Vilnius: Mintis, 1975. — 64 psl. — Apie žmones ir
Vilnius: Mintis, 1975. — 64 psl. — Apie žmones ir
Vilnius: Mintis, 1975. — 64 psl. — Apie žmones ir
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
F<br />
FABIJONAVIČIUS JUOZAS, FABIJONAVIČIAI<br />
Strakšys Adolfas. Artimi. <strong>—</strong> <strong>Vilnius</strong>: <strong>Mintis</strong>, <strong>1975.</strong> <strong>—</strong> <strong>64</strong> <strong>psl</strong>. <strong>—</strong> <strong>Apie</strong> <strong>žmones</strong> <strong>ir</strong> įvykius<br />
Degimų, B<strong>ir</strong>biliškės, Bobulinos, Savarinos kaimuose <strong>ir</strong> kai kuriose kitose Viekšnių krašto<br />
vietovėse. Visas autoriaus tekstas skyriuje apie II pasaulinį karą <strong>ir</strong> skyriuje apie Degimų kaimą.<br />
<strong>—</strong> Tekste:<br />
Mažeikių apskrities policijos v<strong>ir</strong>šininkas Juozas Fabijonavičius sunerimo. Tiek daug kalbėjo<br />
apie partizanų sutriuškinimą Degimuose, o čia vėl, pačioj panosėj. Fašistai n<strong>ir</strong>šo: koks tu<br />
v<strong>ir</strong>šininkas, kad tvarkos įvesti nesugebi...<br />
Ruškys Vytautas. Keli eskizai partizanų portretams: Kelionių susitikimai // Vienybė. <strong>—</strong><br />
1987. <strong>—</strong> Geg. 1 (Nr. 52<strong>—</strong>53), Geg. 5 (Nr. 54), Geg. 7 (Nr. 55), Geg. 9 (Nr. 56): iliustruota. <strong>—</strong><br />
Tekste:<br />
Mažeikiuose tardyti ėmėsi patys vokiečiai. Mušė, spardė, ant kaklo užnėrė v<strong>ir</strong>vę <strong>ir</strong> smaugė.<br />
Reikalavo nurodyti partizanų bazavimosi vietą, pasakyti ryšininkų pavardes.<br />
Mačiau, kaip po kankynių vokiečiai išsivedė P. Janulevičių. Jis nešėsi kastuvą. Supratau <strong>—</strong><br />
sušaudys.<br />
Likome vieni du su tuo pačiu policininku, kuris mušė žmoną, grūdo pistoletą į burną, o čia<br />
vertė vokiečių klausimus. Pasisakė pavardę <strong>—</strong> Fabijonavičius. Įsidėmėjau visam laikui. Paskui<br />
mačiau po karo. Per televizorių rodė, kaip teisė keletą nacionalistų, kurių būrelyje pažinau <strong>ir</strong><br />
buvusį aršų policininką. Ekrane atrodė toks prislėgtas, o tada pasitikėjimas veržėsi per kraštus.<br />
<strong>—</strong> Žinai, ką, juk mudu lietuviai, galim šnekėti kaip broliai. Sakyk viską kaip buvo, <strong>—</strong> sviedė<br />
Fabijonavičius kepurę ant tardymo kabinete esančios sofos. Atseit, uniformą nešioja per<br />
prievartą, o iš tikrųjų galvoja kitaip.<br />
Tv<strong>ir</strong>tinau tą patį, kaip <strong>ir</strong> anksčiau.<br />
<strong>—</strong> Na gerai, nenori apsieiti be bėdų, tylėk. Pat<strong>ir</strong>si ką reiškia vokiečio ranka, <strong>—</strong> paraudonavo<br />
policininkas <strong>ir</strong> uždarė į malkinę laukti, kol grįš fašistai. Nežinau, ką jie bebūtų darę, bet jų ranką<br />
spėjau pajusti. Kūnas buvo nusėtas mėlynėmis, o labiausiai skaudėjo krūtinę, kaip vėliau<br />
paaiškėjo, lūžęs šonkaulis.<br />
[...].<br />
Viekšniuose iškart suėmė, <strong>—</strong> mena C. Vaičienė. Parodė bylą su P. Sk<strong>ir</strong>manto parašu. Atseit,<br />
išduota. Iš tiesų, pas šitą žmogų partizanai dažnai užeidavo. Jis siūdavo drabužius. Ilgai maniau,<br />
kad tai tiesa, bet pastaruoju metu svarstau <strong>—</strong> ar nepatikėjome provokacija? Antraip kodėl<br />
tardytojai reikalavo pasakyti tokius duomenis, kuriuos galėjo išg<strong>ir</strong>sti iš Sk<strong>ir</strong>manto. Gyniausi<br />
nieko nežinanti, nors policininkai Fabijonavičius, Stankevičius nėrėsi iš kailio, mankštindami<br />
kumščius.<br />
Fabijonavičius Juozas. Marijampolės kaimas // Gimtinė. <strong>—</strong> 1992. <strong>—</strong> Spal. 1<strong>—</strong>31. <strong>—</strong> Nr. 10.<br />
<strong>—</strong> Tekste:<br />
Nuo Viekšnių į pietus 7 km. „XX amžiaus pradžioje randame čia nedidelį Marijampolės<br />
dvarelį, kuris priklausė Kapėnų dvaro savininkui Jonui Herhorovičiui. Vietiniai žmonės šį dvarelį<br />
vadino Kapėnų falverku. <strong>Apie</strong> 1917 metus žuvus savininkui, dvaras perėjo atkuriančios<br />
nepriklausomybę Lietuvos žemės fondo žiniai.” 1920<strong>—</strong>1925 m. žemė išdalinta Tučių, Meškelių<br />
<strong>ir</strong> kt. kaimų gyventojams. Nuo kaimo į šiaurę <strong>—</strong> Pabarškų kaimas, į rytus <strong>—</strong> Sv<strong>ir</strong>kančių kaimas,<br />
toliau Dargužiškių kaimas, į pietus <strong>—</strong> Tučių kaimas, į vakarus <strong>—</strong> Boguslavo <strong>ir</strong> Stočkų dvarai.<br />
Gyveno 7 šeimos. Kazimieras Bartkus, Juozas Fabijonavičius, Jonas Morkūnas, Petras Repšas (iš<br />
Tučių), Juozas Šimkus, Stasys Unika, Bronius Vitkevičius su šeimomis. Marijampolėje turėjo<br />
žemės Stasys <strong>ir</strong> Antanas Jogėlos iš Meškelių.<br />
1
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Laiko verpetai // Vienybė. <strong>—</strong> 1994. <strong>—</strong> Lapkr. 5, 9,<br />
12.<strong>—</strong> Tekste:<br />
„Jau artėjo naktis, o užsispyręs vokietis vis nepasidavė. Galų gale suminkštėjęs žandaras<br />
saugumo v<strong>ir</strong>šininką Fabijonavičių pažadinti liepė <strong>ir</strong>, šiam pas<strong>ir</strong>odžius, suimtuosius viekšniškius<br />
paleisti įsakė. Šis apie 50 lietuvių, dar tiek pat rusų parašiutininkų palikęs, išleido. Tikslą<br />
pasiekęs, savo vežiman išleistą A. Pundzių įsisodinęs, Viekšnių link išvažiavau”.<br />
Januškytė-Urbonienė Stanislava. Nutolusios jaunystės blyksnis: [Stasė Fabijonavičiūtė-<br />
Januškienė] // Vienybė. <strong>—</strong> 1998. <strong>—</strong> Spal. 20. <strong>—</strong> Tekste: Fabijonavičių šeima Marijampolės<br />
kaime, Zenonas Januškis iš Čekų kaimo, fotografas Pranas iš Viekšnių.<br />
Fabijonavičius Juozas. Tučių kaimas // Gimtinė. <strong>—</strong> 1999. <strong>—</strong> Rugs. 1<strong>—</strong>30. <strong>—</strong> Nr. 9 (125):<br />
nuotrauka: „Dėdė J. Mikulskis arkliais atvažiavo į svečius pas Tučių dvarininką A. Balandį.<br />
1933 m.” <strong>—</strong> Visas tekstas:<br />
Septyni kilometrai nuo Viekšnių, eidami pietų kryptimi, pasieksime buvusį Marijampolės<br />
kaimą. Kodėl buvusį, skaitykite „Gimtinę” (1992, Nr. 9). Pietuose už buvusio kaimo laukų <strong>ir</strong><br />
500<strong>—</strong>800 m miško juostos yra aprašomas Tučių kaimas. Žinių apie ištakas <strong>ir</strong> praeitį rašytiniuose<br />
šaltiniuose labai nedaug, todėl nurodysiu.<br />
Tai M. B<strong>ir</strong>žiškos „Anuo metu Viekšniuose <strong>ir</strong> Šiauliuose” (Kaunas, 1938), „Mažoji lietuviškoji<br />
enciklopedija” (III t., V., 1971), „Mūsų kraštas” (V., 1994, Nr. 2, 1997, Nr. 9). Be minėtų šaltinių<br />
minėtini vyresniosios kartos žmonių prisiminimai. Šis pasakojimas paremtas <strong>ir</strong> paties autoriaus<br />
betarpiškais pastebėjimais bei prisiminimais.<br />
Pagal tarpukario Lietuvos administracinį padalinimą Tučių kaimas priklausė Mažeikių apskr.<br />
Viekšnių valsčiui. Dabar jis priklauso Akmenės r. Ka<strong>ir</strong>iškių apylinkei. Tučiai apsupti kelių<br />
kaimų, bažnytkaimių, miškų <strong>ir</strong> miškelių. Rytų pusės kaimynai iki Nerimdaičių bažnytkaimio yra<br />
Dargužiškių <strong>ir</strong> B<strong>ir</strong>biliškės kaimai. Pietuose iki Nevarėnų bažnytkaimio žemių kaimynai yra<br />
Nerimdaičių bažnytkaimis. Vakaruose <strong>—</strong> Pievėnų bažnytkaimis iki Trimėsėdžio upelio. Šiaurinė<br />
riba eina ties gražiu <strong>ir</strong> įdomios istorijos Trimėsėdžio upeliu.<br />
Tučių kaimo dalis, esanti netoli Trimėsėdžio upelio <strong>ir</strong> Dargužiškių kaimo, buvo vadinama<br />
ketveriokais. Kodėl? Tame kampe netoli vienas kito gyveno 4 ūkininkai. Čia 1936 m. buvo<br />
Kazlausko, Repšo, Lemežio <strong>ir</strong> Glodenio sodybos. <strong>Apie</strong> 90 proc. Tučių kaimo gyventojų buvo<br />
lietuviai žemaičiai (dounininkai) Romos katalikai, kiti latviai evangelikai, liuteronai <strong>ir</strong> rusai <strong>—</strong><br />
stačiatikiai, sentikiai.<br />
Iš Nerimdaičių <strong>ir</strong> Mitkaičių apylinkių ištekančių upelių santaka netoli Pievėnų yra svarbaus<br />
Tučių kaimo Trimėsėdžio upelio pradžia. Nuo ištakos iki V<strong>ir</strong>vytės, į kurią ties Skleipių malūnu<br />
įteka, upelio ilgis per 40 km, iš kurių apie 15 km nuvingiuoja Tučių kaimo šiauriniu pakraščiu <strong>ir</strong><br />
siekia 2<strong>—</strong>5 metrų plotį. Trimėsėdis bene didžiausia Tučių kaimo upė. Abiejose jos pusėse yra<br />
išsidėstę 17 sodybų. Keturiose sodybose 1922<strong>—</strong>1982 m. kaimo mokyklos ribose buvo pastatyta<br />
13 įva<strong>ir</strong>ių tiltų <strong>ir</strong> tiltelių bei lieptų. Tad šis upelis skyrė <strong>ir</strong> jungė sodiečių sodybas, su juo siejosi<br />
daugelis Tučių kaimo praeities, ūkinio <strong>ir</strong> kultūrinio gyvenimo gijų.<br />
Žemaitijoje buvo įprasta bažnytines <strong>ir</strong> kitas šventes švęsti iškilmingai, o iškilmingumas buvo<br />
nesuprantamas be dūdų orkestro. Iškilmingumo siekta <strong>ir</strong> vestuvėse, <strong>ir</strong> laidotuvėse, kur neapsieita<br />
be dūdų orkestro. Tučiuose ištisus dešimtmečius veikė net trys dūdų orkestrai. Bene<br />
populiariausias iš jų keliolika metų garsėjęs Žalio <strong>ir</strong> Matučių orkestras. Buvo <strong>ir</strong> mažų kaimo<br />
orkestrėlių, kur pagrindiniai instrumentai buvo armonikos, smuikai, gitaros, vėliau ats<strong>ir</strong>ado<br />
akordeonai.<br />
Tučių kaime 1970 m. buvo 340 gyventojų. Manoma, kad keliais dešimtmečiais anksčiau jų<br />
buvo dvigubai daugiau. Tarybiniais metais gyvenimas kaime iš esmės pasikeitė. Daug žmonių<br />
buvo ištremta į Sib<strong>ir</strong>ą, dalis žuvo miškuose, kas galėjo, bėgo į miestus <strong>ir</strong> miestelius. Ieškojo<br />
saugios kasdienybės <strong>ir</strong> pragyvenimo. Likusiųjų darbas <strong>ir</strong> buitis taip pat pakito. Kaimas „paseno”<br />
<strong>—</strong> neliko jaunimo, jaunų šeimų, mokyklinių vaikų.<br />
Kadangi Tučiai buvo didelis kaimas, gyventojų patogumui jį dalijo į 4 mažesnius: I, II, III, IV<br />
Tučių kaimai, nors tokio padalinimo ribų pažymėjimo nei natūroje, nei rašytiniuose šaltiniuose<br />
neradau.<br />
2
Dėl geografinės padėties techninė pažanga iš Vakarų į Lietuvą ėjo per Žemaitiją,<br />
neaplenkdama <strong>ir</strong> Tučių kaimo. Taip į mūsų šalį atėjo vandens <strong>ir</strong> vėjo malūnai, telefono ryšys,<br />
elektros šviesa, garo <strong>ir</strong> vidaus degimo varikliai. Kaip visa tai plito <strong>—</strong> atsk<strong>ir</strong>a tema. Tačiau būtina<br />
paminėti, kokius įrankius, stakles <strong>ir</strong> mašinas ištisus dešimtmečius naudojo Tučių kaimo žmonės.<br />
Laikas <strong>ir</strong> ūkininkavimo modernizavimas negailestingai sunaikino senuosius darbo įrankius. Tik<br />
dalį jų bematome muziejuose, kiti <strong>—</strong> vien etnografų aprašuose <strong>ir</strong> piešiniuose bei nuotraukose.<br />
Daug dešimtmečių žemę apd<strong>ir</strong>bdavo (ardavo) vienvagiais su verstuvėmis plūgais. Buvo<br />
plačiai naudojamos medinės <strong>ir</strong> spyruoklinės 7 ar 9 dantų akėčios, kurias kaime vadino drapakais,<br />
federiais. Galutiniam pasėlių laukų apdorojimui buvo naudojami volai. Pasėlių priežiūrai<br />
ūkininkai naudojo žagres, vadintas žombriais. Visi sodiečiai turėjo kauptukus <strong>ir</strong> metalinius<br />
grėblius.<br />
Žiemkenčius <strong>ir</strong> vasarojų pjaudavo dalgiais. Surinkdavo grėbliais. Mažai kas turėjo arklinį<br />
grėblį, vadinamą grėbarką. O arklinių javapjovių kaime beveik nebuvo. Mūsų aprašomu<br />
laikotarpiu Tučių kaime būdavo 3 arba 4 arklinės <strong>ir</strong> 2 arba 3 garinės javų kūlimo mašinos. Daug<br />
kaimo ūkininkų turėjo specialius įrengimus javų valymui nuo pelų. Buvo vėtyklės su judančiais<br />
metaliniais sietais, kuriuos vadino arpomis, vėtyklės be sietų, kurias vadino fukteliais. Turėjo <strong>ir</strong><br />
metalinius 1,5 m aukščio gyvatukus, vadinamus trejeriais.<br />
Medienos paruošimui statyboms, lentų pjovimui, medinių stogų dangoms <strong>—</strong> stoglenčių<br />
gaminimui buvo naudojamos įva<strong>ir</strong>ios staklės su skriemuliais arba juostiniais pjūklais. Buvo<br />
specialios staklės skiedrų stogo dangoms gaminti <strong>ir</strong> gontų gamybai bei kitokios staklės. Linų<br />
pluošto atskyrimui nuo stiebelio <strong>—</strong> linų mynimui be rankinių mintuvų buvo naudojamos arklinės<br />
staklės, kurias vadino linų mynimo mašinomis. Dviejų volų su vienodo žingsnio krumpliais,<br />
įstatytais į medinį rėmą su d<strong>ir</strong>žu, kuris leidžia volų sukimui panaudoti arklio jėgą. Antros kaime<br />
naudotos linų mynimo mašinos pagrindą sudarė 4<strong>—</strong>5 m diametro ant rėmo paguldytas medinis<br />
ratas <strong>—</strong> veidrodinis krumpliaratis <strong>ir</strong> ant jo v<strong>ir</strong>šaus uždėtas su tokiu pat žingsniu cilindrinis<br />
krumpliaratis. Mašinos konstrukcija tokia, kad cilindrinį krumpliaratį apie didįjį ratą tempia<br />
aplinkui eidamas arklys.<br />
Eidami nuo Papilės keliu į vakarus, prieisime ant V<strong>ir</strong>vytės kranto esantį Kapėnų kartono<br />
fabriką. Tęsdami kelionę ta pačia kryptimi, už 12 km pasieksime kryžkelę: kelias į dešinę veda į<br />
Viekšnius, ka<strong>ir</strong>ėje už Trimėsėdžio upelio <strong>—</strong> į Telšius, o atšaka į ka<strong>ir</strong>ę 3 km iki Tučių dvaro. Tai<br />
vienas iš keturių šiame kaime buvusių dvarų. Dvarininkas Peliksas Kontrimas buvo artimas<br />
Simono Daukanto draugas. Gyvendamas Papilėje, S. Daukantas kelis kartus lankėsi <strong>ir</strong> ilsėjosi šio<br />
savo draugo dvare. Už domėjimąsi lietuvių kalba <strong>ir</strong> palankumą 1861<strong>—</strong>1863 m. sukilimui<br />
P. Kontrimas buvo nuteistas <strong>ir</strong> 1863 m. m<strong>ir</strong>ė Šiaulių kalėjime, o jo dvaras atiduotas rusui<br />
Vladim<strong>ir</strong>ui Sisojevui.<br />
Atgavus nepriklausomybę, V. Sisojevas, kaip <strong>ir</strong> dauguma carinės Rusijos okupantų, pabėgo.<br />
Dvaro valdytoju tapo Pelikso giminaitis Pranciškus Kontrimas, kuris, nežiūrint senyvo amžiaus,<br />
1941 m. bolševikinės valdžios buvo ištremtas į Sib<strong>ir</strong>ą, o žemė išdalyta dvaro kumečiams <strong>ir</strong><br />
darbininkams. Šiame dvare 1927 m. buvo atidaryta II Tučių mokykla, kuri veikė iki 1977 metų.<br />
Nuo kryžkelės, kurią anksčiau palikome, prie kelio į Telšius, dešinėje pusėje, buvo Baltinio<br />
dvaras. Apaugęs gražiais medžiais. Toje pačioje pusėje už 2 km puikavosi mūriniu baltai dažytu<br />
gyvenamuoju namu Zubavičiaus dvaras. Važiuojant toliau ta pačia kryptimi buvo Balandžio<br />
dvaras. Tai jau IV Tučiai. Teko g<strong>ir</strong>dėti, kad šis dvaras anksčiau priklausė Sisojevui, gal tik<br />
bendrapavardžiui, o gal tam pačiam II Tučių P. Kontrimo dvaro „savininkui”? Žinoma, kad<br />
p<strong>ir</strong>maisiais Nepriklausomybės metais dvaro savininkas buvo Piktužis, o iš jo nusip<strong>ir</strong>ko Balandis.<br />
Vietos gyventojai pasakojo, kad karo metu kažkoks tarybinis karinis dalinys dvaro p<strong>ir</strong>tyje ar<br />
rūsyje buvo įrengęs areštinę, kurioje laikė areštuotus <strong>žmones</strong>. Ne vieną kartą buvo pastebėta, kad<br />
kareiviai iš areštinės į rytų pusėje esantį mišką, vadinamą Sasojinės mišku, vesdavosi <strong>žmones</strong>.<br />
Po kurio laiko miške pasig<strong>ir</strong>sdavo šūviai. Kareiviai grįždavo ten palikę išvestuosius. Kaip ilgai<br />
buvo g<strong>ir</strong>dimi šūviai <strong>ir</strong> kiek žmonių buvo nuvesta į mišką, žinių neturime.<br />
Ketv<strong>ir</strong>tųjų Tučių kaimo dvare 1937 m. gimė nusipelniusi artistė Gražina Balandytė-Čygienė,<br />
1995 m. apdovanota DLK Gedimino III laipsnio ordinu. Tučių kaime gimė žymus bažnytinio<br />
meno kūrėjas skulptorius Stasys Kinčinas. Daug jo darbų puošia Viekšnių, Mažeikių, Kuršėnų <strong>ir</strong><br />
kitas Žemaitijos bažnyčias. Daug jo sukurtų koplytstulpių <strong>ir</strong> koplytėlių pastatyta pakelėse <strong>ir</strong><br />
3
kapinėse. Generolas S. Raštikis savo atsiminimuose rašė, kad, gyvenant Vokietijoje vienoje karo<br />
pabėgėlių stovykloje, S. Kinčinas nuolat kalbėdavo apie gimtąjį kraštą, laukė dienos, kuomet<br />
galės grįžti <strong>ir</strong> darbais puošti Žemaitiją.<br />
Po 1918 m. Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo p<strong>ir</strong>moji mokykla Tučių kaime buvo<br />
atidaryta 1922 m. ūkininko Adomo Andriuškos gyvenamajame name. Tais metais mokiniu buvo<br />
<strong>ir</strong> šio rašinėlio autorius. Vėliau, gal po dvejų metų, mokykla buvo perkelta į Kazimiero Morkūno,<br />
o iš čia į Vinco Geležinio gyvenamąjį namą. Po kelerių metų mokyklą perkėlė į Jono Muniaus<br />
sodybą. Dar vėliau ji tapo p<strong>ir</strong>mųjų Tučių septynmete mokykla.<br />
1941 m. ūkininko A. Andriuškos šeima buvo ištremta į Sib<strong>ir</strong>ą. Tuomet į jo sodybą iš<br />
J. Muniaus namų buvo perkelta <strong>ir</strong> ši mokykla. Taip beveik po 20 metų, pabuvojusi trijose Tučių<br />
kaimo ūkininkų sodybose, mokykla grįžo į savo gimtuosius namus, nenutoldama nuo<br />
Trimėsėdžio upelio. Tačiau kaime sumažėjo jaunimo, mokyklinio amžiaus vaikų. Todėl ilgainiui<br />
p<strong>ir</strong>mųjų Tučių septynmetė mokykla buvo uždaryta, jos inventorius perduotas Kapėnų<br />
devynmetei. Antrųjų Tučių mokykla, kurį laiką įsikūrusi P. Kontrimo dvare, beveik po 50 metų<br />
(1928<strong>—</strong>1977) dėl tokių pat priežasčių taip pat uždaryta. Tučių kaimo mokyklose ilgus<br />
dešimtmečius d<strong>ir</strong>bo daug iškilių mokytojų <strong>—</strong> tikrų Lietuvos patriotų.<br />
Pradžioje mokytojai po kelis mėnesius negaudavo atlyginimo. P<strong>ir</strong>maisiais nepriklausomybės<br />
metais trūko mokyklinio inventoriaus, rašymo priemonių, vadovėlių. Tačiau darbas mokyklose<br />
v<strong>ir</strong>te v<strong>ir</strong>ė: stengėsi mokytojai <strong>ir</strong> mokiniai bei jų tėvai. Buvo metas, kai mokiniai vietoje<br />
sąsiuvinių rašydavo ant įrėmintų juodo kalkakmenio lentelių, o rašiklis buvo 3<strong>—</strong>4 mm diametro<br />
grafitinis strypelis, vadinamas grifeliu arba net paprasta vinis.<br />
Kokius mokslus buvo baigę mūsų kaimo mokytojai, kuriuos kartais pavadindavo „kaimo<br />
liktarnomis”, tikslių žinių neturime. Žinome, kad dalis jų buvo baigę mokytojų kursus Žagarėje,<br />
kiti <strong>—</strong> Šiaulių, Telšių <strong>ir</strong> kitas mokytojų seminarijas. P<strong>ir</strong>moji I Tučių 1922 m. įsteigtos mokyklos<br />
mokytoja buvo Antanina Praniauskaitė, kilusi iš Akmenės valsčiaus Montartiškės dvaro ar<br />
kaimo. Ji buvo p<strong>ir</strong>moji <strong>ir</strong> mano mokytoja.<br />
Antras šioje mokykloje mokytojas buvo Pranas Kučinskas, kilęs iš Viekšnių valsčiaus<br />
Sv<strong>ir</strong>končių kaimo, kurį 1943 m. nužudė raudonieji partizanai. Mokyt. P. Kučinskas 1925 m.<br />
mums, mokiniams, parodė <strong>ir</strong> p<strong>ir</strong>mąsias nepriklausomos Lietuvos monetas. Vėliau mus mokė<br />
Antanas Kęsminas, kilęs iš Mažeikių vlsč. Geidžių bažnytkaimio. Šie mokytojai man davė<br />
3 skyrių tuometinės pradžios mokyklos išsilavinimą, o gauti baigimo pažymėjimui egzaminus<br />
laikyti turėjau Viekšnių pradžios mokykloje.<br />
Po kelerių metų I Tučių mokykla turėjo 4 skyrius. Tačiau dar keletą metų baigiamuosius<br />
egzaminus mokiniai laikydavo II Tučių mokykloje. Šioje mokykloje 4 skyrių baigiamuosius<br />
egzaminus 1936 m. laikė <strong>ir</strong> gavo baigimo pažymėjimą mano brolis Aleksandras.<br />
Mano žiniomis, I Tučių mokyklose yra mokytojavę Antanas Rimkus, Ieva Danilevičiūtė,<br />
1918 m. Lietuvos savanoris kūrėjas Vyties kryžiaus kavalierius Vincas Šiušė, Antanas Kilpys,<br />
tragiškai žuvęs autoavarijoje, <strong>ir</strong> Henrikas Kybartas. Paskutinis šioje mokykloje mokytojavo <strong>ir</strong> jos<br />
d<strong>ir</strong>ektoriumi buvo ilgamečio Tučių kaimo dūdų orkestro vadovo sūnus Jonas Žalys.<br />
Keletą metų I Tučių mokykloje d<strong>ir</strong>bo Telšių mokytojų seminarijos auklėtinis Petras Daugintis.<br />
Jis nebuvo mano mokytojas, tačiau palaikėme draugiškus ryšius, jį gerai pažinojau. Jis 1937 m.<br />
baigė Lietuvos karo mokyklą, jam buvo suteiktas atsargos jaunesnio leitenanto laipsnis. Įstojo į<br />
Jėzuitų ordiną <strong>ir</strong> į Kauno kunigų seminariją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, <strong>ir</strong> mudviejų ryšiai<br />
nutrūko. Po 50 metų gavau jo laišką <strong>ir</strong> štai ką sužinojau. P. Daugintis, kunigas S. J., socialinių<br />
mokslų daktaras, darbuojasi išeivijos lietuvių spaudoje. Per tą laiką sielovados darbą d<strong>ir</strong>bo<br />
Urugvajuje, Brazilijoje <strong>ir</strong> Š. Amerikoje. M<strong>ir</strong>ė 1996 m. Čikagoje.<br />
<strong>Apie</strong> II Tučių mokykloje d<strong>ir</strong>busius mokytojus mūsų žinios menkos. Čia mokytojavo<br />
P. Sijanas, kun. S. Urbelis, S. Šulcaitė, J. Mažeika, tėvų komiteto p<strong>ir</strong>mininkas 1936 m. buvo<br />
F. Zibertas. Paskutinė šios mokyklos vedėja 1977 m. buvo mokytoja Vaglienė.<br />
Būtume dėkingi tėviškės žinovams, kurie patikslintų <strong>ir</strong> papildytų pasakojimą apie Tučius.<br />
Praverstų svarbesnės kaimo žinios, papročių <strong>ir</strong> kultūros faktai, iškilių sodiečių bruožai <strong>ir</strong><br />
asmenybių biografijos.<br />
4
Rozga Leopoldas. Inžinierius <strong>ir</strong> istorikas: [Juozas Fabijonavičius] // Vienybė. <strong>—</strong> 1999. <strong>—</strong><br />
Gruod. 31: <strong>ir</strong> nuotrauka. <strong>—</strong> Tekste:<br />
Nuo penkerių metų gyveno tuometiniame Viekšnių valsčiuje, dabar jau visiškai ištuštėjusiame<br />
<strong>ir</strong> iš sąrašų išbrauktame Marijampolės kaime. Tėvai ten turėjo 20 hektarų ūkį <strong>ir</strong> augino tris sūnus<br />
<strong>ir</strong> dvi dukteris. [...]. Juozas, baigęs pradinę mokyklą Viekšniuose, toliau mokslų sėmėsi<br />
Dotnuvoje, Kauno „Pavasario” gimnazijoje, Vytauto Didžiojo universitete, o baigė Vilniaus<br />
universitetą. [...]. 1994 metais žurnalas „Mokslas <strong>ir</strong> gyvenimas” išleido jo knygą „Bažnyčios <strong>ir</strong><br />
religinės bendruomenės Lietuvoje”. <strong>—</strong> Visas tekstas:<br />
Įdėmesni periodinės spaudos skaitytojai seniai yra įsiminę Juozo Fabijonavičiaus vardą, nes<br />
retas leidinys nėra spausdinęs jo straipsnių, apmąstymų, poleminių pastabų opiais <strong>ir</strong> ginčus<br />
keliančiais klausimais. Tačiau tik neseniai, kai į rankas pateko keli jo straipsniai apie mūsų <strong>ir</strong><br />
aplinkinių rajonų kaimus bei miestus, sužinojau, kad tai mūsų kraštietis, seniai nutolęs nuo<br />
Žemaitijos, bet siela <strong>ir</strong> mintimis visuomet buvęs <strong>ir</strong> tebesantis čia. O vyresnės kartos inžinieriai<br />
poną Juozą pažįsta kaip kolegą <strong>ir</strong> kaip mokslininką, visuomet siekusį savo žiniomis pasidalinti su<br />
kitais.<br />
Gimęs netoli Telšių P<strong>ir</strong>mojo pasaulinio karo bangai ritantis per Lietuvą, Juozas Fabijonavičius<br />
nuo penkerių metų gyveno tuometiniame Viekšnių valsčiuje, dabar jau visiškai ištuštėjusiame <strong>ir</strong><br />
iš sąrašų išbrauktame Marijampolės kaime. Tėvai ten turėjo 20 hektarų ūkį <strong>ir</strong> augino tris sūnus <strong>ir</strong><br />
dvi dukteris. Visi sūnūs buvo linkę į mokslus, Jonas <strong>ir</strong> Alfonsas tapo veterinarijos gydytojais, o<br />
Juozas, baigęs pradinę mokyklą Viekšniuose, toliau mokslų sėmėsi Dotnuvoje, Kauno<br />
„Pavasario” gimnazijoje, Vytauto Didžiojo universitete, o baigė Vilniaus universitetą.<br />
<strong>—</strong> Tarnavau dar nepriklausomos Lietuvos kariuomenėje, buvau daliniuose, kurie 1939 metais<br />
žygiavo į Lietuvai sugrąžintą Vilnių. Visam gyvenimui atmintyje liko jaudinantys vaizdai, kaip<br />
mus sutiko Vilniaus gyventojai, <strong>—</strong> prisimena Juozas Fabijonavičius. Deja, šviesius prisiminimus<br />
greit užtemdo niūrūs: kaip ėmė plūsti į Lietuvą hitlerinių ordų triuškinamos Lenkijos kariškiai,<br />
dar taip neseniai buvę išdidūs, kaip jie buvo internuojami, kaip Lietuvos žmonės, nors <strong>ir</strong><br />
nepam<strong>ir</strong>šę pat<strong>ir</strong>tų skriaudų, gailėjo nelaimės ištiktos tautos.<br />
Per ilgą, jau 84 metų, Juozo gyvenimą gimtajame krašte penkis kartus keitėsi politinė<br />
santvarka, okupantai ateidavo <strong>ir</strong> būdavo išvaromi ar patys išsinešdindavo, o Lietuva buvo <strong>ir</strong> liko,<br />
nes čia gyveno didžioji tautos dalis, čia buvo puoselėjama gimtoji kalba <strong>ir</strong> iš senolių perimtoji<br />
kultūra. Nuo 1948-ųjų Juozas Fabijonavičius buvo Klaipėdos „S<strong>ir</strong>ijaus” gamyklos vyriausiuoju<br />
inžinieriumi, rūpinosi jos atstatymu, vėliau <strong>—</strong> gamybos plėtra <strong>ir</strong> techniniu atnaujinimu. Tad<br />
suprantamas patyrusio specialisto apmaudas, kad nūnai šiai gamyklai leista sunykti, kad ji,<br />
Lietuvos žmonių rankomis pastatyta, tapo Lietuvai nebereikalinga. Kadaise sovietinė okupacinė<br />
valdžia negalėjo taikstytis, kad antras pagal rangą didžiulės įmonės vadovas nestoja į partiją, kiti<br />
juk kantriai laukia eilėje, kol bus pakviesti. Uostamiestyje tapęs nebepageidautinu, Juozas<br />
Fabijonavičius persikėlė į Vilnių <strong>ir</strong> 24 metus d<strong>ir</strong>bo „Termoizoliacijos” moksliniame institute,<br />
vadovavo akustikos laboratorijai, čia d<strong>ir</strong>bdamas, apgynė disertaciją, po nostrifikacijos yra<br />
technikos mokslų daktaras.<br />
<strong>—</strong> Visą gyvenimą jokiai partijai nepriklausiau, nepriklausau <strong>ir</strong> dabar, <strong>—</strong> kaip k<strong>ir</strong>viu nukerta<br />
mokslininkas, tarsi atsakydamas ar paaiškindamas, kaip išliko politikos sūkurių nenublokštas į<br />
ledines tolumas, kuriose atsidūrė kai kurie giminės. Bet įdėmi okupantų akis nuolat sekė<br />
mokslininką, 1984 metais jo bute buvo padaryta krata, aptikta anuomet draustos literatūros. Jau<br />
garbingo amžiaus sulaukusiam <strong>ir</strong> visuomenei žinomam mokslininkui, technikos populiarintojui,<br />
byla nebuvo iškelta, bet su darbu institute teko atsisveikinti. Baigėsi <strong>ir</strong> jo, kaip technikos<br />
publicisto, karjera, palikusi daugiau kaip 150 mokslinių <strong>ir</strong> populiarių straipsnių daugelyje<br />
laikraščių <strong>ir</strong> žurnalų.<br />
Prie balto popieriaus lapo Juozas Fabijonavičius sėdo tik 1989 metais, ėmus švisti<br />
nepriklausomybei. Bet dabar mokslininkas ėmėsi gvildenti kitas, šiandienai aktualias temas <strong>—</strong><br />
religinių konfesijų istoriją <strong>ir</strong> santykius mūsų krašte, Lietuvoje gyvenančių tautų istoriją <strong>ir</strong><br />
santykius su lietuviais, tarpukario Lietuvos kariuomenės, Lietuvos miestų <strong>ir</strong> kaimų praeities<br />
epizodus. J. Fabijonavičius savo pareiga laiko prikelti iš užmaršties kovotojų dėl Lietuvos<br />
nepriklausomybės vardus.<br />
5
Bene svarbiausias <strong>ir</strong> p<strong>ir</strong>miausia į akis krentantis J. Fabijonavičiaus rašinių bruožas <strong>—</strong><br />
tolerancija kitaip mąstantiems <strong>ir</strong> kitokias religijas išpažįstantiems, troškimas, kad gimtajame<br />
krašte vyrautų santarvė <strong>ir</strong> broliškas gerumas, o ne pyktis <strong>ir</strong> kerštas. Tokie pat geranoriški, jo<br />
nuomone, turėtų būti <strong>ir</strong> Lietuvos santykiai su kaimynais. Mokslininkas nori, kad šalis nekartotų<br />
pavojingų <strong>ir</strong> praeityje daug žalos padariusių klaidų, kad būtų d<strong>ir</strong>bama išvien <strong>ir</strong> nesavanaudiškai<br />
dėl mūsų visų tėvynės, dėl Lietuvos. Šiais troškimais dvelkia jo rašiniai kraštotyros <strong>ir</strong> kultūros<br />
leidiniuose „Gimtinė”, „Voruta”, „Šiaurės Atėnai”, „Atgimimas”, nemažai jų paskelbta <strong>ir</strong><br />
„Respublikoje”, „Švyturyje”, „Ūkininko patarėjo”, „Kario” bei kituose žurnaluose <strong>ir</strong><br />
laikraščiuose <strong>—</strong> iš viso daugiau kaip 200 publikacijų! O 1994 metais žurnalas „Mokslas <strong>ir</strong><br />
gyvenimas” išleido jo knygą „Bažnyčios <strong>ir</strong> religinės bendruomenės Lietuvoje”.<br />
Pasiguodė garbusis kraštietis, kad pastaruoju metu sveikata nebeleidžia taip intensyviai d<strong>ir</strong>bti,<br />
kaip š<strong>ir</strong>dis norėtų. O pasakyti šis šviesus žmogus tikrai turi daug ką.<br />
6