po kurio laiko pokštą pakartojom. Šįkart mokytojas mumis<br />
<strong>su</strong>abejojo. Nužengęs nuo pulto pakylos, aiškiai ir truputį per garsiai pasakė:<br />
— Jei jūs čia, mažvaikiai, taip žaidžiate, tai geriau liaukitės!<br />
Bet ir šią pamoką neklausinėjo, pažymių neparašė. Tad rizikavome ir trečiąkart. Reikėjo<br />
rizikuoti, nes mokytojas tą pamoką buvo žadėjęs vi<strong>su</strong>s vi<strong>su</strong>s pašaukti prie lentos ir visiems<br />
parašyti po pažymį. Atėjęs mokytojas atkimšo guminį rašalinės kamštį, įmerkė plunksną<br />
rašalinėn, žvilgtelėjo į permatomą vandens lašą, pakibusį ant plunksnos smaigalio, ir rašalinė<br />
staiga nušvilpė virš mūsų galvų, trenkėsi palubėj į galinę sieną. Ant grindų pažiro žalio stiklo<br />
duženos, per sieną nusmuko vandens latakas. Mes netekome žado, net ausyse <strong>su</strong>spigo.<br />
Pralaimėjome! Ir pasijutome labai nusikaltę.<br />
Tuoj mokytojas padiktavo visiems po tris užduotis ir viską liepė padaryti raštu. Šimtąkart būtų<br />
buvę lengviau atsakinėti žodžiu! O klasėje — mirtina tyla, lyg nė vieno čia mūsų nebebūtų.<br />
Negirdėti plunksnakočių brazdesio rašalinėse nei ko<strong>su</strong>lio, nei kieno slogos nušutintos nosies<br />
šnarpštelėjimo. Ir mokytojas tarsi <strong>su</strong>stingo: at<strong>su</strong>kęs mums nugarą, žvelgia pro langą, lyg jam<br />
visai nerūpėtų, kad mes čia: tokie prislopinti ir liūdni kažką kraigaliojam drebančiais pirštais<br />
savo sąsiuviniuose. Tik gal vidury pamokos jis atsitraukia nuo lango ir pradeda savo įprastinę<br />
kelionę tarpu<strong>su</strong>oliais. Nors bijom pajudėti ir žvalgytis į šalis, bet kažin kaip akių krašteliais<br />
regim: ant vienos kitos galvelės nusileidžia mokytojo laiminantis delnas. Mums atleista! Mus<br />
tebemyli!<br />
Mes atgauname žadą: šnarpščia sloguotos nosys, linksmai brazda rašalinės ir plunksnakočiai.<br />
Vėl gera ir jauku.<br />
Plastinina Bernarda. Žemė, išauginusi daug šviesių asmenybių: Iš ciklo „Senieji Viekšniai”<br />
// Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2005. — Liep. 28. — Nr. 35. — [Santarvė. — 2005.<br />
— Liep. 28. — Nr. 85 (8879)]: „Nuotraukos Jono Strazdausko, iš Algirdo Gedvilo asmeninio<br />
archyvo ir iš Viekšnių vidurinės mokyklos muziejaus. [1.] A. Gedvilas (pirmas iš kairės) ir<br />
J. Aukštikalnis <strong>su</strong>sitiko prie įėjimo į Biržiškų namą iš kiemo pusės. [2.] A. Gedvilas yra <strong>su</strong>kaupęs<br />
daug vertingos medžiagos apie savo kraštiečius. [3.] Profesorius A. Gudaitis”. — Tekste:<br />
GIMĘS PO LAIMINGA ŽVAIGŽDE<br />
Vienas iš labiausiai buvusių mokinių atmintyje išlikusių mokytojų — Jonas Aukštikalnis,<br />
mokytojavęs Viekšnių progimnazijoje ir dėstęs lietuvių kalbą 1920—1926 metais. Jo auklėtiniai<br />
vėliau tapo žymiais mokslo, kultūros ir meno <strong>žmonėmis</strong>.<br />
Į Viekšnius antrą kartą A. Aukštikalnis <strong>su</strong>grįžo pokario metais. Tada jis dėstė rusų kalbą ir<br />
literatūrą, kurią taip pat gerai mokėjo.<br />
Anot A. Gedvilo, apie pedagogą, kaip neeilinį, savitą, principingą žmogų, gerą specialistą,<br />
metodininką, jis gali daug pasakyti, nes puikiai jį pažinojo.<br />
Pokario metais J. Aukštikalnis <strong>su</strong> žmona gyveno Biržiškų namuose, kur globojo visų trijų<br />
brolių profesorių auklę Anusėlę. A. Gedvilas gyveno kaimynystėje, pas kalvį Domininką Stonkų.<br />
Taigi jiedu <strong>su</strong>sitikdavo ne tik mokykloje, bet dažnai lankydavo vienas kitą ir namuose. Biržiškų<br />
namas tada priklausė mokyklai, ir viename jo gale buvo įkurtas mokyklos bendrabutis.<br />
Gyvendamas greta mokinių, J. Aukštikalnis kartu buvo ir bendrabučio auklėtojas.<br />
Iki tol jis buvo patyręs nemažai vargo. Karui baigiantis, pateko į vokiečių rankas. Kartu <strong>su</strong><br />
kitais viekšniškiais prievarta buvo išvarytas kasti apkasų į Latviją. Iš ten grįžo tik karui<br />
pasibaigus labai išsekęs, kaip jis pats A. Gedvilui sakė, „pilvą praradęs”.<br />
Bet tai dar nebuvusi pabaiga. Dėl savo principingumo ir, anot jo paties, „dėl per ilgo<br />
liežuvio”, <strong>su</strong>sidūrė <strong>su</strong> tremties grėsme. Netgi buvęs įrašytas į tremiamųjų sąrašus, bet jam<br />
118
pavykę „atsipirkti šnap<strong>su</strong>”, nuvaišinus vieną iš sąrašų <strong>su</strong>darinėtojų. Tai gal ir nebūtų jo išgelbėję,<br />
jeigu ne jo aktoriniai <strong>su</strong>gebėjimai.<br />
J. Aukštikalnis dalyvavo dramos būrelyje, kuris statė spektaklį Gegužės 1-osios šventei.<br />
Praradus pagrindinį pjesės veikėją, spektaklis būtų <strong>su</strong>žlugęs. Todėl Viekšnių valsčiaus partijos<br />
komiteto pirmasis sekretorius Jonas Gabalis, prieš J. Aukštikalnį iki rajonizacijos gyvenęs<br />
Biržiškų namuose, pasirūpino, kad mokytojas būtų išbrauktas iš tremiamųjų sąrašo.<br />
Tik po poros metų iš to paties J. Gabalio <strong>su</strong>žinojęs apie tai, jis sakydavo, kad gimė po<br />
laiminga žvaigžde.<br />
Biržiškų namuose J. Aukštikalnis išgyveno iki pat pensijos. Kadangi jiedu <strong>su</strong> žmona buvo<br />
bevaikiai, apie 1960 metus juos giminės išsivežė į gimtąjį Pasvalį. Dar po trejeto metų mokytojas<br />
mirė. Jo laidotuvėse dalyvavo ir kai kurie Viekšnių vidurinės mokyklos mokytojai. Jį laidojo <strong>su</strong><br />
bažnytinėmis apeigomis, ko tais laikais Viekšniuose nebūtų galėję padaryti.<br />
PADĖJO JAUNAJAM KOLEGAI<br />
Po karo Viekšnių vidurinės mokyklos direktoriumi buvo Kostas Dainius. Kadangi jis buvo<br />
baigęs universitetą, vėliau perkėlė į Kauno mokytojų seminariją dėstyti matematikos.<br />
Į K. Dainiaus vietą buvo paskirtas jaunas pedagogas Algirdas Gedvilas. Anot partorgo,<br />
pasikeitus kadrų politikai, mokyklai negalėjo vadovauti smetoniniai mokytojai. Todėl, nors<br />
A. Gedvilas ir kratėsi tokios atsakomybės, teko imtis šio darbo.<br />
Jį labai drąsino ir ramino ne tik K. Dainius, bet ir J. Aukštikalnis, žadėdamas visokeriopai<br />
padėti. Anot A. Gedvilo, iš šio pedagogo jis gavo puikų vadybos pradžiamokslį.<br />
J. Aukštikalnis mokė savo jaunąjį kolegą, kaip reikia bendrauti <strong>su</strong> mokytojais, mokiniais, kaip<br />
įveikti psichologinį barjerą vadovaujant nemažam būriui gerokai už save vyresnių pedagogų, ir<br />
buvo nuolatinis jo kon<strong>su</strong>ltantas.<br />
A. Gedvilui buvo neramu ir dėl to, kaip reikės atlaikyti vietos saugumiečių spaudimą. Mat jie,<br />
direktoriaujant K. Dainiui, dažnai landžiodavo į mokyklą ir gąsdindavo mokytojus, šie jautė<br />
nuolatinę įtampą, baiminosi, kad gali būti išvežti. Tais laikais užteko „poniškai” atrodyti, ir tai<br />
jau galėjo tapti pretekstu būti įtrauktam į vežamųjų sąrašus.<br />
Vėliau K. Dainius įsigudrino nepageidaujamų „svečių” į mokyklą nebeįsileisti. Jis turėjo<br />
kaime ūkį, kur pasidarydavo alaus, išsivirdavo naminės ir pavaišindavo saugumiečius taip, kad<br />
jie mokyklos jau ne<strong>su</strong>gebėdavo pasiekti. Taip šie būdavo neutralizuoti. Kai A. Gedvilas pradėjo<br />
vadovauti mokyklai, saugumiečių nebeliko.<br />
Grįžtant prie J. Aukštikalnio istorijos, reikia pasakyti, kad dar tarpukario Lietuvoje šis<br />
pedagogas neliko nepastebėtas. Dar prieš karą jis buvo apdovanotas Vyčio kryžiaus ordinu. Tuo<br />
didžiuotis sovietiniais laikais jis negalėjo. Artimiau <strong>su</strong>sidraugavęs <strong>su</strong> direktoriaus pavaduotoju<br />
Kaziu Simanoniu, jis kartą jam parodė šį ordiną. A. Gedvilas iš savo pavaduotojo apie tai<br />
<strong>su</strong>žinojo tik gerokai vėliau.<br />
NE KARTĄ IŠGYVENO KOMIŠKAS SITUACIJAS<br />
Kaip ir kiekvienas žmogus, J. Aukštikalnis turėjo savų silpnybių. Jis buvo mėgėjas išgerti.<br />
Retsykiais taip padaugindavo, kad įsilinksminęs nebejausdavo jokių stabdžių. Dėl to jis ne kartą<br />
yra patekęs į komiškas situacijas.<br />
Savo žmonai, labai dvasingai, švelniai, netgi sentimentaliai moteriai, jis buvo visiška<br />
priešingybė.<br />
A. Gedvilas pamena, kaip kartą pagal spektaklio scenarijų, J. Aukštikalnis turėjo palįsti po<br />
stalu. Būdamas aukštas, stambus vyras, jis šiaip taip ten <strong>su</strong>sirangė. Tačiau gal todėl, kad buvo<br />
„paėmęs ant drąsos”, niekaip nebeįstengė išlįsti iš pastalės.<br />
Įstrigęs tarp kojų, jis <strong>su</strong> vi<strong>su</strong> stalu „trenkėsi” į sieną, kuri iš tiesų buvo tik dekoracija iš tapetų,<br />
ir kiaurai išlindo per ją. Salė ošė iš juoko. Vyko spektaklis spektaklyje.<br />
Kitą kartą buvo dar gražiau. Biržiškų namas stovėjo vienoje bažnyčios pusėje, o akušerės<br />
Apolonijos Laniauskienės gimdymo namai — kitoje. J. Aukštikalnis, matyt, buvo padauginęs ir<br />
pasiklydo: užuot grįžęs į savo butą, nuėjo į gimdymo namus. Radęs tuščią lovą, kuo ramiausiai į<br />
ją atgulė ir dar antklode apsiklojo. Atėjusi akušerė žiūri — paguldyta nauja gimdyvė. Nuklojusi<br />
antklodę, iš netikėtumo net atšoko: ogi „gimdyvė” <strong>su</strong> barzda.<br />
ATSIMINIMAI GYVI IR PO PUSĖS AMŽIAUS<br />
119
Šiltai apie savo mokytoją J. Aukštikalnį atsiminimuose pasakoja medikas profesorius<br />
Telesforas Šiurkus, dailininkas profesorius Antanas Gudaitis, žinoma Lietuvos kraštotyrininkė,<br />
buvusi Viekšnių progimnazijos auklėtinė Amelija Urbienė. Su didžiule meile apie pirmosiose<br />
Viekšnių gimnazijos klasėse buvusį žilagalvį mokytoją J. Aukštikalnį, praėjus daugiau kaip pusei<br />
šimtmečio, švenčiant mokyklos 80-metį, savo prisiminimuose rašo šios mokyklos auklėtinė<br />
mokytoja Valerija Gelžinytė-Lėgaudienė.<br />
Su kitais pradinukais iš Žibikų kaimo mokyklėlės ji atėjo laikyti egzaminų į Viekšnių<br />
gimnazijos pirmąją klasę. Per rusų kalbos egzaminą reikėjo į rusų kalbą išversti sakinį.<br />
„O ta nelemtoji raidė „b” žodyje „rabotajut” dingo iš atminties taip, lyg ten niekada ir nebūtų<br />
buvusi, jokios galva<strong>su</strong>kio kančios nepadėjo. Palikau žodyje tarpelį, tokį platų, pro kurį<br />
ne<strong>su</strong>dužusi tikriausiai lengvai praslystų mano skruostu tekanti nevilties ašara: nepriims, nepriims<br />
manęs į gimnaziją... — prisimena Valerija toliau tęsdama mintį. — Ir mokytojas, toks stambus,<br />
žilai nušarmojęs vyras (vėliau <strong>su</strong>žinojau — J. Aukštikalnis), sparčiais žingsniais vaikštinėja po<br />
klasę: pirmyn, atgal, pirmyn... Staiga, praeidamas pro mane, ima kreidos gabalėlį, įbrėžia į mano<br />
žodį užmirštąją raidę ir nužingsniuoja klasės gilumon. O džiaugsme! Toks grėsmingai didelis<br />
pastebėjo mane, mažą, ir mano nevilties ašarą...”<br />
Valerija į gimnaziją įstojo. Mokytojas J. Aukštikalnis tapo pačiu geriausiu mokytoju, nors<br />
kartais nenuspėjamu ir ūmiu. Kokius jausmus jis <strong>su</strong>keldavo vaikiškose širdelėse, labai gerai<br />
iliustruoja Valerijos „nupieštas” vaizdelis: „...Nepaliaujantis plunksnakočių brazdėjimas<br />
rašalinėse ir mokytojo, tokio didžiulio vyro, mūsų praminto tiesiog Kalnu, <strong>su</strong>nkūs žingsniai<br />
<strong>su</strong>olų tarpueiliuose. Žygiuoja ir žygiuoja, lyg mankštindamas savo stambų kūną. Rodos, pamiršo,<br />
kad ir mes čia esame, ir taip varginamės <strong>su</strong> tuo pratimu. Bet ne! Nepamiršo. Pražingsniuodamas<br />
retkarčiais ant kurios mūsų galvutės nuleidžia savo glostantį delną: gal laimindamas mūsų darbą,<br />
gal mylėdamas tas vaikiškas galvutes, kraunančias savo atmintin mokslo tiesas. Mums gera,<br />
jauku. Kartais kaitaliojamės sėdėjimo vietomis: stengiamės atsisėsti ten, kur galėtum pailsėti po<br />
mokytojo delnu.”<br />
AURYLA PAULIUS<br />
„Jaunimas gerėja, o likusieji stovi vietoje”, — mano Viekšnių vidurinės mokyklos<br />
mokytojas, ateitininkų būrelio vadovas Paulius Auryla / Kalbėjosi Irena Ruginienė // Santarvė.<br />
— 2001. — Saus. 18: ir P. Aurylos nuotrauka.<br />
120