7 skyrius: ūkis. ekonomika. technika. medicina
7 skyrius: ūkis. ekonomika. technika. medicina
7 skyrius: ūkis. ekonomika. technika. medicina
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
7 SKYRIUS: ŪKIS. EKONOMIKA. TECHNIKA. MEDICINA<br />
POSKYRIAI:<br />
7.1. NESUSKIRSTYTOS Į POSKYRIUS ŽINIOS<br />
7.2. ŽEMĖS ŪKIS<br />
7.2.1. ŪKININKAI. VALSTIEČIAI<br />
7.2.2. KOLŪKIAI. BENDROVĖS<br />
7.3. PRAMONĖ. VERSLAS. AMATAI<br />
7.3.1. KERAMIKA. PUODŲ IR KITŲ NEDIDELIŲ MOLIO DIRBINIŲ GAMYBA<br />
7.3.2. PLYTŲ GAMYBA. ŽIBIKŲ PLYTINĖ<br />
7.3.3. KOKLIŲ, ČERPIŲ GAMYBA<br />
7.4. PREKYBA<br />
7.5. TECHNIKA. ELEKTROTECHNIKA<br />
7.6. TRANSPORTAS<br />
7.7. RYŠIAI. TELEFONAS. PAŠTAS<br />
7.8. MEDICINA<br />
1
7.1. NESUSKIRSTYTOS Į POSKYRIUS ŽINIOS<br />
„Čia išeina ant licitacijos p. Moros Daubiškių dvaras...”, Viekšniai / K. P. — (Iš Lietuvos)<br />
// Vilniaus žinios. — 1907, liep. 3 (16) (nr. 82), p. 2. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija:<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004. — 448 p. —<br />
P. 204. — [K. P. čia — Petras Gudauskas].<br />
„Viekšnių parapijoje po banku pavesti...”: [apie dvarų išpardavimą] / K. Pegas. — (Iš<br />
Lietuvos) // Vilniaus žinios. — 1907, liep. 18 (31) (nr. 95), p. 3. — Žinios aprašui iš: Lietuvos<br />
bibliografija: Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004.<br />
— 448 p. — P. 204.<br />
„Viekšniškiai, dagirdę kad banko bus parduodami dvarai...”: [apie valstiečių sujudimą ir<br />
Viekšnių gyventojų išpuolį prieš žydus] / Naujikas. — (Žinios iš Lietuvos) // Lietuvos ūkininkas.<br />
— 1907, liep. 11 (24) (nr. 28), p. 428—429. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija: Serija C.<br />
Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004. — 448 p. — P. 204. —<br />
[Naujikas čia — Jonas Klimas].<br />
„Vartotojų draugijoj įvestas puikus dalykas...”: [apie mezgimą mašinomis], Viekšniai / V.<br />
— (Kronika. Draugijų gyvenimas) // Viltis. — 1911, kovo 6 (19) (Nr. 27), p. 3. — Žinios aprašui<br />
iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1911.<br />
D. 1. — Kaunas, 2003. — 408 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus<br />
pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
Šiaulių ukės paroda // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 37. — Rugs. 13 (26).<br />
— P. 583. — Tekste: „Rugsėjo 3, 4 ir 5 dienomis Šiauliuose įvyko ukės paroda, surengta Šiaulių<br />
ukės draugijos. [...]. Viekšnių vartotojų draugija išstatė mašina namie austas žekes. Žekės austos<br />
iš musų linų, labai dailios ir nesvietiškai pigios. Puikių žekių pora 25 kap. Kaip matant visas tuoj<br />
ir išpirko. [...]. [Pasirašė:] Parodos lankytojas.”<br />
„18-tą d. spalių 1911 metų... buvo sutaisyta gyvulių paroda...”, Viekšniai / L. L. —<br />
(Kronika. Įvairios žinios) // Viltis. — 1911, lapkr. 16 (29) (Nr. 133), p. 3—4; Aušra. — 1911,<br />
lapkr. 24 (Nr. 4), p. 59. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų<br />
periodinių leidinių publikacijos. 1911. D. 1. — Kaunas, 2003. — 408 p. — [BK pastaba: Apraše<br />
po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės. L. L. —<br />
Liudas Laikūnas].<br />
„Sausio 26 d. Kauno ūkio komisijos atsiųstas agronomas p. [B.] Miliušis laikė čia<br />
paskaitą apie sodininkavimą...”, Viekšniai // Viltis. — 1914. — Saus. 30 (vas. 12). — P. 2. —<br />
(Iš Lietuvos. Paskaitos). — Parašas: Bur. Ragutis. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos<br />
bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1. — Kaunas, 1998.<br />
— 476 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas,<br />
slapyvardis, parašyti prie žinutės. Burokiškių Ragutis — tikroji pavardė Talmantas Jurgis].<br />
„Viekšniuose... suruošė medžių sodinimo šventę...” // Lietuvos žinios. — 1914. — Geg. 2<br />
(15). — P. 3. — (Mokslas ir mokyklos). — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija.<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1. — Kaunas, 1998. — 476 p.<br />
Vartotojų dr[augija] / Narys P. — (Lietuvos žinios. Viekšniai) // Lietuvos žinios. — 1915,<br />
saus. 23 (vas. 5), p. 2. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų<br />
periodinių leidinių publikacijos. 1915—1917. D. 1. — Kaunas, 2000. — 384 p. — [BK pastaba:<br />
Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės.<br />
Narys P. — spėliojama, kad tikroji pavardė Petras Bimba].<br />
„Sausio 16 d. buvo čia visuotinis metinis vartotojų draugijos susirinkimas...”, Viekšniai /<br />
Ventos malda. — (Iš Lietuvos. Draugijų gyvenimas). — Lent. // Viltis. — 1915, saus. 27 (vas. 9),<br />
2
p. 2. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių<br />
publikacijos. 1915—1917. D. 1. — Kaunas, 2000. — 384 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo<br />
brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
„Sausio 16 d. buvo visuotinis vartotojų draugijos susirinkimas...”, Viekšniai. — (Iš<br />
Lietuvos) // Vienybė. — 1915, vas. 3 (16), p. 74. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos<br />
bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1915—1917. D. 1. —<br />
Kaunas, 2000. — 384 p.<br />
Vartotojų draugija / Viekšnių vartotojų dr-jos v-ba: pirm. J. Klimavičius, pirm. pavad.<br />
M. Žilinskis, sekr. kun. J. Urbanavičius, v-bos nariai J. Gargas, A. Baltutis, P. Galminas. —<br />
(Lietuvos žinios. Viekšniai) // Lietuvos žinios. — 1915, vas. 18 (kovo 3), p. 2. — Žinios aprašui<br />
iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1915—<br />
1917. D. 1. — Kaunas, 2000. — 384 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės<br />
autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
Žr. taip pat:<br />
Koresp[ondento] prierašas / P. — (Lietuvos žinios. Viekšniai) // Lietuvos žinios. — 1915,<br />
vas. 18 (kovo 3), p. 2—3. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C.<br />
Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1915—1917. D. 1. — Kaunas, 2000. — 384 p. —<br />
[BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti<br />
prie žinutės. P. — spėliojama, kad tikroji pavardė Petras Bimba].<br />
„Vasario 13 dieną čia buvo visuotinis vartotojų draugijos narių susirinkimas...”,<br />
Viekšniai / Burokiškių Ragutis. — (Žinios iš Lietuvos. Po visą kraštą. Mūsų draugijos) //<br />
Lietuvos aidas. — 1918, kovo 5 (Nr. 28), p. 3; Tėvynės sargas. — 1918, kovo 5 (Nr. 9), p. 9. —<br />
Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių<br />
publikacijos. 1918. D. 1. — Kaunas, 2001. — 478 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio<br />
/ žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės. Burokiškių Ragutis —<br />
tikroji pavardė Jurgis Talmantas].<br />
„Prieš karą mūsų miestelis pažangiai ėjo pirmyn...”: [apie karo nuostolius ir švietimo<br />
būklę] / Piemuo; [su redakcijos prierašu]. — (Mūsų žinios. Viekšniai) // Darbo balsas. — 1918,<br />
kovo 16 (Nr. 12), p. 14. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų<br />
periodinių leidinių publikacijos. 1918. D. 1. — Kaunas, 2001. — 478 p. — [BK pastaba: Apraše<br />
po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
„Viekšniai. Šiais metais...” // Žemaitis. — Telšiai, 1929. — Gruod. 22. — Nr. 51 (227). —<br />
P. 5. — Tekste:<br />
Viekšniai. Šiais metais Mažeikių Apskr. V-ba pradėjo grįsti kelią Viekšniai—Stotis. Sąmatoj<br />
numatyta tam reikalui 86,800 Lt. Iš Vyriausybės atleista tik 8000 Lt. Tame pačiame kely per<br />
„Kalupio” upelį pastatyta betoninis tiltas, bet, deja, juo pasinaudot negalima, nes nėra pylimo<br />
supilta.<br />
Kadangi judėjimas didelis, tai žinoma piliečiai maudosi po griovius aplenkdami tiltą, na ir,<br />
žinoma, keikia. Dauguma piliečių kalba, kad tokios nesąmonės nebūtų, jei apskr. <strong>technika</strong>s<br />
daugiu mąstytų.<br />
Viekšnių <strong>skyrius</strong> // Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjungos<br />
kalendorius-adresų knyga 1933 metams. — Kaunas. — 1933. — P. 91. — Tekste:<br />
„Viekšnių sk. įsteigtas 1932 X. 23 d. Nors šis miestelis ir nedidelis, tačiau lietuvių<br />
verslovininkų čia apsčiai esama. Skyrių suorganizuoti padėjo vietos inteligentai. Su ypatingu<br />
malonumu čia tenka pažymėti, kad net steigiamąjį susirinkimą atidarė ir gražiai susirinkusius<br />
pasveikino gerbiamas vidurinės mokyklos direktorius p. J. Sliesoraitis. Skyriaus valdyba<br />
sudaryta iš šių asmenų: A. Spingis — pirmininkas, J. Sliesoraitis — iždininkas ir J. Gelžinis —<br />
3
sekretorius. Skyrius, kad ir jaunas, bet jau nemaža yra nuveikęs. Ypač uoliai platinamas<br />
„Verslas” ir varoma propaganda organizacijos reikalu.” Yra valdybos narių nuotrauka.<br />
Šalčius P. Žemės ūkio organizacijos Lietuvoje. Iki 1915 metų. — Kaunas, 1937. — P. 99,<br />
219, 225. — Tekste: Vartotojų bendrovės:<br />
„Viekšnių — įsteigta 1909. III. 20, pradėjo veikti 1909. XI. 17. Įsitaisė mezgimo dirbtuvę.<br />
1913 m. narių 297, įnašų 7 007 r., prekių parduota už 44 903 rub., gryno pelno 1 495 r. 95 k., iš<br />
kurio paskirta 6 % už įnašus, 3½ % už įpirkimą nariams. (A. Bukantas buvo pirmininku).<br />
„Nutarta už įpirktas 1914 m. trąšas dividendo neimti, o pigiau jas pardavinėti”. (Viltis. — 1914.<br />
— Nr. 35). Daugiausiai veikė kun. J. Domarkas. 1914 m. įnašų 7 350 r., atsargos 1 245 r., gryno<br />
pelno 2 335 r. 70 k., prekių apyvarta 42 118, iš kurio skirta 6 % nariams už įnašus, 3½ % už<br />
įpirkimą. Steigėjui kun. Vituviui išreikšta padėka. [...]. Registracijos duomenys rodo, kad Kauno<br />
gub. ligi didžiojo karo buvo įregistruotos šios kooperatinės pieninės: [...] 9. Viekšnių — 1914 m.<br />
rugpiūčio m. 2 d. [...]. Viekšnių pieninė įsteigta 1914 m. rugpiūčio mėn. 28 dieną.”<br />
Gaudėšys J. Mano linkėjimai // Verslas (Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30 (283—284). — VI metai. — P. 1. —<br />
Visas tekstas:<br />
Pirmas, kas Viekšnius įkūrė, matomai, buvo gilus svajotojas, o gal net įžymus dainius ir taip<br />
nuostabiai gamtos išpuoštoj aplinkumoj jis pasirinko savo buveinę! Ir šiandien Virvytės ir Ventos<br />
pakrantėse skamba protėvių dainos ir išvargintai sielai teikia dangiškos paguodos. Bet gyvenimo<br />
apystovos kitėjo ir kova dėl būvio reikalauja naujų jėgų, naujos kūrybos. Viekšniai ir čia parodė<br />
savo sugebėjimą, energiją ir žemaitišką patvarumą. Pirmi diegai verslo ir pramonės srity jau<br />
puikiai pasireiškė ir galima tik palinkėti Viekšnių pionieriams, kad jų darbuotė pasiektų<br />
aukščiausio tikslo, o patys Viekšniai taptų vienas iš gražiausių, laimingiausių Lietuvos kampelių.<br />
Viekšn., ats. plk. lt. J. Gaudėšys.<br />
Kenstavičius Ant[anas]. Viekšniai seniau ir dabar // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 2. — Visas tekstas:<br />
Prie rusų valdymo Viekšniai buvo skaitomas lyg ir apskrities miestu, ten buvo visos<br />
tuometinės įstaigos, visi aplinkiniai miesteliai turėjo su reikalais kreiptis į Viekšnius. Praūžus<br />
karo audroms reikėjo viską atstatyti iš naujo. Sunku buvo tiek miestiečiams, tiek kaimo<br />
žmonėms. Miestiečiams stigo pinigų, kaimo žmon. pasėlių, gyvulių ir pagaliau darbininkų. Bet iš<br />
prigimties gajus žemaitis ir karo nuteriotam krašte atsigavo. Prie to daug prisidėjo ir vietos<br />
išeiviai amerikiečiai, kurie savo gimines sušelpdavo arba bendrai padėdavo savo miestelio<br />
kultūrinimui. Vieną iš tokių galima paminėti ir mums verslininkams artimą žmogų sk. pirm. Ant.<br />
Spingį. Jis, kitų Amerikoj gyvenančių viekšniškių padedamas, įsteigė pirmą visam apskrity viešą<br />
biblioteką — skaityklą. Lietuviams versluose pirmus ledus pralaužė Vilčikauskai, Urvikiai,<br />
Pundzius, Lungiai, Sakalauskai ir kt. Savo laiku buvo pagarsėjusi ne tik apylinkėje, bet ir visoje<br />
Lietuvoje kooperatinė vartotojų b-vė „Ąžuolas”, kuri kaip ir daugis mūsų kooperatyvų<br />
trukšmingai bankrutavo įtraukdama į bėdą daugel žmonių. Ir pramonėje viekšniškiai yra<br />
pasireiškę. Galima tvirtinti, kad molio gaminių — indų gamyba Lietuvoje prasidėjo ir paplito tik<br />
iš Viekšnių. Tos rūšies dirbtuvių Viekšniuose priskaitoma 6. Viekšnių keramikų dirbiniai<br />
apkeliauja ir pasiekia visas mūsų krašto vietas. Masiniai yra Viekšniuose gaminama ir apavai<br />
kaimui, kurie taip pat pasiekia Dzūkiją ir kt. Viekšniuose yra keletas lentpiūvių, iš jų<br />
pažymėtinos Norkaus ir Požerskio. A. Bružo ir sūnų vadovaujama vilnų karšykla ir verpykla turi<br />
išsidirbusi savo vardą. Kiek toliau kaime nuo Viekšnių apie 7 km. yra popieriaus — kardono<br />
fabrikas.<br />
Viekšniai gulėdami prie dviejų sriaunių upių, kaip Ventos taip ir Virvytės, neturi tinkamos<br />
elektros energijos. Čia vienas koncesininkas kitatautis, mažai atsižvelgdamas į gyventojų<br />
reikalus, teikia miesteliui sulig noro elektros energiją ir už ją lupa gana aukštas kainas. Savo<br />
laiku vietos pramon. J. Brika buvo pradėjęs statyti elektros stotį, bet kažkas jam sukliudė darbui<br />
4
įpusėjus. Nesant geros, pigios ir pastovios elektros energijos vietos verslininkai savo mašinoms<br />
varyti negali panaudoti šių laikų moderniškas jėgas.<br />
Vienas dar blogumas, kuris atsiliepia į visų verslininkų bei šiaip miestelio gyventojų interesus<br />
yra tas, kad yra per toli geležinkelio stotis už apie 3,5 km. Dar tik laimė, kad pastaraisiais metais<br />
tapo nutiestas tarp stoties ir miestelio plentas, o šiaip tiek prekių, tiek žmonių susisiekimas buvo<br />
blogas. Prie progos norisi priminti ir atkreipti dėmesį tų, nuo kurių priklauso duodamieji leidimai<br />
vežioti keleivius iš stoties ir į stotį. Reikėtų reikalauti, kad tie vežikai įsitaisytų padoresnius<br />
vežimus ir ne taip kankintų gyvulius ir kad nedarytų gėdos bendrai Viekšnių reprezentacijai.<br />
Tektų kai kam pagalvoti ir apie vasarviečių įrengimą Viekšniuose. Viekšnių apylinkės tiesiog<br />
pasakiškos, miškai, upės, gražūs vaizdai. Vargu bau Lietuvoje rasis kur gražesnių vietų. Mano<br />
manymu daugiau iniciatyvos turėtų pasiimti valsčiaus savivaldybė, pradžioje, ar tai užkviesdama<br />
stovyklauti iš plačios Lietuvos skautus, ar kitas organizacijas. Su laiku Viekšnių apylinkės galėtų<br />
virsti vasarvietėmis, kurios savo gražumu praneša ir Kaunijos apylinkes. Būtų galima susilaukti<br />
svečių ir iš užsienio — iš Latvijos. Kas prieš keletą metų ir buvo pastebėta, bet nesant vasaroti<br />
tinkamų sąlygų, tas rekalas kaip ir atpuolė.<br />
Žemaitija bendrai amatų mokslo atžvilgiu yra nuskriausta. Tik vienuose Telšiuose yra amatų<br />
mokykla. Argi jos užtenka? Toli gražu ne. Reiktų į tai atkreipti dėmesį ir mano įsitikinimu<br />
Viekšniuose amatų mokyklai vieta būtų tinkamiausia. Čia yra lig ir centras prie Latvių pasienio,<br />
Žemaitijos pakraščio. Esanti vidurinė mokykla tos paskirties, kokią galėtų atlikti amatų mokykla,<br />
neatliks ir neparengs žmones gyvenimui, savarankiškiems verslams. Tuo labiau vidurinės<br />
mokyklos reikalas sumažėja, kad už 14 klm. yra Mažeikiuose pilna gimnazija. Žemaitijoje amato<br />
išmokti, be Telšių, jaunimas niekur negali, kad ir toj pat vienintelėj amatų mokykloj yra<br />
priimamas tik apribotas mokinių skaičius. Dalykas labai rimtas ir artimiausiu laiku spręstinas.<br />
Viekšnių kultūrinis gyvenimas yra lyg ir apmiręs. Vietos inteligentija laikosi pasyviai ir su<br />
paprasta liaudim mažai tenori turėti reikalų.<br />
Be abejo, yra keletas žmonių, sakysim, iš tų pačių mokytojų, kurie dirba beveik su visais, bet<br />
didi dauguma darbo kratosi ir leidžia pačiam gyvenimui eiti, rutuliotis. Baigdamas noriu sušukti<br />
viekšniškiams kartu su anuo poetu: „Į darbą, broliai, vyrs į vyrą, šarvuoti mokslu vien giliu,<br />
paimkim arklą, knygą, lyrą, ir eikim Lietuvos keliu”.<br />
A. K. [Antanas Kenstavičius]. Viekšniškiai prekybininkai buvo pirmieji lietuviško<br />
spausdinto žodžio skleidėjai: Pas prof. Mykolą Biržišką // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 2. — Visas tekstas:<br />
Malonus viekšniškis, buvęs Vilniui vaduoti s-gos pirm., prof. Mykolas Biržiška priėmė<br />
„Verslo” bendradarbį ir šiam specijaliam numeriui pareiškė savo mintis.<br />
— Bendram mano krašto — tėviškės kultūringumui didelės reikšmės turi mokykla. Čia<br />
sąlygos nepergeriausios, blogos ir išmėtytos po įvairias vietas patalpos. Mokiniai žemaičiukai<br />
yra verčiami savo tarmiškos kalbos iš pat savo mokslo pirmos dienos atsisakyti kaipo negražios.<br />
Bloga, kad žemaičiams yra skiriami kitų vietų mokytojai. Viekšnių inteligentija kiek man teko<br />
nugirsti ir pastebėti kultūriniam darbui mažai tėra atsidavusi ir yra užsiėmę kažkokiais pašalinias<br />
darbais. Viekšniškiai prekybininkai, k. t. Antanavičius, Vilčikauskas, Dargis pirmieji buvo toje<br />
apylinkėje spausdinto lietuviško žodžio skleidėjai. Darant žandarams kratas šie verslininkai<br />
įspėdavo turinčius lietuviškų knygų, jų tarpe ir mus — sako p. profesorius. Viekšnių apylinkėse<br />
pirma skambėdavo gražios žemaičių sutartinės, jas rusų laikais buvęs klebonas Zeleckis<br />
drausdavo dainuoti ir pats dainininkus išvaikydavo. Jo orientacija buvusi grynai lenkiška. Po<br />
Vilniaus Seimo 1905 m., tautinei atgimimo sąmonei švystelėjus, miestely įvykęs mitingas, kur<br />
kalbėjo vietinis žemaitis Rušinas ir Landsbergaitė. Viekšnių apylinkės dvaruose yra pas savo<br />
draugus studentus sukinėjęsi ir gyvenę Simanas Daukantas, Ivinskis. Per 1863 metų sukilimą,<br />
kaip man teko išgirsti, iš Viekšnių yra žuvę Bortkevičius, Daugirdas, Pančerinskis, Gurskis.<br />
Charakteringų dalykėlių teko išgirsti man apie vietos dvarininkėlius — sako prof. M. Biržiška.<br />
Tūla Radzevičiūtė nėjusi kaip kiti dvarininkai prieš lietuvius, ji artėdavusi prie liaudies,<br />
vilkėdavo net paprastus rūbus, kalbėdavo žemaitiškai. Sako, tai buvę daroma ir su tam tikru<br />
išskaičiavimu bei kaž ko nujautimu. Apie Viekšnius gyveno garsios caro Aleksandro II rūmų<br />
5
damos Mozai. Jos yra Viekšnių kapinėse palaidotos. Iš Viekšnių yra kilę Gediminai-Klausučiai-<br />
Beržanskiai, Balvočius-Gerutis, kurs spaudos draudimo laikais jau lietuviškai rašinėjo, vėliau<br />
išleido „Sodiečių Dungų”.<br />
— Būtų gera, sako prof. Mykolas Biržiška, kad kokiu nors laiku viekšniškiai suruoštų<br />
literatūros vakarą ir viską atliktų gryna žemaičių tarme. Toks viešas pasirodymas mūsų<br />
priaugančiuosius priverstų branginti savo tarmę ir nuo jos nenutoltų.<br />
— Paklaustas, ar žemaitis tinka ir verslams, gerb. prof. atsakė, žemaitis tinka visur. Juk yra<br />
sakoma: „Kas bus, kas nebus, bet žemaitis nepražus”. Mano žiniomis pirmoji lietuvių krautuvė<br />
buvo Bielskienės. Kaip lietuviai verslininkai pirma savo tiesioginių pareigų dirbo kultūrinį<br />
atlietuvinimo darbą platindami lietuvišką sapudos [spaudos] žodį, taip dabartiniai verslininkai<br />
žemaičiai turi savo krašte visapusiško gerbūvio siekti.<br />
Levitas J[onas]. Apie Viekšnius yra padavimas... // Verslas (Savaitinis lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30 (283—284). — VI<br />
metai. — P. 4. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių miestelis įkurtas seniau čia buvusio dvaro žemėje. Dvaras priklausęs savininkui<br />
Krauzei. Dvaras buvęs netoli pirmosios Viekšnių bažnyčios. Prie Kalupės upelio iki šiam laikui<br />
yra užsilikęs vienas mūrinis dvaro trobesys — „bravoras”, matomos buvusio malūno užtvankos<br />
žymės. Apie Viekšnių miestelio įsikūrimą yra užsilikęs toks padavimas.<br />
Nuo neatmenamų laiku ant dešiniojo Ventos kranto netoli Virvytės žiočių, klestėjusi šventoji<br />
giria. Kiek toliau girios į vakarus augusios trys vinkšnos. Vinkšnos buvusios nepaprastai didelės<br />
ir aukštos. Žmonės jas ypatingai globoję ir šventomis laikę: čia dievų meldę palaimos, čia ir<br />
padėkos maldoms kėlę rankas į dangų. Amžiams slenkant, senieji išmirę, o jaunieji pamiršę ir<br />
vinkšnų šventumą. Iš storų vinkšnų šakų pradėję statyti trobas. Tų trobų gyventojus vadinę<br />
vinkšniečiais, vėliau viekšniečiais ir, pagaliau — viekšniškiais. Nuo to ir pati vieta buvusi<br />
pavadinta Viekšniais.<br />
Šiuo laiku miestelyje yra 27 žymesnės gatvės, kurių dauguma grįstos ir su cementinių plytų<br />
šalygatviais. Miesteliui apšviesti elektros energiją teikia Lesemo vandens malūnas, su kurio<br />
savininku yra sudaryta šiuo reikalu sutartis. Sutarties terminas baigiasi 1938 m. ir valsčiaus<br />
savivaldybė rūpinasi artimiausiu laiku pastatyti savo hidroelektrinę stotį ant Virvytės upės.<br />
Elektros stoties statymu jau pradėta rūpintis 1933 m.<br />
Be bažnyčios ir pradž. mokyklos yra: cerkvė, progimnazija, policijos įstaiga, pašto, telegrafo<br />
ir telefono įstaiga, girininkija, smulkaus kredito bankas, vaistinė.<br />
Miestelyje šiuo laiku yra 57 mūriniai ir 740 medinių namų, 167 krautuvės, 5 restoranai,<br />
5 arbatinės, 53 amatininkai. Miestely yra daug audėjų, 26 įvairios dirbtuvės. Iš jų paminėtinos:<br />
6 puodų dirbtuvės, saldainių dirbtuvė, dvi lentpiūvės, elektros stotis, dvi verpyklos su<br />
karšyklomis ir 2 velyklos.<br />
Savo išdirbiniais plačiai žinoma Urvikio ir Spingio molinių puodų dirbtuvė, įsteigta 1922 m.<br />
Viekšniuose. Dirbtuvę įsteigė ir iki 1931 m. laikė Teodoras Urvikis, 1932 m. grįžo iš Amerikos<br />
Antanas Spingis ir prisidėjo prie dirbtuvės lėšomis. Abiejų pramonininkų vedama, dirbtuvė<br />
plačiai išvystė savo veikimą. Jos gaminami indai ir keramikos dalykai žemės ūkio parodose gavo<br />
vieną II laipsnio ir dvi pirmo laipsnio premijas. Dirbtuvės gaminiai randa sau rinką visoje<br />
Lietuvoje, pradedant Suvalkija ir baigiant Klaipėdos kraštu.<br />
Valsčiaus žymesnieji žmonės. Viekšnių m-ly, ilgą laiką gyveno ir gydė žmones Daktaras<br />
Antanas Biržiška. Čia yra gimę ir augę jo sūnūs — profesoriai — Mykolas, Vaclovas ir Viktoras<br />
Biržiškos. Be to, Kegrių km. yra gimęs žinomas lietuvių veikėjas jau miręs Daktaras Bukontas.<br />
Gydytojas Antanas Biržiška yra kilęs iš Šilalės, Tauragės apskrities. Baigęs Maskvos<br />
universitete medicinos fakultetą, apsigyveno Viekšnių m-ly, kur plačioj apylinkėj nebuvo jokio<br />
gydytojo. Čia turėjo daug darbo, bet maža uždirbdavo, nes daugelį neturtingųjų gydė veltui ir net<br />
pats juos šelpdavo. Taip gydytojas Antanas Biržiška gydė Viekšnių plačios apylinkės gyventojus<br />
per 42 metus ir paliko apie save gražiausių atminimų.<br />
Jo žmona, ponia Elzbieta Biržiškienė, išėjusi Maskvoje aukštąjį mokslą, ir šiuo laiku gyvena<br />
Viekšniuose.<br />
6
Dabar, po 15 metų pertraukos, daktaro a. a. Antano Biržiškos vardas bus vėl atkeltas Viekšnių<br />
apylinkės gyventojų sveikatingumui saugoti. Šiais metais daktaro Antano Biržiškos sūnus,<br />
profesorius Mykolas Biržiška savo lėšomis stato Viekšniuose Sveikatos Centro namus, savo<br />
mirusiam tėvui pagerbti. Tasai Viekšnių Sveikatos Centras bus „Daktaro Antano Biržiškos<br />
vardo” vadinamas. Namai bus statomi Viekšnių valsčiaus savivaldybės sklype, kur prieš karą<br />
buvo valsčiaus savivaldybės nuosavūs namai, bet karo metu sudegė.<br />
Šviesiausias Kunigaikštis Jonas, Jono sūnus, Gediminas-Beržanskis-Klausutis, tiesioginis<br />
Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ainis, gimė 1862 m. IX. 7 d. Pluogų kaime, Viekšnių<br />
valsč., Mažeikių apskr.<br />
Baigė 1883 m. gimnaziją Šiauliuose, 1888 m. baigė Petrapilio universiteto matematikos<br />
fakultetą ir po to baigė 1 kursą juridinio fakulteto. Toliau teisių mokslus s[t]udijavo Varšuvoje,<br />
būdamas jau Valstybės kontrolės valdininku.<br />
Spingis Ant[anas]. Viekšnių „Verslo” n-rį išleidžiant // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 1. — Visas tekstas:<br />
Šio specialaus „Verslo” numerio skirto Viekšniams išleidimo proga noris man pasidžiaugti ir<br />
kartu pasiskųsti — pasidalinti įspūdžiais iš mūsų Viekšnių verslininkų gyvenimo.<br />
Skyrius Viekšniuose įsteigtas 1932 m. spalių mėn. 23 d. Skyriaus steigimo mintis man kilo<br />
tuoj grįžus iš Amerikos ir pradėjus kitur lietuviams verslininkams organizuotis. Pasikalbėjęs su<br />
vietos tuometiniu vidurinės mokyklos direkt. p. J. Sliesoraičiu ir kit., gavau padrąsinimo ir<br />
ėmiaus darbo. Į steigiamąjį susirinkimą atėjo per 40 įvairių profesijų verslininkų bei svečių.<br />
Susirinkimą atidarė p. Sliesoraitis ir savo gražia įžangine kalba nušvietė reikalą lietuviams<br />
verslininkams organizuotis. Susirinkime prisirašė 30 narių, liko įsteigtas <strong>skyrius</strong> ir išrinkta<br />
valdyba, kuri pareigomis pasiskirstė taip: Pirmininku A. Spingis, iždininku J. Sliesoraitis ir<br />
sekretoriumi J. Geležinis. Imtasi darbo. Daromi valdybos posėdžiai, šaukiami susirinkimai,<br />
uoliai platinamas „Verslas”, narių propogandos [dėl]iai išleidžiami atsišaukimai ir adresų<br />
lapeliai. Aš ir kiti v-bos nariai važinėdavome po apylinkės kaimus nebodami nei blogo oro, nei<br />
varginančių kelionių ir kaimo žmonėms pasakodavom ir propaguodavom verslininkų idėjas,<br />
verslininkų rėmimą ir t. t. To pasėkoje susilaukiau aš ir kiti v-bos nariai iš nežinomų patamsių<br />
grąsinančių laiškų, šmeižtų, žalingų kompromitacijų tiek bizniui, tiek asmeniškai. Nieko<br />
nebojome. Pasėkos mūsų darbo geros, lietuvių verslininkų apyvarta ir darbas didėja, gausėja<br />
kaimo klijentų skaičius pas lietuvius, įsisteigė naujų krautuvių ir kitų verslo įmonių. Šiuo metu<br />
Viekšniuose lietuviams jau priklauso: kolonialių prekių krautuvių — 11, manufaktūros krautuvių<br />
— 2, kepyklų — 4, molinių indų d-vių — 4, lentpiūvių — 2 ir visi esami restoranai perėjo į<br />
lietuvių rankas. Be to, kaimuose apie 15 įvairių krautuvių ir miestely įvairių smulkių dirbtuvėlių<br />
ir didelis skaičius amatininkų.<br />
Pradžioje kitataučiai buvo tiek įžulūs, kad lietuvius verslininkus norėjo, kaip žmonės sako:<br />
šaukšte vandens paskandinti. Juos visaip šmeižė, niekino, siuntė į susirinkimus savo šnipus ir<br />
pan. Kas turėjo kreditus — nutraukė, vienu žodžiu — sudarė tokias sąlygas, kad lietuvis<br />
verslininkas neišsilaikytų ir galutinai susmuktų. Ėmėsi net grynai žemų darbų, k. t. iš pastatytos<br />
turgavietėje verslininkų skelbimų lentos plėšdavo skelbimus ir kuomet lenta buvo aptverta<br />
vielomis, apdrapstė išmatomis. Ir tas buvo daroma tų, kurie šiaukia, kad jiems Lietuvoje bloga,<br />
kad juos smaugia, persekioja. Ir visa ta pyktis už tai, kad lietuvis pabudęs iš miego nori būti tikru<br />
šeimininku savame krašte kviesdamas savus pas savuosius. Tai charakteringas kitataučių<br />
pasielgimas: patys muša, patys rėkia. Negana to, kitataučių įtakingasis elitas ėmėsi paskutiniųjų<br />
priemonių, ir tas jiems dalinai pavyko, pritraukė dalį lietuvių padėti jiems parengti verslininkų<br />
slopinimą. To pasėkoje keli įstaigų tarnautojai vieno didelio prekymečio metu norėjo<br />
išprovokuoti verslininkų vardu pogromą prieš kitataučius ir tuo galutinai sukompromituoti<br />
lietuvius verslininkus ir jų vadovybę. Tačiau tas jiems nepavyko, visas dalykas buvo laiku<br />
išaiškintas ir užgniaužtas ir „rengėjams” teko nuleisti nosis ir vėliau išsinešdinti kitur su<br />
pažeminimu. Gaila, kad tokių mūsų tarpe atsiranda.<br />
Mes, žemaičiai, prieš jus, kitataučiai, asmeniškai nėsame nusistatę, buvome ir toliau liksime<br />
vaišingi tiems, kurie vaišingumą supranta, bet primename, kad mes norime būti savame krašte<br />
7
tikrais šeimininkais ir tais būsime, nors jūs mus visaip niekinsite, šmeišite, trukdysite mūsų<br />
darbams ir t. t. Lietuvio kantrybė ir žemaičio užsispyrimas viską nugalės. Ar jūs galite atimti<br />
mums teisę kviesti savuosius prie savųjų. Jūs tąja teise jau nuo senų senovės naudojatės ir jei<br />
kuris jūsų tam nusižengia — yra apšaukiamas išdaviku ir boikotuojamas. Lietuva — lietuviams<br />
ir mes tokio šūkio neatsisakysime niekados.<br />
Negaliu čia nepaminėti kruopščiausių skyriaus narių, k. a: T. Urvikio, A. Bružo, V. Navickio,<br />
Končiaus ir kit., kurie su tikru atsidavimu dirba dėl lietuvių verslininkų bendro labo. Buvusiam<br />
vid. mokyklos direkt. J. Sliesoraičiui, kaipo pirmajam mūsų skyriaus steigėjui, šia proga išreiškiu<br />
viešą padėką. Taip pat buv. valsčiaus viršaičiui E. Gyliui, kuris miestelio gyvent. buvo susilaukęs<br />
simpatijos, tenka priskirti nemažos reikšmės. Jo buvimo metu aptvarkytas Viekšnių miestelis,<br />
išgrįstos baluojančios gatvės, aptvarkyti šalygatviai, tvoros, sutvarkytos iškabos ir kit. P[onas]<br />
N. Daleckas, vietos policijos viršininkas, savo simpatija lietuviams verslininkams tikrai vertas<br />
viešos padėkos. Jo iniciatyva Viekšniuose, ypač centre, atsirado švaros mėgėjų, nebeužstojinėja<br />
kelią ūkininkams įvairūs „perkupčiai” ir šiaip kiekvienas praeivis pastebi pavyzdingą tvarką.<br />
Būtų galima ir daugiau suminėti verslininkų rėmėjų ir prietelių, bet pasistengsiu visiems iš<br />
karto pareikšti bendrą verslininkišką padėką.<br />
Tenka nusiskųsti kai kurių narių neaktyvumu ir perdėtu savanaudiškumu. Yra ir tokių, kurie<br />
gaili cento „Verslui” išrašyti ar nario mokesčiui sumokėti. Tikiuos, kad ir šie susipras. Man tenka<br />
ypač pasidžiaugti, kad į Viekšnius iš pareinančių laikraščiu pirmą vietą užima „Verslas”.<br />
Palengva gal kaip nors dar didės susipratimas mūsų tarpe.<br />
Bendrai paėmus, kad ir mažas Viekšnių miestelis, bet kantrių žemaičių apgyventas, kurie savo<br />
užsispyrimu daug ką nuveikia. Viekšniai yra davę mūsų kraštui įvairių sričių darbuotojų, kaip tai:<br />
profesorius Mykolą, Vaclovą ir Viktorą Biržiškas, žinomą mirusį lietuvių veikėją daktarą<br />
Bukontą, karininkus: Gaudėšį, Mačių, Vaičių, Kugrį ir kit., gydytojus Šarkį, Šiurkų ir kit.,<br />
menininkus Gudaitį ir Pundzių, artistus H. Kačinską ir Miltinį, poetus Skabeiką ir Kl. Dulkę,<br />
muzikus J. Kačinską, V. Deniušį ir daug dar kitų svarbių ir rimtų darbininkų. Kūriantis<br />
nepriklausomai Lietuvai, davė apie 100 savanorių kūrėjų. Pirmąjį būrį savanorių iš 70 žmonių į<br />
Telšių komendantūrą 1919 m. balandžio mėn. 8 d. išlydėjo dabartinis šauliu būrio vadas, atsargos<br />
viršila Kazys Pocius.<br />
Šia proga mano vienintėlis noras, kad Viekšnių verslininkai, švęsdami kitas įsikūrimo<br />
sukaktuves, būtų pilnai visi susipratę ir jų skaičius išaugtų šimteriopas, kad vietos ir apylinkės<br />
visuomenė vadovautųsi šūkiu — savi pas savus.<br />
Ant. Spingis, L. V. S-gos Viekšnių skyr. pir-kas.<br />
Vėžauskas F. Verslininkai — lietuviškos kultūros laidas // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 5. — Visas tekstas:<br />
Po Didžiojo karo Lietuvai, kaip atsistačiusiai nepriklausomumo pagrindais, tenka skubiai<br />
spręsti daugelį problemų. Jai tenka kurti tiek administracijos, tiek kitas sritis mažai teturint<br />
intelektualinių pajėgų. Ūkio sritį tenka radikaliai reformuoti, kad būtų aprūpinti duona ir darbu<br />
daugelis darbininkų ir šiaip įvairių mažažemių ar sklypininkų. Pirmiausia visas dėmesys<br />
nukreipiamas į žemę, kaipo pagrindinį Lietuvos valstybės ūkio sektorių. Čia atliekama<br />
milžinišku maštabu žemės reforma, kas beveik pagrindinai pakeitė Lietuvos valstybės ūkio<br />
struktūrą, o taip pat ir socialinius santykius. Greta žemės ūkio eina ir prekybos bei vartojimo<br />
organizavimas. Čia aktyviai reiškiasi tiek privati, tiek valdžios iniciatyva. Dygsta vienas po kito<br />
įvairaus pobūdžio kooperatyvai. Bet visa tai buvo nukreipta į žemės ūkį. Visomis kryptimis<br />
išsiskleidžia ekonominis veikimas tikslu ekonomiškiau, pelningiau ir patogiausiu būdu realizuoti<br />
žemės ūkio gaminius. Ko tai trūko. Atrodo, kad Lietuvos miestas, kuris diena dienon didėjo savo<br />
gyventojų skaičiumi, liks po senovei valdymo arba administracijos centras, senosios Rusų<br />
imperijos pavyzdžiu.<br />
Atrodė, kad Lietuvos prekyba ir pramonė, kad Lietuvos amatas amžiais liks kitataučių<br />
rankose ir kad lietuvis, miesto gyventojas, visai bus sugniužintas po svetimųjų stipria<br />
ekonomiška ranka.<br />
8
Iš kitos pusės ir kooperatyvai kartais apvilia daugelį žmonių sudėtas viltis ir laukimus. Be to,<br />
miestų kooperatyvai, beveik visiškai pas mus nebuvo įleidę šaknų. Buvo jaučiama, kad miesto<br />
gyventojas — lietuvis iš visos ekonomiškosios veikimo plotmės yra išstumtas, paneigtas, kad jo<br />
sąskaita veikia ir nuolat stiprėja ekonomiškai svetimieji, nieko bendro neturį su lietuviška<br />
kultūra, tradicijomis bei su lietuvių tautos idėjomis ir siekimais.<br />
Į Lietuvos ūkio gyvenimą pirmą sykį įeina lietuvis verslininkas. Įeina su savo aktyvia ir gyva<br />
privatine iniciatyva, su dideliu troškimu atsipalaiduoti nuo svetimųjų ekonomiškojo jungo, nieko<br />
bendro, bent didelėje daugumoje, neturinčių su lietuvių tautos siekimais. Lietuvis aiškiai dabar<br />
jau suprato, kad be savos pramonės, be savos prekybos, be materialių, ūkiškų resursų,<br />
nepriklausomybė nėra dar pilna. Šitai suprato tiek greitai į reformas linkęs aukštaitis, tiek<br />
konservatyvus, išlengvo žingsniuojąs žemaitis. Šitai aiškiai suprato ir daugelis mūsų<br />
besimokančio jaunimo. Ir džiugu konstatuoti, jog šiandien nėra Lietuvoje kampelio, nors ir<br />
tolimiausio nuo moderniškų susisiekimo priemonių, kur ta idėja nebūtų gyva. Smarkiu tempu ji<br />
realizuojasi gyvenime. Verslininkų skaičius didėja, jų ekonomiškos pajamos auga. Kiekviename,<br />
nors ir mažiaus. Lietuvos miestely, didėja lietuviškų krautuvių skaičius. Šitai judėjimo srovei<br />
ekonominiame gyvenime tenka labai didelius uždavinius atlikti. Ta srovė yra, dar galima sakyti,<br />
tik savo pačioje žydėjimo pradžioje. Daugelis dar tik stebi jos veikimo ir darbo būdus, jos<br />
metodus. Todėl verslininkams tenka įtempti visas dvasios ir kūrybos jėgas, kad pernešti visus<br />
tuos sunkumus, tas gundymų valandas, kad nesuklupti darbo pradžioje, kad to darbo vaisiais<br />
džiaugtųsi ateinančios kartos.<br />
Viekšn., stud. ekon. F. Vėžauskas.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Daugirdaitė-Sruogienė Vanda. Žemaičių bajoro <strong>ūkis</strong> XIX amžiaus pirmoje pusėje. — Antras<br />
leidimas. — Vilnius, 1995. — 144 p. — Pirmas leidimas 1938 m. — Tekste: Buto įrengimas.<br />
Maistas sau ir svečiams. Svaigalai. Šviesa. Drabužiai. „Prabangos” dalykai. Korespondencija.<br />
Svetingumas. Kelionės. Medicinos reikalai. Prietarai. Santykiai su bažnyčia. Sodyba, trobesiai.<br />
Bugių valstiečių gyvenimas.<br />
1939. Lietuvos telefonų abonentų sąrašas. — Kaunas: Pašto valdybos leidinys, 1939. —<br />
Tekste: Viekšniai. Mažeikių apskr. Paštas V eil. Telefonas. Taup. valst. kasų <strong>skyrius</strong>. Tel. veik. —<br />
N/2.<br />
Abonentas Tel.<br />
Adelsonas, Kalmanas, javų ir linų pirklys, Dariaus ir Girėno g-vė 10 14<br />
Aizikmanas, Abelis, manufaktūros ir mechaniškų prekių parduotuvė, Turgavietė 14 23<br />
Berenšteinas, Bencelis, keleivių vežėjas, Geležinkelio stotis, Dariaus ir Girėno g-vė 12 31<br />
Bernotai, K. ir K., auto sunkvežimio savininkai, Basanavičiaus g-vė 2 27<br />
Galperinas, Johanas, geležies krautuvė, Mažeikių g-vė 1 21<br />
Geležinkelio stotis, viešas telefonas pasikalbėjimams 20<br />
Gelfandas, Samuelis, dantų gydytojas, Bažnyčios g-vė 10 33<br />
Giberis, Jankelis, javų ir gyvulių pirklys, Akmenės g-vė 12 11<br />
Goldbergas, Jokūbas, medvilnės prekyba, Akmenės g-vė 10 8<br />
Judesas, Alteris, kolon. urmo prekyba, Tirkšlių g-vė 6 7<br />
Kalvarija, Izraelis, odų dirbtuvė, Akmenės g-vė 51 19<br />
Kenigsbergas, Kalmanas, geležies ir mašinų dalių prekyba, Turgavietė 2 1<br />
Lesemas, Joselis, malūnas ir elektros stotis, Akmenės g-vė 22 26<br />
Lėras, Šlioma, kolon. prekių, radio aparatų ir dviračių parduotuvė, Turgavietė 11 35<br />
Lipmanas, Tamchumas, medicinos gydytojas, Tirkšlių g-vė 5 6<br />
9
Abonentas Tel.<br />
Martinonis, Julius, pašto viršininkas, Daukanto g-vė 5 50<br />
Medemrodės girininkija, Vytauto g-vė 4 15<br />
Michelis, Šije, javų pirklys ir molinių puodų dirbtuvė, Vytauto g-vė 43 18<br />
Navickas, Jonas, kanauninkas, Klebonija 28<br />
Neimanas, Icikas, geležies krautuvė, Mažeikių g-vė 6 29<br />
Paštas, Daukanto g-vė 5 13<br />
Pieno perdirbimo b-vė ir smulkaus kredito draugija, Vytauto g-vė 35 36<br />
Policijos nuovada, Daukanto gatvė 3 3<br />
Potesas, Abelis, ūkininkas, pašto vežėjas, Akmenės g-vė 17 16<br />
Progimnazija, valstybinė 25<br />
Rakuzinas, Rapolas, alaus urmo sandėlis, Turgavietė 2 30<br />
Spingys, Antanas, Vytauto g-vė 51 10<br />
Šaulių 6 būrio ir ugniagesių draugijos raštinė, Vytauto g-vė 22 9<br />
Šeinas, Moisiejus, Akmenės g-vė 16 4<br />
Šiši, Aizikas, javų pirklys, Turgavietė 16 22<br />
„Talka”, žemės ūkio kooperatyvas, Turgavietė 1 34<br />
Telegrafas 49<br />
Urvikis, Teodoras ir Spingys, Antanas, molinių indų dirbtuvė, Puodininkų g-vė 4 17<br />
Vaksas, Michelis, javų ir miško pirklys, Tirkšlių g-vė 11 40<br />
Valsčiaus savivaldybė, Vytauto gatvė 8 24<br />
Valsčiaus savivaldybės skerdykla 12<br />
Žydų liaudies bankas, Turgavietė 1 5<br />
Kaip patenkinami viekšniškių buitiniai ir kultūriniai poreikiai? // Pergalės vėliava. —<br />
1957. — Kovo 19.<br />
Žukas V. Nauja produkcija // Pergalės vėliava. — 1960. — Liep. 9. — Tekste: Viekšniuose<br />
Leonas Pukinskas įrengė limonadinę. Gaminamas kriaušių gėrimas su Viekšnių etikete.<br />
Lietuvių enciklopedija. — Printed in the United States of America. South Boston: Lietuvių<br />
Enciklopedijos Leidykla. — Copyright 1965 by Lietuvių Enciklopedijos Leidykla. — T. 33. —<br />
P. 531—533.<br />
Vaidotas K. Viekšnių kontrastai // Vienybė. — 1965. — Spal. 5. — Tekste: Buitinis<br />
aptarnavimas. Batsiuviai Juozas, Stasys, Benas Kukštai, Pranas Stančius, Augustinas Glodenis.<br />
Siuvėjai.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1969 ir 1972 metų aprašai: Viekšniai: miestelio planas. Viekšnių miestelio amatininkai ir<br />
verslininkai: Amatininkai. Krautuvininkai. Pirkliai. Prekybininkai. Supirkinėtojai. Įmonės.<br />
Gamyklos. Dirbtuvės. Įvairūs verslai. Kas dar buvo Viekšnių miestelyje. 1969 metais<br />
puodininkai Viekšniuose.<br />
1971 metų aprašai: Žemaičių valgiai ir šis tas daugiau apie vieną žemaitį: 1. Vincento<br />
Juodeikio [A. Urbienės senelio] kiemas Zaventės kaime. Kur ir kaip valgė šeimyna. Valgio<br />
gaminimas. Valgymo laikas. Valgiai. 2. Jono Bukonto šeima Kegrių kaime. 3. Augustino<br />
Gužauskio šeima Adomiškių dvare. 4. Antano Šauklio šeima Raudėnuose, Pėžų dvare. 5. Šis tas<br />
daugiau apie Vincentą Juodeikį [A. Urbienės senelį] ir jo kiemą. Zaventės kaimas. Vincento<br />
Juodeikio <strong>ūkis</strong>. Gyvulių ganymas. Sodyba. Talkos. Švaros palaikymas. Apdaras ir apavas.<br />
10
Papuošalai. Uršulėlės kraitinė skrynia. „Nėra namų be dūmų.” Kas ir ko mane Zaventėje išmokė.<br />
Ką turim iš Zaventės.<br />
Mažuika P. Visa valdžia taryboms // Vienybė. — 1971. — Gruod. 4. — Tekste: Viekšniuose<br />
beveik 3200 gyventojų. Koklių ir keramikos cechai, prekyba, buitinis aptarnavimas, gydymas,<br />
švietimas, kultūra.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1972 metų aprašai: Dažymas. Viekšnių miestelio audėjos. Kaimo kriaučius. Kas ir kaip<br />
šaukdino ant turgaus Viekšnių miestelyje. Kas ir kokia proga dovanojo abrūsą, stuomenį.<br />
Žemaičių samdiniai. Kaip dirbamas molinis puodas: Teodoro Urvikio puodų dirbtuvė. Vilnos.<br />
Kanapiai. Šotlando autskarinė. Kalvarato dalys. Staklės.<br />
1973 metų aprašai: Viekšnių miestelio žvejys. Kaip pasistatyti trobą. Žemės ūkio darbai. Kaip<br />
Viekšniuose audė škaplierius ir dirbo rožančius. Kaip išdirbti avies kailį. Kaip iškasti šulnį. Kaip<br />
pasistatyti pompą.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1973 metų aprašai: Ledai Viekšnių miestelyje. Švažai — kontrabandininkai, knygnešiai,<br />
revoliucionieriai. Apie orą. Apie daržoves. Paukščiai. Gyvuliai. Priedas prie aprašo „Kaip išdirbti<br />
avies kailį”.<br />
1974 metų aprašai: Viekšnių miestelio šiaučius Juozas Koukšta. Kaip išdirbti skūrą. Viekšnių<br />
muzikantas Ignas Balčiūnas. Viekšnių miestelio blėkininkas. Viekšnių miestelio kalvis Domas<br />
Stonkus. Viekšnių klumpininkas ir medpadžių meistras Juozas Laucius. Kas dirba Viekšnių<br />
miestelyje kubilus ir bačkas. Jomarkai ir turgai Viekšnių miestelyje (yra Viekšnių ir turgavietės<br />
planas). Pintinis (pyragas).<br />
Šarkis Algimantas. „Virvytėje” prie Virvytės // Vienybė. — 1974. — Liep. 6. — Tekste:<br />
Pradėjo veikti naujas restoranas „Virvytė”. Pastatas įdomios, originalios konstrukcijos. Rūsyje<br />
alaus baras, trečiame aukšte — šokių salė.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 4 // VVB, VM. — Tekste: Gyvulių ir<br />
paukščių gydymas. Pamokymai ir patarimai laikant paukščius, gyvulius. Paukščių gydymas.<br />
Kaip išnaikinti nepageidaujamus įnamius (1977). Saulės, mėnesio ir kitų gamtos reiškinių įtaka<br />
gydant bei dirbant darbus (1981). Kaip gydyti gyvulius.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1975 metų aprašai: Kaip alų daryti. Bačkų meistras (Antanas Baltutis Kegrių kaime). Kaip<br />
suplūkti molinę aslą. Duobos pečius. Kaip audžia kamilką. Viekšnių miestelio ir jo apylinkės<br />
patrūbočiai. Viekšnių melnyčios istorija. Krikštynos. Papročiai: Palaikai. Ubagai ir papročiai.<br />
Papročiai, susiję su bažnytinėm šventėm (Trys karaliai. Didysis ketvirtadienis. Didysis<br />
penktadienis. Kryžiaunos dienos. Šeštinės. Sekminės. Dievo Kūno šventė. Šv. Jono išvakarės).<br />
Užgavėnių papročiai (Ubagai. Žydai. Daktaras, smertis, aniolas ir velnias. Suopynės. Užgavėnių<br />
ožys. Užgavėnių Kotryna). Pirties papročiai. Žiuburį uždegus. Kojas apsiavus. Lentos mušimas<br />
žmogų marinant. Laidotuvių papročiai Viekšnių miestelyje ir jo apylinkėje. Moters galvos<br />
apdangalas „raištis”. Rankelkos ir pakaklinė. Panaktinė (Viekšnių miestelyje panaktinę ėjo nuo<br />
senų laikų iki 1941 metų. Panaktiniai). Susilažinant suvalgo keimarį. Kaip vaiką auginti.<br />
1976 metų aprašai: Priedas prie (1972 m.) aprašo „Dažymas”. Kryžiaunos dienos. Kaip<br />
Velykoms dažė kiaušinius. Kaip milą velia. Kaip pasiraukti nagines. Kaip krežį nupinti. Apie<br />
žvirblių gaudymą. Apie šeškų gaudymą. Voverių medžiojimas. Balandžių gaudymas. Iš<br />
pasakojimų apie žemaičių piršlį, vestuves, jaunosios kraitį. Ką galima išmokti iš seno kalvio<br />
(Albino Gužauskio iš Adomiškių).<br />
1977 metų aprašai: Priedas prie (1975 m.) aprašo „Viekšnių melnyčios istorija”. Piemuo,<br />
mergė pas gaspadorių. Kaip blusas krėtė. Iš kur Kuršėnų ir Papilės vardai. Iš kur Viekšnių<br />
vardas. Kaip atspėti orą. Kaip buvo baudžiamas samdinys, neišbuvęs sutarto laiko. Kaip seniau<br />
sveikindavo su vardadieniu. Sula ir sulos laikymas. Riešutavimas. Uogavimas. Avių atidavimas į<br />
11
ganyklą. Pasukų sunaudojimas. Indeliai sviestui formuoti. Apie žuvis ir žvejojimą. Darželis ir<br />
darželio kvietkos. Šieno ir javų gabenimas iš lauko. Kas ir kaip eina gaspadinėmis. Prieskoniai.<br />
Patarimai gaspadinėms. Žalių plytų gamyba ir naudojimas. Duonkepis pečius. Bitininkystė.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1977/1978 metų aprašai: Kaip vaikiai ėjo pas merges. Kaip seniau baudė mergę, vaiką<br />
įsigavusią. Vakaruškos. Vaikis savo išeiginę dieną. Apie vagis. Ponų ir valstiečių santykiai. Pirtis.<br />
Apie kraiką. Piemuo pas gaspadorių. „Bobutė” (priėmėja). Apie guzikus. Kaip viekšniškiai su<br />
procesija ėjo į Žemaičių Kalvariją. Moterų ir mergaičių plaukų priežiūra ir šukuosenos. Moterų<br />
galvos apdangalas. Moterų papuošalai. Vyrų šukuosenos, ūsai ir barzdos. Vyrų galvos<br />
apdangalas. Vyrų papuošalai. Iš moterų higienos. Kaip trobą puošė šventėms. Kas buvo valgoma<br />
per didžiąsias šventes. Kaip pasitaisė trobą ir priėmė svečius per veselę. Švaros palaikymas.<br />
Statybos papročiai. Kaip per Ventą žmonės persigavo. Lažybos. Magaryčios. Kermošavas.<br />
Vaikščiojantys pirkliai. Uogų ir vaisių žiemai pasitaisymas. Viekšnių miestelio verpėjos. Kaip<br />
vaikiai seniau savo sylą rodė. Medžių plukdymas. Ištekėjusios dukters apsilankymas pas tėvus.<br />
Kapų taisymas. Kaip nudrožti popiermalkes. Susėdimo prie stalo valgymui tvarka. Mainai.<br />
Padegėliai. Gyvulių išginimas pirmą kartą į ganyklą. Anglių degimas. Smalos varymas. Kaip<br />
dirbo skalas. Kaip žmonės slėpė savo turtą per vokiečių okupaciją po I pasaulinio karo.<br />
Slėptuvės karo metu.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1979 metų aprašai: Namų apyvokos daiktai. Kumetis dvare. Gaspadorių ir samdinių darbo<br />
diena. Išleistuvės. Perkrikštai Viekšnių miestelyje. Svečiavimasis ir ligonio lankymas. Audeklo<br />
balinimas. Kaimynų santykiai. Pravardės. Patalpų apšvietimas.<br />
1980 metų aprašai: Mažų vaikų žaislai ir žaidimai. Lenino kurjerė Ona Vasilkevičiūtė-<br />
Kačinienė. Apie mokyklas Viekšniuose. Apie rendauninkų persikraustymą. Kaip audė šiaudinius<br />
takus. Šiaudai kapališiams pinti. Apie žuvis. Apie laikrodį ir kitus pašvaitus. Gedulo papročiai.<br />
Kaip ir kur parinko vietą namui statyti. Pasakojimas apie vieną rekrūtą (Velėninį Erlickį). Kaip<br />
laidojo pakaruoklį arba skendinį. Legenda apie Virgilijų Noreiką. Iš ko pylė poduškas. Apie<br />
taboko kūrinimą, šniaukimą ir žindimą. Grebežių išpirkimas.<br />
1981 metų aprašai: Papildymai (1974 metų) aprašo „Viekšnių miestelio kalvis Domas<br />
Stonkus”. Kiek lovatiesių išaudė Ona Šiaulienė. Kaip audėja [Ona Šiaulienė] nusako siūlų<br />
spalvas. Viekšnių miestelio nertinių nerėja. Samdinių drabužiai. Klojimų teatras Viekšniuose.<br />
Viekšnių kriaučka (Cecilija Bružaitė, gimusi 1922 m.). Kaimo kriaučka (Ona Vaitkevičiūtė-<br />
Bukontienė, gimusi 1908 m.). Kaip seniau rėdė mažus vaikus. Kaip Antanas Petrikas paruošia<br />
materijolą karazinkoms pinti. Kaip ir kuomet prisinėrė kvartūgą. Emilijos Kentraitės-Tėvelienės<br />
pasakojimas apie pirmuosius mokytojų kursus Vilniuje. Viekšniškių nusakymai apie žmogų.<br />
1983 metų aprašai: Ką žmonės pasakoja apie gyvates. Apie mierkelę. Išimtinė ir karšinčiai.<br />
Senos medicinos sesers pasakojimas. Apie marčias. Apie kiaulę.<br />
1984 metų aprašai: Kaip vaikiai savo sylą rodė. Patalkys. Viekšnių miestelio choras ir jo<br />
veikla.<br />
Kenstavičius Juozas. Laikai buvo sunkūs / Perspausdinta iš žurnalo „Kooperatininkas” //<br />
Vienybė. — 1983. — Rugpj. 25. — Visas tekstas:<br />
Juozas KENSTAVIČIUS — vienas iš seniausių respublikos kooperatininkų, vienintelis<br />
vartotojų kooperatyvo valdybos pirmininkas šiame poste dirbantis nuo Tarybų valdžios Lietuvoje<br />
atkūrimo metų. Jis — istorijos, kurios pirmuosius puslapius pamažu negailestingai trina laikas,<br />
liudininkas. Juozą Kenstavičių paprašėme prisiminti, kaip kūrėsi tarybinė vartotojų kooperacija<br />
nuošaliame Lietuvos miestelyje Viekšniuose.<br />
Nors Viekšnių miestelis toli nuo didelių miestų, tačiau buržuazijos valdymo metais kai kas čia<br />
buvo susisukę šiltus lizdelius, iš kurių ir nesirengė kraustytis. Ir ne dėl karšto patriotizmo, o dėl<br />
sukrautų turtų. Klestėjo didelių žemių, dirbtuvių savininkai, ypač pirkliai, prekybininkai. Jei ne<br />
aukso kalnų tikėdamiesi, tai bent ne vieną atliekamą litą numatydami į savo kišenes susikrauti,<br />
daugelis didžiaturčių tiesė rankas į kooperatinę prekybą. Tokie miestelio turtuoliai kaip<br />
12
Ancerevičius, B. Šklėrius ir kiti kooperavo lėšas ne tiek prekybai vystyti, o tam, kad po kelerių<br />
metų tuos pačius pinigus susigrąžintų su tam tikrais procentais. Senieji miestelio gyventojai gerai<br />
prisimena, kaip bankrutavo „Ąžuolo” akcinė bendrovė dėl vedėjo Ivoškevičiaus godumo. Bet<br />
atsirado kita organizacija — vartotojų kooperatyvas „Talka”. Ir jo pagrindinis tikslas buvo —<br />
kuo daugiau pelno, asmeninės naudos.<br />
Kai 1940 metų įvykiai neatpažįstamai pakeitė Lietuvos veidą, neliko nuošalyje ir viekšniškiai.<br />
Mitinguose, susirinkimuose žmonės pritarė Tarybų valdžios politikai nacionalizuoti žemes,<br />
dirbtuves, krautuves. Miestelis mirgėjo plakatais, šūkiais. Buvo piešinių, karikatūrų su degtinės<br />
butelius apsikabinusių pilvotų misterių atvaizdais ir parašais „Šitokie ponai Lietuvą valdė, kiek<br />
jie pragėrė, kiek jie pravalgė”.<br />
Tuo metu negalėjo būti abejingų stebėtojų. Tie, kurie ne tik laukė permainų, bet ir ruošėsi<br />
joms, atsidūrė įvykių sūkuryje. Buržuazijos valdymo metais Viekšniuose veikė organizacija<br />
politiniams kaliniams remti. Batsiuvys Kacas rinkdavo aukas, palaikydavo ryšius su kitomis<br />
panašiomis organizacijomis. Sužinoti parvežtų naujienų, pasiklausyti Maskvos radijo dažniausiai<br />
rinkdavomės kito batsiuvio Jono Šišnicko dirbtuvėje. Tokiose sueigose dalyvaudavo nemažai<br />
kairiųjų pažiūrų žmonių. Dauguma jų kovojo už Tarybų valdžios atkūrimą miestelyje ir jo<br />
apylinkėse.<br />
Ir aš gavau nemažai atsakingų įpareigojimų. Labiausiai įsiminė rinkimai į Lietuvos Liaudies<br />
seimą. Organizavau rinkiminę kampaniją Purvėnų kaime. 1941 metų vasario mėnesį vykusių<br />
rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą metu buvau Viekšnių valsčiaus rinkiminės komisijos<br />
pirmininkas. Anksčiau dirbau odos dirbtuvių darbininku, 1940-aisiais tapau liaudies komisaru.<br />
Įpareigojimas atsakingas — kontroliuoti, kad nebūtų slapstomi ar naikinami turtai, turintys<br />
atitekti visai liaudžiai. Reikėjo sekti miestelio kapitalistus, dažnai vykdavome į kaimus —<br />
buožės daugiausia ir stengėsi išvežti, paslėpti vertybes. Ypač „atkyvūs” buvo senosios santvarkos<br />
prekybininkai — jų krautuvės liko lyg iššluotos. Teko daug ką grąžinti, nes kooperacija turėjo<br />
toliau funkcionuoti.<br />
Pirmasis vartotojų kooperatyvo susirinkimas numatė, kaip plėtoti kooperaciją, išrinko naują<br />
valdybą. Jos pirmininku, kaip geriausiai žinantį padėtį, išrinko mane. Keliant kitus kandidatus į<br />
valdybą, dauguma irgi balsavo ne už turtinguosius, o už paprastus darbo žmones. Taip valdybos<br />
nariais tapo batsiuviai Kacas, J. Šišnickas, mažažemis N. Škerba ir kiti. Revizijos komisijos<br />
pirmininku buvo patvirtintas Balaišis.<br />
Nelengvi buvo pirmieji žingsniai. Senosios santvarkos prekybininkai rengdavo provokacijas,<br />
šmeiždavo. Įsiverždavo net į kooperatyvo susirinkimus ir kumščiais reikalavo vėl jiems leisti<br />
tvarkyti biznio reikalus. Tačiau mes rengėme savus pardavėjus, šį darbą siūlėme paprastiems ir<br />
sąžiningiems žmonėms. Pirmąsyk prie prekystalių stojo J. Kasparavičius, S. Danielius,<br />
V. Anužis, S. Pocius, L. Kateilytė ir kiti. Daugelis šios profesijos nepakeitė visą gyvenimą.<br />
Kad prekyba yra svarbi visuomeninio gyvenimo sfera, iškart pajutome ir pirmaisiais Tarybų<br />
valdžios atkūrimo metais. Nebuvo tokio kooperatyvo valdybos susirinkimo, kuriame tada nebūtų<br />
dalyvavęs kas nors iš valsčiaus valdžios atstovų. Patarimų duodavo valsčiaus Tarybos<br />
vykdomojo komiteto pirmininkas J. Kateiva, LKP Viekšnių valsčiaus komiteto sekretorius<br />
Jonuitis, komjaunimo organizacijos sekretorius J. Jasiulis. O problemų netrūko.<br />
Nacionalizavus privačias parduotuves, jose ir vyko tolesnė prekyba. Žmonės galėdavo pietauti<br />
dviejose valgyklose, buvo avalynės, maisto, gėrimų ir geležies bei kitų ūkinių prekių<br />
parduotuvės. Tiesa, prekių jose nebuvo daug, jas reikėjo dar remontuoti, tvarkyti patalpas.<br />
Netrukus įsteigėme naujas parduotuves Kapėnų ir Kalninių kaimuose.<br />
Prekes parsigabendavome patys, vienas atveždavo geležinkeliu iki Viekšnių stoties, kitų<br />
vykdavome už keliolikos kilometrų į Mažeikius. Iš pradžių vienintelis transportas buvo arkliai.<br />
Prityrę vežikai A. Anužis ir kiti į vieną gurguolę pakraudavo po dvi tonas krovinių. Paskui<br />
nuomojome automobilius iš Kryžiaus, Vygodelio. Nacionalizavus ir šį jų turtą, gavome mašinas<br />
ir tris arklus.<br />
Mūsų pardavėjai nebuvo įgudę, todėl ne visada buvo lengva. Iš pradžių net cirkuliavo du<br />
piniginiai vienetai: litai ir rubliai. Ir vienais, ir kitais tekdavo nustatyti prekės kainą. Laikas bėgo.<br />
Po metų pasidarė lengviau dirbti. Susikūrėme savo sistemą, išmokome dirbti. Iš atminties<br />
niekada neišdils 1941 metų birželio 22-oji. Tą dieną anapus Ventos upės turėjo vykti pirmoji tų<br />
13
metų, — laisvų, laimingų — Viekšnių gegužinė. Jos dalyvius ruošėsi maitinti, gaivinti<br />
kooperatininkai.<br />
...Viską nutraukė karas. Daugelį išblaškė. Vieni žuvo fronte, kitus nužudė baltaraiščiai,<br />
fašistiniai okupantai. Nepavykus pasitraukti į šalies gilumą, grįžau į Viekšnius. Kalino daboklėje.<br />
Grasino sušaudyti, išvežti į Vokietiją. Išvijus fašistus, iškart grįžau į vartotojų kooperatyvą. Už<br />
kelių kilometrų ūžė frontas, o mes iš gyventojų supirkinėjome išsaugotus gyvulius, bulves,<br />
grūdus ir tiekėme šį maistą Tarybinei Armijai.<br />
Jau penktą dešimtmetį gyvuoja mūsų vartotojų kooperatyvas. Neatpažįstamai pasikeitė<br />
materialinė bazė, prekės, darbuotojų kvalifikacija. Atėję jauni darbuotojai klausia, kokia buvo<br />
pradžia. Kai pats dirbi, galvoji tik apie rytdieną, atrodo, tik ji, o ne praeitis verta dėmesio.<br />
Dažnokai susitinku 1940 metų vartotojų kooperacijos darbuotojus — buvusį valgyklos vedėją,<br />
dabar jau pensininką S. Danielių, dar ir dabar mėsos ir pieno parduotuvėje tebedirbančią<br />
L. Kateilyte-Lalienę, prisimename pirmuosius Tarybų valdžios metus, pirmuosius tarybinės<br />
vartotojų kooperacijos žingsnius, džiaugiamės šviesiu ir laimingu jaunosios kartos gyvenimu,<br />
tarybinės santvarkos suklestėjimu.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1985<br />
metų aprašai: Apie naminius paukščius. Pančiakų ir pirštinių vėlimas. Lauktuvės. Dovanos. Apie<br />
patalus. Apie poduškas. Apie piernatą (panašią į čiužinį). Apie kvietkas. Apie daržoves. Ožkos<br />
pieno sūris. Vasarinė virtuvė kaime. Namų statybos meistras. Naktigonė. Kaimo karvės, avys<br />
bendroje ganykloje. Apie arklius ir jų puošimą.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste:<br />
1986 metų aprašai: Viekšnių miestelio žvejys Vladas Ingelis (g. 1925 m.). Piemenė pas<br />
gaspadorių (Stasė Ramanauskaitė Padvariuose pas Leoną Miliešką). Žydmergė (Tarnavo pas<br />
žydus Ona Vasilkevičiūtė-Kačinienė, g. 1898 m.). Kaip seniau miestelyje lovas taisė. Kaip ir ko<br />
mane mokė tėvai ir svetimi žmonės. Kaip tėvai ir giminaičiai augino vaiką. Kaip tėvai augino<br />
savo vaikus. Atpildas vaikui už vogimą. Kaip baudė vaiką už negerą darbą. Jaunųjų drabužiai.<br />
Apie audeklus ir jų audimą. Apie abrūsus. Kolūkio melžėja (Danutė Devainytė, Juozo, gimusi<br />
1965 m., gyv. Gyvolių kaime). Kolūkio traktoristas (Juozas Devainis, g. 1943 m., gyv. Gyvolių<br />
kaime). Kolūkio pensininkė (Ona Šiaulienė, g. 1907 m., gyv. Gyvolių kaime).<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje (Malūnas<br />
(Viekšnių). Senutė Voluntienė (vaistažolių žinovė). Žmonių troboje (malūne). Lieptai<br />
(Viekšniuose per Ventą, Joselis, Poškus Grafas). Maša (siuvėja, patarėja). Poniški namai (Apkio-<br />
Abe Potes diližanas, žydų gyvenimas). Vaistinėje. Turgaus dieną (Viekšnių turgavietė,<br />
prekybininkai). Kaip miestelio pirtis degė. Kazimieras ir Morta. Panaktinė (budėjimas naktį<br />
Viekšniuose). 2. Mūsų miestelio žmonės (Pavasarį (medžių plukdymas). Lipkė (prekybininkė).<br />
Balsys ir Kazlauskas (vagys, gydytojas E. Panceržinskis ir vagys). Žalys ir Onė. Nekasdieniai<br />
mūsų miestelio įvykiai (Pamestinukas Jonas Bružas. Žudikas — savižudis Simas Ružauskis,<br />
nužudytoji — jo mylimoji Amilė Pikevičaitė. Rinkių nužudymas ir Apkis. Henrikas Kačinskas).<br />
Pastabos.<br />
„Geru žodžiu gyventojai mini...” [Anelė Rušinienė. Zita Milieškienė] / Jono Brenciaus<br />
nuotraukoje Taupomojo banko Viekšnių filialo darbuotojos A. Rušinienė ir Z. Milieškienė //<br />
Vienybė. — 1990. — Vas. 10. — Visas tekstas:<br />
Geru žodžiu gyventojai mini Taupomojo banko Viekšnių filialo darbuotojas Anelę Rušinienę<br />
ir Zitą Milieškienę. Stropios moterys gerai aptarnauja miestelio ir aplinkinių kaimų gyventojus.<br />
Visada pataria, paaiškina. Anelė Rušinienė čia jau nuo 1961 metų. Ji — šios įstaigos vedėja. Per<br />
ilgus darbo metus sukaupusi didžiuli darbo su gyventojų santaupomis patyrimą, kurį noriai<br />
perduoda septintus metus kasininkę dirbančiai Zitai Milieškienei. Už paramą kasdieniniame<br />
darbe, už nuoširdumą Zita dėkinga vedėjai.<br />
14
Rozga Leopoldas. Akmenės kraštas. — Naujoji Akmenė: „Vienybės” laikraščio redakcija,<br />
1992. — 48 p. — Tekste:<br />
Pasak M. Valančiaus, Viekšnių pavadinimas kilęs nuo žodžio „vinkšna”, matyt, kadaise šių<br />
medžių čia gausiai augę. Žmonių čia gyventa jau IX—XII amžiais, tačiau karų su kalavijuočiais<br />
šis kraštas labai nusiaubtas ir ilgą laiką buvo mažai gyvenamas. Žinoma, kad jau XVI amžiuje<br />
buvęs Viekšnių dvaras. 1528 m. tuometiniame Viekšnių valsčiuje buvusios 33 bajorų šeimos,<br />
turėjusios karo prievolę valstybei. XVII amžiuje Viekšnių seniūnija ne kartą buvo anuometinio<br />
Biržinėnų valsčiaus centru. Tasai valsčius, siauras ir ilgas, ėjęs nuo dabartinių Biržuvėnų per<br />
Tryškius, Viekšnius iki Leckavos, o centras būdavęs tame dvare, kurio savininkas būdavęs<br />
išrinktas vyriausiuoju. 1674 metais valsčiuje buvę 216 valstiečių kiemų. 1792 m. Viekšniai gavo<br />
miesto (vadinamąsias Magdeburgo) teises, galėjo rengti savaitinius turgus ir 4 jomarkus, gavo<br />
herbą (skydas su 3 žvaigždėmis, perjuostas juosta).<br />
Šias apylinkes viduramžiais ne kartą siaubė atėjūnai švedai, istorijos šaltiniuose minimas itin<br />
žiaurus 1710 m. maras, jį sekę badas, gaisrai. Žibikų miške ligi šiol yra kapeliai, vadinami<br />
„Švedų kapais”, o kiek tokių masinio laidojimo vietų nūnai jau išnykę!<br />
Miesto teisėmis Viekšniai neilgai naudojosi. Lietuvą užėmus Rusijai, po 1795 metų, Viekšnių<br />
dvaras buvęs atiduotas caro Povilo I meilužei, caro Nikolajaus I auklėtojai Šarlotai Livenienei.<br />
1826 m. gavusi kunigaikštienės titulą, ji amžių baigė Viekšniuose, čia mirė 1828 m. Ilgą laiką<br />
prieš tai Viekšnius valdė Sapiegų giminė, 3 didikų Gorskių kartos. Po Livenienės mirties dvaras<br />
tapo valstybinis, XIX amžiaus viduryje jį valdė S. Pisanka, aktyvus 1863 m. sukilimo dalyvis.<br />
Viekšnių apylinkes stipriai palietė abu didieji XIX amžiaus sukilimai prieš carizmą. 1831 m.<br />
sukilimui Viekšnių parapija turėjo pasiųsti 584 pėstininkus ir 85 raitelius, tačiau prievolę vargu<br />
ar įvykdė, nes sukilėlių kariuomenė atėjo tik iki Kuršėnų. Užtat 1863 metų pavasarį naujo<br />
sukilimo banga galingai šias apylinkes užplūdo. Jau iš rudens buvo nepaklusimo valdžiai<br />
incidentų.<br />
Antanavo ir Daubiškių dvaruose valstiečiai išvadavo rekrūtus. Prasidėjus sukilimui, 1863 m.<br />
balandžio mėnesį, J. Stanevičiaus sukilėlių būrys iš Biliūniškių pradėjo reidą per Viekšnius,<br />
Antanavą į Akmenę. Balandžio 12 d. apie 100 sukilėlių prisiekė Viekšnių bažnyčioje, nakvojo.<br />
Tuo tarpu nemažai viekšniškių jau buvo išėję į Viekšnių dvaro valdytojo S. Pisankos<br />
vadovaujamą Laižuvos sukilėlių būrį. S. Pisanka buvo kareivių pagautas, po ilgų kankinimų ir<br />
tardymų birželio 14 d. ties Meškelių kaimo kapinėmis pakartas ir čia užkastas. Šiaulių kalėjime<br />
atsidūrė ir jame mirė jau senas Tučių dvarininkas Feliksas Kontrimas, dalyvavęs tiek 1831, tiek<br />
1863 metų sukilimuose, S. Daukanto bičiulis ir geras lietuvių kalbos žinovas. Vyskupas<br />
M. Valančius buvo priverstas iš Viekšnių iškeldinti caro valdžiai įskųstą Viekšnių kleboną<br />
R. Bortkevičių.<br />
Senosios Viekšnių gatvelės, jeigu prabiltų, primintų ir klaikų 1867—1868 metų badą, ir 1886<br />
metų gaisrą, sunaikinusį 42 gyvenamuosius namus, ir nelaiminguosius 1915 metus, kai kilo net<br />
du gaisrai. Tuomet, balandžio 23 d., ugnis sunaikino 120 namų, liepsnojo net mūrinė bažnyčia.<br />
Viekšniai ilgus amžius buvo daugiatautis miestelis. 1897 metais jame buvę 1305 krikščionys<br />
(matyt, lietuviai bei lenkai) ir 1646 žydai, buvę net 60 parduotuvių. Suprantama, kiekviena<br />
gyventojų grupė siekė savo tikslų, bet sugyveno draugiškai. Miestelio ir viso valsčiaus gyvenime<br />
savo atspaudą palikdavo įvairios epochos. 1853 m. miestelį vizitavo ir atstatytą bažnyčią<br />
šventino didysis žemaičių dvasinio atgimimo šauklys M. Valančius. Neliko be atgarsio jo<br />
šaukimas į blaivybę. Iš 30680 Viekšnių dekanato katalikų už blaivybę buvo pasirašę beveik 28<br />
tūkstančiai. Bet rusų valdžios politika ilgainiui įveikė šį taurų siekį. 1904 m. Viekšnių degtinės<br />
monopolis jau pardavė svaigalų už 33 tūkstančius rublių.<br />
Neramūs čia buvo ir 1905 metų įvykiai, žmonės mitingavo, vijo rusus mokytojus ir valsčiaus<br />
įstaigų tarnautojus, sukrovus ant geležinkelio rietuvę žuolių, bandyta nuversti traukinį, tačiau<br />
kliūtį mašinistas laiku pastebėjo.<br />
Jau XVI amžiuje Viekšniuose buvusi pastatyta pirmoji bažnyčia. XIX amžiuje pastatyta<br />
mūrinė, po gaisro šio amžiaus pirmaisiais dešimtmečiais ji atstatyta ir 1921 m. įgavo dabartinę<br />
išvaizdą. Pastaraisiais metais jos bokštas dar paaukštintas.<br />
Seniausias, dar iš XVIII amžiaus vidurio likęs ir gaisrų aplenktas miestelio pastatas yra senoji<br />
vaistinė. Jame vaistinė įsikūrė 1860 metais ir buvo viena pirmųjų (po Palangos) plačiame<br />
15
Žemaitijos regione. Paskutinius keletą savo gyvenimo metų Viekšniuose praleido ir, anksti<br />
pavargęs, 1863 metais mirė, sulaukęs vos 54 metų, įdomus, šviesaus proto žmogus Aleksandras<br />
Griškevičius, rašęs filosofinius traktatus ir sugalvojęs bei konstravęs skraidyti galintį aparatą<br />
„Žemaičio garlėkį”. Name, kur jo gyventa, nūnai kraštotyrininkų įrengtos memorialinė bei<br />
etnografinė ekspozicijos. Ant jo kapo senosiose kapinėse pastatytas paminklinis akmuo. Jau<br />
praeito amžiaus gale ir šio pradžioje Viekšniai buvo vienas iš didžiausių Žemaitijos valsčių,<br />
turėjo savo daktarą ir 4—5 kunigus.<br />
Nuo seno Viekšniai garsėjo puodžiais, jų žiestų puodų, ąsočių ir kitų gaminių apsčiai būdavo<br />
jau praeito amžiaus turguose. Prieš II pasaulinį karą miestelyje buvo keletas puodų dirbtuvių.<br />
Bolševikinės diktatūros metais, draudžiant privačius verslus, ir puodų gamyba buvo nuolat<br />
„centralizuojama”, nedidelė ir nedaug pelno duodavusi keramikų dirbtuvė tapo Kauno<br />
susivienijimo „Jiesia” filialu, kuris greit kauniečiams tapo neparankus dėl didelio atstumo.<br />
Pasielgta „išmintingiausiai”, dirbtuvė likviduota ir nugriauta. Tačiau mokančių šio amato dar yra,<br />
šis įdomus ir paklausus verslas dar gali atgyti.<br />
Jau nuo carinės Rusijos valdymo laikų daug šio krašto žmonių iškeliavo anapus Atlanto<br />
geresnės dalios ieškoti. Apie 1920—1930 metus Čikagoje, sako, veikęs net viekšniškių klubas.<br />
Nemažai šio krašto gyventojų į Vakarus pasitraukė ir 1944-aisiais, artėjant raudonajai armijai.<br />
Taip Vakaruose atsidūrė ir septyniolikmetis jaunuolis P. Požerskis, dar paauglystėje Viekšniuose<br />
sukonstravęs savo gamybos sklandytuvą. Gyvendamas Anglijoje, jis tapo žymiu Europos<br />
sklandytoju, dalyvavo daugelyje varžybų ir pasiekė reikšmingų pergalių.<br />
Tačiau grįžkime dar į senesnius laikus, kai visą kraštą slėgė carinės Rusijos priespauda, kai<br />
Lietuvai buvo uždraustas jos raštas ir spausdintas žodis. Tuomet Viekšniai buvo gana svarbus<br />
Žemaitijoje nelegalios lietuviškos spaudos platinimo centras. Į rytus [į šiaurę ir šiaurės vakarus]<br />
nuo miestelio, Pluogų kaime, buvęs slaptas M. Šiuipio sandėlis, kuriame šis slėpdavęs iš Prūsijos<br />
atgabentą spaudą. Knygas dažniausiai gabendavęs knygnešys F. Petravičius ir perduodavęs<br />
platinti miestelio gyventojams J. Dargiui ir J. Vilčikauskui. Jiedu knygų gaudavę ir iš Ūbiškėje<br />
gyvenusio knygnešio D. Bubėno. Taip į šį kraštą kelią skynėsi ne tik lietuviškos maldaknygės,<br />
bet ir V. Kudirkos „Varpas”, J. Basanavičiaus „Aušra”. O čia paminėtieji knygnešiai mirė ir į<br />
gimtąją žemelę atgulė jau po I pasaulinio karo, mažai kam bežinomi, savo darbą atlikę.<br />
Tačiau bene labiausiai Viekšnius išgarsino čia ilgus dešimtmečius gyvenusi Biržiškų šeima,<br />
Lietuvai išugdžiusi tris brolius profesorius — Mykolą, Vaclovą ir Viktorą, nepaprastai daug per<br />
gyvenimą nuveikusius Lietuvos mokslui ir kultūrai. 1880 metais į Viekšnius pirmą kartą atvyko<br />
Maskvos universitetą ką tik baigęs jaunas gydytojas Antanas Biržiška. Radęs čia siautusią<br />
epidemiją, užsibuvo... visam savo gyvenimui. Net 42 metus A. Biržiška gyveno Viekšniuose ir<br />
gydė šio krašto žmones — nuo Žagarės iki Tirkšlių ir nuo Kuršėnų iki Leckavos. Tai buvo<br />
šviesus, didelės dvasinės kultūros žmogus, puikus visų ligų gydytojas, viekšniškių gerbtas ir<br />
labai mylėtas. Jo žmona, Elžbieta Biržiškienė, baigusi Maskvoje muzikos mokslus ir įgijusi<br />
pedagogikos žinių, pati vadovavusi privačiai mokyklai, taip pat buvo aukštos vidinės kultūros,<br />
tokiais sugebėjo išugdyti ir tris sūnus. Įgiję pradinių mokslo žinių namuose, broliai buvo išleisti į<br />
Šiaulių gimnaziją, kur netrukus tapo apsisprendusiais lietuviais, savo krašto patriotais.<br />
Vyriausiasis iš brolių, Mykolas, tapo žymiu literatūros istoriku, tautosakos tyrinėtoju, buvo<br />
aktyvus lietuvių nacionalinio išsivadavimo judėjimo dalyvis, Vasario 16-osios akto signataras,<br />
Kauno ir Vilniaus universitetų profesorius ir rektorius, vienas pirmųjų Lietuvos akademikų.<br />
Vaclovas Biržiška, baigęs teisės studijas, buvo ir žymiausias iki šiol lietuvių bibliografas,<br />
bibliotekininkystės mokslo kūrėjas. Jauniausiasis brolis, Viktoras, pasirinkęs matematiko kelią,<br />
spalio perversmo metais Peterburge buvo trijų gamyklų direktorius, grįžęs į Lietuvą,<br />
profesoriavo Kauno universitete, dėstė kitose mokyklose. 1944 metų vasarą visi trys broliai<br />
Biržiškos pasitraukė į Vakarus, ilgainiui atsidūrė Jungtinėse Amerikos Valstijose ir net būdami<br />
toli nuo tėvynės, nuo jos istorijos bei kultūros šaltinių, nepaprastai daug nuveikė. JAV išleistas<br />
Vaclovo Biržiškos „Aleksandrynas” yra didžiausias paminklas, sukurtas sau ir tėvynei. Užtat<br />
bolševikų okupuotoje tėvynėje mokslininkų vardai buvo nutylimi ir trinami iš tautos atminties.<br />
Biržiškų vardu dabar pavadinta gatvė, kurioje ši šeima kadaise gyveno.<br />
Senosiose Viekšnių kapinėse galima parymoti prie daktaro Biržiškos ir jo žmonos kapo, o<br />
miestelyje — aplankyti jų garsiems sūnums skirtą ekspoziciją, kol kas įrengtą A. Griškevičiaus<br />
16
namo muziejaus dalyje. Viekšniuose susikūrusi Biržiškų draugija siekia pastatydinti<br />
profesoriams paminklą, atstatyti jų šeimos namus ir įrengti juose muziejų.<br />
Istorikai mini 1910 metais Viekšniuose surengtą lietuvių vakarą, 1911 metais miestelyje įkurta<br />
pradinė mokykla, ilgainiui peraugusi į progimnaziją, dar vėliau — į gimnaziją. Joje ne vienerius<br />
metus mokėsi būsimasis tapytojas A. Gudaitis, skulptorius B. Pundzius, aktorius, ilgametis<br />
Panevėžio dramos teatro režisierius J. Miltinis, dailininkas V. Ratas-Rataiskis, aktorius H.<br />
Kačinskas, kompozitorius J. Kačinskas, poetai K. Baltutis-Klemensas Dulkė ir L. Skabeika bei<br />
daugelis kitų žymių ir daug Lietuvai nusipelniusių žmonių. Jų talentams atsiskleisti padėjo čia<br />
dirbę talentingi pedagogai P. Brazdžius, J. Aukštikalnis, J. Žilevičius, V. Deniušis ir kiti savo<br />
pašaukimui atsidavę šviesuoliai. 1925 metais Viekšniuose veikė M. Valančiaus liaudies<br />
universitetas, 1932 metais pastatyta M. Petrausko liaudiška opera „Birutė”, čia buvo rengiami<br />
visos Lietuvos mokytojams lituanistikos, keramikos kursai, literatūros vakarai S. Daukantui,<br />
V. Kudirkai, Maironiui paminėti, moksleivių ekskursijos pasiekdavo net lenkų okupuotą Vilniaus<br />
kraštą.<br />
1918 metų rudenį ir 1919 metų pradžioje Viekšniuose bene ilgiausiai išsilaikė bolševikinis<br />
„revoliucinis komitetas”, kurį rėmė čionai atklydusi reguliariosios Rusijos kariuomenės divizija.<br />
Jo veikla vis dėlto gilesnio pėdsako nepaliko. Susikūrus ir sustiprėjus nepriklausomai Lietuvos<br />
valstybei, Viekšniuose įsitvirtino nauji valdžios organai. Kurį laiką valsčiaus tarybai vadovavo<br />
Bugių kaimo ūkininkas Kazimieras Daugirdas, istorikės V. Daugirdaitės-Sruogienės tėvas.<br />
1938 m. Viekšniuose pastatyti A. Biržiškos vardo sveikatos namai, kuriuos gimtinei padovanojo<br />
profesorius M. Biržiška. Pastaruoju metu čia atstatytas kadaise stovėjęs ąžuolinis kryžius,<br />
išsaugotas ir pirmykštis užrašas su gydymo įstaigos pavadinimu.<br />
Ramų nepriklausomos valstybės gyvenimo ritmą 1940-ųjų pavasarį sudrumstė bolševikinės<br />
Tarybų Sąjungos karinė invazija. Prasidėjo senų ūkio struktūrų griovimas, inteligentų, kariškių<br />
trėmimai. Karo pradžioje bolševikinių aktyvistų buvo nužudytas Viekšnių klebonas kanauninkas<br />
J. Navickas. Atėję hitleriniai okupantai sunaikino ne tik buvusius bolševikų talkininkus, bet ir<br />
beveik visus miestelio žydus. 1944 metų vasarą Mažeikiuose susikūrė Tėvynės apsaugos<br />
rinktinė. Jos štabo įkūrimo susirinkimas įvyko Viekšniuose 1944 metų liepos 29 dieną.<br />
Susirinkime dalyvavo Akmenės, Joniškio, Pasvalio, Rokiškio, Svėdasų, Utenos, Zarasų ir kitų<br />
Lietuvos vietovių atstovai. Tačiau rinktinė buvo silpnai ginkluota ir neturėjo vokiečių<br />
kariuomenės pasitikėjimo. Kurį laiką ji buvo užėmusi gynybos pozicijas netoli Viekšnių, vėliau,<br />
rugsėjo—spalio mėnesiais, grįžo netoli Papilės, bet artėjant lemiamam rusų puolimui, buvo<br />
pakeista vokiečių daliniais, tik ir jie nepajėgė rimčiau pasipriešinti veržliam raudonosios armijos<br />
puolimui 1944 metų rudenį.<br />
Tą vasarą pro Kruopius, Akmenę ir Viekšnius su miniomis pabėgėlių traukėsi ir būsimasis<br />
rašytojas Marius Katiliškis, vėliau romane „Išėjusiems negrįžti” vaizdingai ir labai tiksliai<br />
aprašęs šių vietovių vaizdus.<br />
Pokario metais Viekšniai taip pat buvo valsčiaus centras, o nuo 1951 metų įtraukti į Akmenės<br />
rajoną, 1958 metais paskelbti miesto tipo gyvenviete. 1923 metais miestelyje buvęs 401<br />
gyvenamasis namas ir 1918 gyventojų, 1939 metais buvo 2492 gyventojai, 1992 metais — 2292<br />
gyventojai. 1981 metais miestelyje įkurti Telšių „Masčio” ir Plungės liaudies kūrybos gaminių<br />
įmonės „Minija” barai, pokario metais atkelta kaimo profesinė technikos mokykla. Restauruotas<br />
senasis vandens malūnas, numatyta restauruoti senosios vaistinės pastatą.<br />
Buvusi miestelio centro aikštė sugadinta pokario metais, senojoje miesto dalyje įterpta jos<br />
architektūrą gadinančių daugiaaukščių pastatų. Tačiau miestelis jaukus ir patogus poilsiui,<br />
vandens ir žvejybos mėgėjus traukia senasis tvenkinys ir žalios, erdvios Ventos pakrantės,<br />
kuriose ne kartą rengtos įvairios šventės, Joninių apeigos.<br />
Prie Ventos, perėjus ją „kabančiu” lieptu, naujojo tautinio atgimimo metais pašventintas<br />
parapijos globėjo šventojo Jono koplytstulpis. Daugeliui senųjų miestelio gatvių sugrąžinti jų<br />
tikrieji pavadinimai. Ilgai užsitęsė naujų kultūros namų statyba, o senuosius 1958 metais<br />
sunaikino eilinis gaisras. Neišsaugojo viekšniškiai savo senosios gimnazijos pastato, tačiau išliko<br />
ir sovietinės ideologijos priespaudą atlaikė Vytauto paminklas netoli bažnyčios. Pabūkime,<br />
pailsėkime dar valandėlę senuosiuose Viekšniuose, pasišnekėkime su jų gyventojais žemaičiais ir<br />
17
geriau pajusime savitą, šviesią ir graudžią šio krašto dvasią, taip jaudinusią ir tolimuose<br />
kraštuose atsidūrusius tautiečius.<br />
... O paskui pakeliaukime miškingomis ir jaukiomis Viekšnių apylinkėmis, kurios taip pat<br />
žingeidžiam keleiviui daug ką gali priminti ir papasakoti.<br />
Jei važiuosim į vakarus, netrukus už Ventos statybinių medžiagų įmonės keramikos cecho,<br />
gaminančio čerpes restauruojamiems senamiesčių pastatams, ošia žalias Žibikų pušynas.<br />
Dešinėje kelio pusėje, po tamsiaskarėmis eglėmis, — didžiulis mitologinis akmuo, vadinamas ir<br />
Meilės, ir Juoduoju akmeniu. Gyvas dar padavimas, kad nelabasis vieną naktį jį padebesiais<br />
nešęs numesti ant Viekšnių bažnyčios, bet ar dėl sunkumo per lėtai skridęs, ar kitokia gaišatis<br />
ištikusi, tik užgiedojęs gaidys, ir tekę milžinišką riedulį nudrėbti į miško tankmę. O kairėje kelio<br />
pusėje — švedų kapeliai, parymojus valandėlę, paseks tylią sakmę apie protėvių kančias ir<br />
vargus.<br />
Nuo kryžkelės už Ventos upės pasukus kairėn, asfaltuota kelio juosta taipogi atves į daug<br />
gražių vietų. Kairėje pusėje, už trejeto kilometrų, — cementininkų vasaros trumpalaikio poilsio<br />
bazė „Virvytė”, kurioje per sezoną laiką praleidžia ir pasiilsi per tūkstantį cementininkų ir jų<br />
artimųjų. Netoli poilsio bazės yra Ventos ir Virvytės santaka. Pasakojama, kad netoli jos beveik<br />
prieš porą šimtų metų Napoleono kariuomenės pulkas traukdamasis užkasęs prisiplėštas<br />
brangenybes. Nepriklausomos Lietuvos metais neva du kartus čia buvojusios prancūzų<br />
mokslininkų grupės, tik nieko neaptikusios.<br />
Iš netolimo Kegrių kaimo buvo kilę du broliai Bukantai. Gydytojas Domininkas Bukantas,<br />
vienas iš Vilniaus universiteto atkūrimo iniciatorių, pasiaukojamai gydęs Zarasų krašto žmones ir<br />
pats miręs nuo epidemijos. Jo brolis Kazimieras Bukantas aktyviai dalyvavo tautinio lietuvių<br />
atgimimo sąjūdyje, turėjo nemažos įtakos rašytojai Šatrijos Raganai, jos kūrinių dvasingumui. Iš<br />
šių vietų kilusi ir pokario Lietuvos kraštotyrininkė, tautosakos užrašinėtoja Amelija Urbienė,<br />
padovanojusi Viekšniams daug savo darbų.<br />
Keliaudami Virvytės pakrantėmis prieš srovę, pasieksime vaizdingą Gyvolių piliakalnį, kurį,<br />
kaip ir kitas šio krašto istorines vietas, šio amžiaus pradžioje tyrinėjo profesorius L. Kšivickis.<br />
Netoliese ir vienas iš liaudies technikos paminklų — Gudų malūnas su vaizdingomis<br />
apylinkėmis.<br />
Ten, kur Viekšnių—Kairiškių vieškelis kerta Virvytės upę, yra senas Pavirvytės dvaras, kurio<br />
savininkai Paulavičiai kadaise artimai bendravo su Biržiškų šeima, laikė aniems laikams gausią<br />
namų biblioteką. Dvare praeito amžiaus gale lankėsi P. Višinskis, rinkdamas duomenis savo<br />
antropologiniam moksliniam darbui. Čia pat ir Kapėnai, sena, prie Virvytės vingių prigludusi<br />
gyvenvietė. Čia buvusio dvaro savininkas F. Kontrimas dalyvavo 1831 ir 1863 metų<br />
sukilimuose, buvo caro kareivių susektas ir mirė Šiaulių kalėjime. Kalbama, kad jis draugavęs ir<br />
savo dvare priimdavęs S. Daukantą, kurį stebinęs geru lietuvių kalbos mokėjimu, gal net<br />
saugojęs, o paskui sunaikinęs kažin kokius jo rankraščius. Kapėnuose pastaraisiais<br />
dešimtmečiais buvo didelio, bet ekonomiškai silpno valstybinio ūkio centras, pastatyta nauja<br />
devynmetė mokykla. Iš netolimo Boguslavo palivarko buvo kilęs žymus kalbininkas, slavų kalbų<br />
specialistas, Krokuvos ir Vilniaus universitetų dėstytojas A. Chominskis.<br />
Keliaujant pavenčiais aukštyn, yra senas Santeklių kaimas, kadaise garsėjęs savo keltu.<br />
Dvaras turėjęs net 25 trobesius. Praeito amžiaus gale dvarą valdė K. Radavičiūtė, lietuvių<br />
rašytojo ir etnografo L. Jucevičiaus jaunystėje mylėta ir galbūt paskatinusi jį atsisakyti<br />
dvasininko kelio. Santekliuose mėgdavę buvoti Vanda ir Balys Sruogos. Aplinkui taip pat senos<br />
Klyšių, Daubiškių vietovės. Ties Daubiškių kaimu iš dešinės į Ventą įteka Dabikinė, atvingiavusi<br />
iš Latvijos miškų.<br />
Nuo Palnosų gyvenvietės kelias, perkirtęs Mažeikių—Šiaulių plentą, nuvingiuoja žalia miškų<br />
siena apstotos Kamanų pelkės pusėn. Kamanų pašonėje nedidukas Meižių ežerėlis. Pasakojama,<br />
kad jis atneštas nuo Viekšnių. Girdi, čia buvusi lanka, ir vieną gražią dieną į ją nusileidęs debesis<br />
ir palikęs toje vietoje ežeras. Beje, jis tikrai negilus. O toje vietoje, prie Viekšnių, kur buvusi<br />
ankstesnė ežero keliauninko vieta, likusi Burokiškės pelkė.<br />
Pakeliui prie Meižių ežero Ašvėnų ir Bugių kaimų liekanos. Mums svarbūs Bugiai, kuriuos<br />
iki II pasaulinio karo valdė Kazimieras Daugirdas. Čia dažnai svečiuodavosi ir vasarodavo jo<br />
dukra Vanda Daugirdaitė-Sruogienė su vyru, lietuvių rašytoju Baliu Sruoga Čia bebūdami, jiedu<br />
18
kartu parašė istorinę apysakaitę „Kas bus, kas nebus, bet žemaitis nepražus”, čia rašytojui,<br />
lietuvių literatūros klasikui, gimė ne vieno kūrinio sumanymas, čia jis ir atostogų metu įtemptai<br />
dirbdavo.<br />
Iš Viekšnių apylinkės buvo kilę taip pat praeito amžiaus pabaigos ir šio amžiaus pradžios<br />
liaudies švietėjas, parengęs ir išleidęs bene 25 dvasiško ir pasaulietinio turinio knygas, kunigas,<br />
garbės kanauninkas J. Balvočius, liaudies menininkas J. Rušinas, kurio drožinių išlikę ir<br />
muziejuose, ir daugelio gyventojų namuose,<br />
Už trejeto kilometrų nuo Viekšnių į rytus [į šiaurę] yra geležinkelio stotis. Kadaise juokauta,<br />
kad Liepojos—Romnų geležinkelis turėjęs eiti arčiau miestelio, bet viekšniškiai pagailėję<br />
matininkams kyšio, bent jau gerai nepamylėję, užtat geležinkelis nusuktas pro šalį. Prie šio<br />
geležinkelio sparčiai išaugus Mažeikiams, Viekšniai nebepajėgė su jais varžytis.<br />
Baigiant viešnagę Viekšniuose, dar reikėtų prisiminti, kad iš čia buvo kilę įdomūs žmonės —<br />
visuomenės veikėjas J. Beržanskis-Klausutis, įrodinėjęs savo kilmę iš Lietuvos kunigaikščių<br />
giminės, žurnalistas J. Jonuškis, baustas ir persekiotas visų valdžių, čia mokėsi ir anksti džiovos<br />
pakirstas palaidotas poetas L. Skabeika, nuo Viekšnių buvo kilęs ir bene pirmasis Lietuvos jūrų<br />
kapitonas Liudas Stulpinas.<br />
Gedvilas Algirdas. „Ketvirtoji valdžia” gvildeno tarpukario Lietuvos ekonomiką: Iš<br />
kraštotyrininko užrašų // Vienybė. — 1995. — Gruod. 9.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Brikos pylimas. — 2000. — Kovo 10. — Žodžiu. Tekstas<br />
perrašytas iš diktofono:<br />
Brikos pylimas buvo toj vietoj, kur dabar Virvytės restoranas. Turbinų vietoje dabar aludė.<br />
Brika skolinosi pinigų iš Unikos. Darbams jau buvo sunaudojęs 31 tūkstantį litų. Ten viskas buvo<br />
prie galo. Virvytė užtvenkta, elektros stulpai sustatyti iki pat Viekšnių, tik per Ventą bereikėjo<br />
laidus pertempt, parvežt iš Telšių turbinas ir jungt generatorių. Viekšnių malūnininkas Lesimas<br />
papirko, naktį kažkas prakasė užtvankos kraštą. Virvytė labai srauni — išvertė, išnešė tą kraštą,<br />
stipriai išnešė tą šoną. Vaitkus už žemę reikalavo gero mokesčio. Brika ir nebepirko. Turbinos<br />
liko Telšiuose neparvežtos.<br />
Sučylienė Janina. Jei bitininkas sieks tik pelno — jam tikrai nesiseks... // Būdas žemaičių. —<br />
2001. — Kovo 13. — Nr. 20 (356): „Arvydo Danieliaus nuotr.: tokiame spalvingame „namelyje”<br />
keliauja bičių aviliai; Eligijus Mylė su sumedžiotos meškos kailiu; Eligijus ir Rūta Mylės savo<br />
bityne”. — Visas tekstas:<br />
Garbus amžius Eligijui Mylei nubalino tik plaukus, paliko skaistų veidą, malonią šypseną ir<br />
šviesų protą. Kaip ir pridera bičių augintojams abu su gyvenimo drauge p. Rūta nuoširdūs, atviri,<br />
vaišingi — tikri bičiuliai... Maniau, kad kalbėsime tik apie bitininkystę, tačiau namų aplinka<br />
mūsų pokalbio temą išplėtė. Kambarys, kuriame ruošėmės ramiai šnekučiuotis, mirgėjo<br />
medžioklės ir žvejybos trofėjų įvairove.<br />
Vaikystėje Dautartų durpyne mažasis Eligijus ganė karves ir jau tada grožėjosi gamta, globojo<br />
kiškius. Jam buvo baisu žiūrėti, kaip lapės juos pjauna. Būdamas vaikas pats pasidarė muškietą ir<br />
pasigamino parako. Taip gimė medžiojimo aistra. Kadangi giminaičiai gyvena Karelijoje, tai<br />
kiekvienais metais su šeima važiuodavo poilsiauti: medžioti, grybauti, uogauti, žvejoti. E. Mylė<br />
nuo 1954 m. Lietuvos Respublikos medžiotojų ir žvejų draugijos narys. Didžiausi trofėjai: rudoji<br />
meška, briedžiai, elniai, šernai, kurtiniai, tetervinai. Žvejybos laimikiai iš Ventos upės.<br />
Antrasis pomėgis į Mylių namus atėjo netikėtai. Prieš 40 metų p. Eligijus dirbo Akmenės<br />
rajono finansų skyriaus inspektoriumi, jo žmona Rūta — Viekšniuose pradinių klasių mokytoja.<br />
Viekšnių vidurinėje mokykloje ūkvedžiu dirbęs Augustas Petrikas, senas bitininkas, (jau<br />
Anapilin išėjęs — aut. past.) Mylėms padovanojo bičių kelmą. Iki tol jauna šeima apie bites<br />
nieko nežinojo. Avilį pastatė sode, o bitininkas pažadėjo padėti prižiūrėti. „Pirmasis mano<br />
susitikimas su bitėmis baigėsi pabėgimu per runkelių lauką. Jos mane vijosi, įsivėlė į rūbus,<br />
gąsdino”, — prisiminė pašnekovas. Pirmą susitikimą su bitėmis vertina kaip savotišką krikštą,<br />
kuris jo neatbaidė nuo bičių.<br />
19
Taip prasidėjo tikroji bitininkystė. Įsigijo daugiau bičių šeimų, ėmė sektis. „Tai mane nuteikė<br />
optimistiškai, džiaugiausi, kad pats išmokau tvarkyti”, — prisimena senas bitininkas. Po keleto<br />
metų paplito bites naikinanti liga — varatozė. Net bitininkystės mokytojui A. Petrikui ji<br />
išnaikino visas bites. „Aš mokytojui grąžinau skolą. Tuo metu mano avilius buvo apstojusios<br />
skruzdėlės. Bičių parazitams naikinti naudojau naftaliną, tuo pačiu sunaikinau ir varatozės<br />
erkutes. Taip atsitiktinai išgelbėjau biteles. Vėliau varatozei naikinti buvo atrasti vaistai. Šiuo<br />
metu toleruojama ekologiškai švari bitininkystė, parazitams naikinti taikomi biologiniai<br />
preparatai.<br />
Papasakosiu, kaip ekologiškai švariu būdu sunaikinau bitelių parazitus. Bityne augo didelė<br />
eglė, eglėje varnos lizdas. Varna išperėjusi vaikus nusileido į skruzdėlyną ir plasnoja, tarsi<br />
maudytųsi. Vėliau supratau, kad ji išsivalė nuo parazitų. Po „pirties” varna nuskrido į upelį,<br />
išsipuškeno ir tik išdžiūvusi nuskrido pas vaikus. Aš tą patį metodą pritaikiau bitėms.<br />
Avily, už diafragmos, įdėjau vata pridengtą skruzdžių rūgšties buteliuką, apačioje padėjau<br />
vazelinu išteptas groteles. Rūgšties kvapas erkutes atpalaidavo nuo bičių, bitės, suerzintos<br />
aštraus kvapo sujudo ir išpurtė erkutes ant vazelinuotų grotelių. Taip natūraliai išvaliau bičių<br />
šeimynas nuo varatozės.”<br />
Pasak E. Mylės, rajone bitininkystės verslo nėra, yra tik Respublikinė bitininkų draugija,<br />
kurios narys jis yra. Kiekvienais metais Respublikinė bitininkų draugija, vadovaujama habil.<br />
mokslų daktaro Jono Balžiako, vis kitame rajone organizuoja bitininkų šventes. Šiemet,<br />
rugpjūčio pirmąjį šeštadienį ir sekmadienį, šventę numatoma rengti Rokiškyje. Švenčių metu<br />
aptariami einamieji reikalai ir naujovės, galima įsigyti naujausios literatūros.<br />
Bitininkystė, pašnekovo teigimu, nėra labai pelninga, bet antrą pensiją galima užsidirbti<br />
sąžiningai. Medžioklę ir žvejybą laiko dvasios atgaiva.<br />
Bitės žmonėms duoda didelę naudą, tai ne tik medus, bet ir pikis, vaškas, žiedadulkės, bičių<br />
nuodai. Bitės apdulkina įvairias žemės ūkio kultūras, vaismedžius ir vaiskrūmius. P. Eligijus<br />
prisimena, kad anksčiau mokėjo už kiekvieno bičių avilio laikymą prie dobilų, grikių ir rapso<br />
pasėlių. Taigi reikia bitynus plėsti.<br />
R. E. Mylės Kapėnų kaime tėvų žemėje laiko 40 bičių šeimų. Vasarą biteles išveža už 7<br />
kilometrų į miškus. Miško kvapai paįvairina medaus skonį.<br />
Klausant nuoširdaus seno bitininko pasakojimo kilo klausimas, ar kiekvienas žmogus gali<br />
tapti bitininku?<br />
— Manau, kad kiekvienas. Reikia kantrybės. Bitės nemėgsta rūkalių, girtuoklių, joms patinka<br />
švarūs, tvarkingi žmonės. Bitės labai jaučia kvapus ir aplink vaikštančio žmogaus nuotaiką. Bitės<br />
žmogų taurina. Tarp bitininkų negali būti pavydo, turi kitiems padėti, jei bėda — padėti įsiveisti,<br />
patarti, pamokyti — kitaip nesiseks. Ne veltui iš žodžių „bitės”, „bitininkas” kilo „bičiulystė”.<br />
Jei bitininkas sieks tik pelno — jam tikrai nesiseks.<br />
„Domėtis bitininkyste galima pradėti bet kada, tik mesti tą užsiėmimą nepasiseka, bent aš<br />
nežinau tokio buvusio bitininko”, — lyg juokais, lyg rimtai baigė pokalbį didelę patirtį turintis<br />
bitininkas.<br />
Rudokienė Birutė. Ši vasara viekšniškiui bitininkui buvo rekordinė // Santarvė. — 2001. —<br />
Rugpj. 30: iliustruota. — Visas tekstas:<br />
Viekšniškis Eligis Mylė bitėmis pradėjo domėtis tik prieš trisdešimt metų. Kaip pats sako,<br />
draugų paragintas, „kad išėjus į pensiją būtų kuo užsiimti”. „Net nesitikėjau, kad šis užsiėmimas<br />
prilips kaip liga”, — pasakoja žmogus, laikantis keturiasdešimt šeimų bičių. Nors sodyboje, kur<br />
įkurtas bitynas, vyksta net bitininkų seminarai, susiėjimai, E. Mylė save tebelaiko tik bitininku<br />
mėgėju.<br />
NUOLAT DOMISI NAUJOVĖMIS<br />
E. Mylė parodė krūvą literatūros. Iš knygų, žurnalų mokėsi tik pradėjęs bitininkauti, be jų<br />
neapsieina ir šiandien.<br />
„Negali būti visažinis. Neįmanoma pažinti bičių gyvenimo iki galo. Tuo labiau kad atsiranda<br />
naujų veislių. Keičiasi ir bičių ligos, gydymo būdai”, — pastebėjo bitininkas. E. Mylė įsitikinęs,<br />
kad žinių siekia visi stambesnieji bitininkai. Į kasmet organizuojamas šalies bitininkų šventes<br />
susirenka nemažai žmonių. Viekšniškis jų taip pat nepraleidžia. Dvi dienos — puiki galimybė<br />
20
pabendrauti su kitais bičiuliais, paklausyti mokslininkų, specialistų patarimų, įsigyti bitininkystės<br />
reikmenų.<br />
Žmona Rūta priduria, kad jos vyras bitininkystės dėka atsitiktinai tapo ir Sausio 13-osios<br />
įvykių liudininku. Tuo metu jis kaip tik dalyvavęs sostinėje vykusiame bitininkų seminare, tad su<br />
kitais bendraminčiais patraukęs ir prie televizijos bokšto. Tankų griausmas užtrenkė ausis. Mylei<br />
net suteiktas nukentėjusiojo nuo šių įvykių statusas.<br />
BITĖ — LAUKINIS GYVIS<br />
Žmona Rūta vyrui draugiškai papriekaištauja: jis visą vasarą praleidžiąs bityne. Nors širdies<br />
gilumoje džiaugiasi, kad jos žmogus turi mielą užsiėmimą. Ir pati jam padeda. „Teoriškai apie<br />
bitininkystę aš daug žinau, tačiau praktiškai be vyro nelabai ką galiu nuveikti”, — prisipažino<br />
Rūta.<br />
Moteris papasakojo, kaip kartą pasisiūliusi draugei sugauti bičių spiečių. Po šio eksperimento<br />
prireikė medikų pagalbos. „Nors žmogus ir bando bitę paversti naminiu gyviu, bitė visada liks<br />
laukinė”, — paaiškina ilgametis bitininkas.<br />
Anot E. Mylės, tik bijodami šio mažo padarėlio, ir didžiausi medaus mėgėjai į savo sodybas<br />
jų neįsileidžia. Anot bitininko, selekcininkai bando sušvelninti bičių pyktį. Pavyzdžiui, iš Italijos<br />
atsivežtų bičių motinėlių palikuonys daug ramesni. Viekšniškio bityne taip pat yra itališkų veislių<br />
bičių.<br />
SUGELIA IR ŠEIMININKĄ<br />
Anot E. Mylės, bitės nėra tokios protingos, kad savo šeimininką iš kitų išskirtų. Tačiau<br />
žmogus, pažįstantis bites, gali išvengti jų užpuolimo. „Eikite ramiai, iš lėto”, — įspėjo svečius iš<br />
„Santarvės” bitininkas.<br />
Šeimininkė dar pridūrė, kad bitės nemėgsta žmonių „su kvapeliu”. „Jas gali supykinti ne tik<br />
alkoholio, tepalų, bet ir kvepalų kvapas”, — patikslino ponia Rūta.<br />
Bitininkas pasakojo, kad ir norėdamas nupjauti bityno žolę priverstas griebtis atsargumo<br />
priemonių — mat bitėms nepatinka pjaunamos žolės kvapas. „Svarbiausia į avilį uždaryti bites<br />
sargybines. Be jų komandos kitos nepuola”, — pasakojo E. Mylė.<br />
Kiekviena bitė turinti savo pareigas. Vienos saugo, kitos korius siuva ar medų neša, motinėlės<br />
— kiaušinėlius deda.<br />
E. Mylė iš bičių elgesio išmoko spręsti ir apie orus. „Jeigu jos vėlai eina gulti — lauk lietaus,<br />
jei anksti — bus „pagada”, — pastebėjimais dalijosi bitininkas.<br />
MEDAUS PILNOS STATINĖS<br />
Bitininkui geri metai tada, kai medaus pilnos statinės. E. Mylė nesiskundžia: bitelės ir<br />
medunešiui nepalankiausiais metais jam gerai atsilygina. „Iki 20 kilogramų iš avilio visada<br />
iškopiu”, — pasidžiaugia žmogus.<br />
Tačiau šiuos metus bitininkas pavadina rekordiniais. Iš kiekvieno avilio medaus išsukta po<br />
30—40 kilogramų, o iš vieno — net 120. „Eligis labai rūpinasi savo bitelėmis. Tik<br />
bitininkaujantis žmogus žino, kad ne tik gamta, bet ir bitininko darbas lemia medaus kiekį”, —<br />
vyrą pagiria ponia Rūta. Ponas Eligis drauge su žmona, jų vaikai ir anūkai vertina ir mėgsta bet<br />
kokį medų. Tačiau esą ir išrankių žmonių: vieniems reikia šviesesnio, kitiems — tamsesnio,<br />
vieniems — liepų, kitiems — dobilų medaus. Nors atskirti medų reikia ir nemažai darbo, tačiau<br />
bitininkas gali pasiūlyti įvairaus medaus. Net aviečių. Nors avietyno greta nėra, tačiau trylika<br />
avilių su specialiu nameliu ant ratų išgabena į nuomojamą avietyną.<br />
MEDUS SUTEIKIA ŽVALUMO<br />
Medus — nepigi prekė. Ar nesudėtinga jai rasti pirkėją? Bitininkas neneigia: rinkos sąlygos<br />
nepalankios. Ypač sunku pradedantiems bitininkams.<br />
E. Mylė per šitiek bitininkavimo metų įsigijo nuolatinių klientų, kurie iš anksto indus medui<br />
atgabena. Daug medaus bitininkas šiaip geriems žmonėms išdalija ar pusvelčiui parduoda.<br />
Kartais vien todėl, kad šie jo medų pagiria.<br />
Bitininkas sakė, kad jau seniai cukrų medumi pakeitęs. Ir taip nuolat jo palaižąs. Ar neapsąla<br />
širdis? „Eligio širdis prieš septynerius metus atlaikė sudėtingą operaciją. Jeigu ne medus, manau,<br />
pooperacinis laikotarpis būtų buvęs sudėtingesnis. Medus ne tik gydo, bet ir suteikia žvalumo,<br />
energijos”, — už vyrą atsakė žmona.<br />
21
Kriaučiūnas Stanislovas. Mašinieriai. — 2004. — Liep. 18. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
— Kas dampius turieje?<br />
— Nu, tai čia bov... Erlickis turieje, Tučiūs gyveno. Vuo šėtaa Krutinis unt kalno šėtaa.<br />
— Erlickiaus vards kaip bovo?<br />
— Juons.<br />
— Vuo Krutinio?<br />
— Juons, ruoduos kad... Tai, kad ons vėsą laiką i koldavo talkuose. Gyvuliūs tai turiej<br />
Grybauskis. Argi tai žinau, kad garinis, va kuoks ons, bet mon atruodo, kad argi ne, ne savieigis<br />
bovo. Nu, paskou kas čia turiej... Tų mažųjų tokių, su motoreliu varuomų daugiau bovo. Žinau,<br />
kad bovo Mozgeris, ka turiej, va kuokį, tai ne. Mozgeris bovo. Nu mataa, ir Erlickis bovo<br />
išvežts, vėskų konfiskavo. Vuo tėn ta jau par tus ūkininkus ta jau bovo, čia vėsą Zaventę, Kegrius<br />
vėsor Krutinis. Paskou jau sūnus priaugo, jau sūnus pradiejo. Ons turiejo visuokių tų tuokių<br />
mažėsnių motorėlių ir ir lėnteles stuogams pjaustydavo.<br />
Šiuipys Antanas. Kūlimas pas Petrošius. Kuliamųjų mašinų meistras Pranciškus Petrošius.<br />
Kiti mašinieriai. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Mum [Petrošiams] su šeimyna niekad nebuvo vargo, [senelė] sako, patys eidavo siūlydavos<br />
mums. Kap vaikaa [Petrošiai] užaugo, pasidarė kūlėmo mašiną. Arklinė ta kūlimo mašina. Kaip<br />
būdavo... Aš iš kėtor girdiejau, kaip būdavo. Kai suveždavo viską, nuo Visų šventų pradiedavo<br />
kult’. I kuldavo ne šiaip sau. Su spragilais. Sukiša į jaują, pas mumis vadindavo douba tada,<br />
užkor pečių, išdžiovėn su visais šiaudais. Rytmečio trečią valandą kelia i su spragilais kula. Tų<br />
paskui iškrato, šiaudus pajam nukrato, paskou per arpą išvalo, supėl į maišus ir tujau pat kėtą<br />
partiją užtaiso. I tada parein ont pusryčių. I taip nuo Visų švėntų iki Užgavienių. Kiekvieną dieną<br />
ir užkraut ten, ir kūrent pečių, išdžiovint, i paskou iškulti, išsijuot tuos grūdus. O mūsų vaikiukaa<br />
[Petrošiai] ka, sako, padarė tą mašiną, mes per dvė savaites išsikoldavuom, ne tėik<br />
netrukdavuom. O, sako, mums nebuvo bėdos. Pasakojo senelė, Petrošienė. Mama buvo Emilija<br />
Petrošiūtė. Mamos broliai Petrošiai buvo Pranciškus, Konstantinas, Antanas...<br />
Gudriausias tas dėdė bovo Proncėškus [Petrošius], tas kurs važiavo į Ameriką. Jis važiavo į<br />
Ameriką išsipirkt nuo kariuomenės. Vuo tas caro rubliais kainavo du šimtai rublių, auksinių<br />
rublių tų vadinamųjų. Jis ten išbuvo trejis metus. Aštuntais išvažiavo, apie vienuoliktus<br />
parvažiavo. Mama pasakuojo, kaip jis sugrįžo. Buvo ruduo, šlapia, purvyns baisiausias, sako.<br />
Lempos sudužo stiklas tas. Lekterną padegiem. Parvažiavo, parejo iš geležinkelio stoties, anam<br />
taip keturi kilometrai tiesiai. Sako, Jėzusmarija, kų aš padėrbau... Kor mono pruots bovo, kodėl<br />
aš parvažiavau... Išauš pavasaris, aš viel važiousiu, aš nebūsiu čia, sako. Vėsor lauke purvyns.<br />
Išaušo vienuoliktų metų pavasaris, dvyliktų metų pavasaris, tryliktais metais — šmakš, uždarė.<br />
Amerika įvedė pasų sistemą. I jau reikia vizos. Iš kor gausi tuo vizą? Prancėškus Petrošius bovo.<br />
Mama Petrošiūtė Emilija bovo. Babos sūnus, mano mamos brolis. Ons daug tų [kūlimo] mašinų<br />
pridėrbės bovo paskui. Mamaa paskuojo taip. Sako, visi tada tais laikais iki Pirmo pasaulinio<br />
karo vaikščiodavo su naginėmis. Sako, eidavo, sijuonaa lig žemės, iš paskuos velkas žvyriukai,<br />
akmenukai. Sako, Proncėškus sugalvuojo, kap išdėrbt kailį. Veršio. Išdėrbo, nudažė i pasiovo<br />
batus. I mes vaikščiojom su batais jau. Sugalvojo alyvos kap išsispaust. I sugalvuojo, kaip reikia<br />
tepalo batams padaryt. Reik pajimt suodžių, vaško i terpentino. Išmaišyti, pavirint biškėlį i tepals<br />
batams. Ons turiejo tekėnėmo stakles pasidaręs, medines. Su rankuom sokamos. Paprastas<br />
detales medines apsitekindavo. Detektorinį imtuvą buvo pasidaręs, bet paskou nusipėrko jau ne<br />
detektorinį. [...]. Prancėškus bovo mano mamos brolis. Maiguos gyveno, už fermos [buvusios<br />
kolūkio fermos, netoli Maigų ežero]. 1948 metais, kada mono tievus išvežė, aš gyvenau kurį<br />
laiką, mienesį a do mienesius, pas tą Proncėškų. [...]. Garo katilų nedarė. Jis pirkdavo tus<br />
variklius.<br />
Bovo tokių variklių, nuleidžiamų ont žemės. Žibikūse tuoks Liauksmėns turiejo Kazimiers.<br />
Pas mus dar keletą metų yr kūlęs jis. Ont tuokių rėmų pastatyts, i nuleisdavo unt žemės. Paskou<br />
pakeldavo vyrai, užmuovė tekinius — viel važioun ons.<br />
Pas mus pagrindinis tas meistras Krutinis, čia ant kalno. I čia tas jo [dampis] tebstuov čia dar<br />
prie proftechninės. Krutinis viens teturiejo tuokį [dampį]. Dviejų arklio jėgų. Visi kiti turiejo<br />
22
keturių arklio jėgų [dampius]. Ons važiuodavo su tuo [dampiu]. Tiksliai, ne vieną metą. Čia<br />
anuo, tiksliai anuo [dampis]. Nė viens kėts tuokio [dampio] neturiejo.<br />
Bovo Mikuckis. Jis bovo — kaip važiuoji į Pievėnus ir pasisuki ant Tučių. Mikuckis turiejo<br />
[dampį]. Turiejo [dampį] Liubšys, Lipskis teisingiau, vėsė vadėno Liubšiu. Turiejo [dampį]<br />
Pargauskis Žibikūse. Smetuono laikais. Pargauskis žibikiškis. Lipskis bovo, čia šitaa, už Žibikų<br />
pušyno galo, tujau pat už galo tėn i bov, kur dabar tas naujysis kels praein, anuo tėvai tėn<br />
gyveno.<br />
Mikuckis Tučiuose gyveno. Kas būdavo su dampiais tais... Ruorės eina, vadinamos, liepsna<br />
kur ein. O aplinkui ten vanduo ein. I tėn tuos ruorės tor būt sukišamos ir užvalcuojamos,<br />
praplečiamos. Tiek suspaust, kad vanduo nepraeitų, i gars nepraeitų. Aš esu matis pas Krutinį,<br />
kap jis remontavo. Kai pradiedavo leist tuos ruorės, reikiedavo miltų i bulvių virtų... ištrindavo<br />
sumaišytais... Sako, pūdą miltų reik sukišt. Tuo Mikuckio mašinai [dampiui]. Ka tuos ruorės<br />
nepraleistų. Sakydavo, atsileido ruorės...<br />
Tas Lipskis, kur važiniejuos čia, tai buvo Simas. I paskou bovo išvežti jie. Ruošies parvažiout<br />
jau. Nu, sako, dar biškį pasiliksiu, noriu biškį „užkalt” unt namo. Kasykloj kažkur dirbo. Ir<br />
prispaudė. Daugiau nežinau tuoj pusiej.<br />
Čia bovo Liaučius, va, su dampiu. Čia kur yr... Laižuvos gatvė ein, įein į miškėlį, kels, tėn<br />
bovo a trys, a keturi gyventuojai. I tame skaičiuj bovo Liaučius. Ir 1948 metais, kap aš pas tą<br />
dėdę bovau, po išvežėmo, ta tas Liaučius kūlė. Šiuo pusie gelžkelio.<br />
Šiuipys Antanas. Traktorius „forconas” ir „bukovnikas” pas dvarininką latvį. — 2006. —<br />
Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
„Furcons”, „forcons” buvo, traktoriukas su metaliniais ratais, su tokiais tokiais špykiais buvo.<br />
Kaip Žibikus pervažiuoji, pasisuki: viens ant Tučių, viens ant Pievėnų, vuo tėn tuo vietuoj. Tuo<br />
vietuoj tas dvars kažkuoks bovo, latvio. Iš tėn kėlės, labai gerai žėno, tas Petraitis. Malūnėlis tėn<br />
yr, ons malūnėlie tėn dėrbės ilgaa. Ons mono omžiaus yr. Čia dabaa pri senųjų kapų ėini, ėini<br />
link Ventos, i pasisuki pagal Vėntuos, tuoks ėlgs nams. Medinis viens sens i bier tėn tas nams.<br />
Pas anus dėrbis yr, paskui malūnėlį tą valdęs yr.<br />
Pas mumis yr buvę atvažiavę su „forconu”. Jis turiejo tuokią mašiną, tas latvis, kor dobilų<br />
sėklas iškoldavo. O tas latvis turėjo vadėnamą „bukovniką”. Kai atvažioudavo į daržėnė, jį<br />
pastatydavo skersai, tuoks nedidelis tas bovo, tas įrengėms. Gale bovo tas velens, škyvas tas.<br />
I tap eidavo: bu bu bu bu bu... Vės atvažioudavo tada, kai vėską apdėrbdavo. Dobilai eidavo<br />
paskutiniai. I bovo atvažiavę su tou „forconu”.<br />
Šiuipys Antanas. Viekšnių advokatai. Unikienė. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas<br />
perrašytas iš diktofono:<br />
Barauskas Jonas bovo, baltą raištį bovo užsirėšės. Barkauskas bovo tėn [varomas su<br />
kanauninku J. Navicku sušaudyti]. Šimtu procentu — Barkauskas. Barkauskas bovo advokats<br />
pėnsininks. Ne Barauskas, tikrai. Tikrai Barkauskas. Aš prisimenu anų, senuks i bovo tuoks.<br />
Buvo du advokatai — Barkauskas ir Lengvenis. Tas Lengvenis gyveno pas Unikienę. Unikienė<br />
— amerikonka. Jie statė Stulpino malūną. Iš Stulpino nupėrko i užbaigė statyt ta Unikienė. Ir čia<br />
turiej... Akmenės gatvelėj, sankryžoj, tuoks didelis nams buvo, a šeši, a aštuoni tie kambariai.<br />
Ana jau bovo našlie. Lengvenis — Unikienės kavalierius. Vuo tas bovo Amerikos lietuvis.<br />
Laisvamanis. Sakė, kad palaidojo Žibikų pušyne, ne kapeliuose, bet šiame gale ont kalnioko<br />
tuokio. Paskou, sako, kad iškasė i kažkas nuoriejo auksinius akuliorius nujimt anam. Bet čia<br />
pasakos tuokios bovo. Bet aš girdiejau, kad jis yr palaiduots laisvamanių kapinėse Alkiškiuose.<br />
Vuo ta Unikienė... keporę apsimaukšlinusi... Senukė jau buvo visiškai. Kavalieriaus nebreikiejo<br />
anai. Vuo tas Lengvenis gražus vyrs, su akiniais... Eini pro malūną, i pradedi kėlt į kalniuką, vuo<br />
čia — gatvelė. Tuoj sankryžuoj. Ant Kalvarijos [žemės] mono sesuo turiejo namą, i dabar tebie<br />
dar tas nams. Kalvarijos bovo, kor Vytauto su Akmenės gatve susiein. Tame smailiajame klyne<br />
tokiame. Tėn bovo Kalvarijos tuos dėrbtuvės. Smirdiedavo iš tuolo. Leidies žemyn — gatvelė<br />
ein, sankryžuo yr tas Unikienės nams.<br />
23
Plastinina Bernarda. Knygoje — gražiausios mūsų rajono sodybos // Santarvė. — 2007. —<br />
Kovo 1: iliustruota. — Tekste:<br />
Savivaldybės kultūros centre vyko tradicinė šventė, kurios metu buvo apdovanoti konkurso<br />
„Metų <strong>ūkis</strong>-2006” ir konkurso-apžiūros „Pavyzdingai tvarkomas jaunojo ūkininko <strong>ūkis</strong>-2006”<br />
nugalėtojai.<br />
Šiame renginyje klubo „Mano namai” pirmininkas Pranciškus Tolišius pristatė dar leidyklos<br />
dažais kvepiančią naują knygą „Gražiausios Mažeikių rajono sodybos ir sodai”. Šia knyga buvo<br />
apdovanoti joje minimų gražiausių sodybų ir sodų šeimininkai.<br />
[Viekšniai] / Puslapį parengė Gajutė Abelkienė // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 17. —<br />
Nr. 54 (1216). — P. 6—7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
Sveiki, mieli skaitytojai, šiandien „Antradienio valanda” bus kitokia negu iki šiol. Prieš 70<br />
metų, 1937 m. liepos 16 d., buvo išleistas specialus savaitinio lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraščio „Verslas” numeris, skirtas Viekšniams. Minėdami šią<br />
sukaktį sumanėme pavartyti šio laikraščio puslapius ir palyginti miestelio gyvenimą prieš 70<br />
metų su dabartiniu. Tai padaryti padėjo buvęs viekšniškis Edmundas Levitas ir architektai Marija<br />
ir Martynas Purvinai, Viekšnių seniūnijos seniūnas Aldonis Eselinas. Paminėti šį jubiliejų<br />
paskatino Benediktas Noreikis, atnešęs į redakciją „Verslo” kopiją.<br />
Apie tai rašė „Verslas"<br />
Pirmajame laikraščio puslapyje rašoma: „Šis numeris skiriamas Viekšnių liet verslininkų<br />
skyriui, kurs šiemet daugiausia išplatino „Verslo” — „Amatininko” prenumeratų." Straipsnyje<br />
„Viekšnių „Verslo” n-rį išleidžiant” to meto Lietuvos verslininkų sąjungos Viekšnių skyriaus<br />
pirmininkas Antanas Spingis pasidalijo įspūdžiais iš Viekšnių verslininkų gyvenimo, papasakojo,<br />
kaip buvo įkurtas Verslininkų sąjungos Viekšnių <strong>skyrius</strong>, paminėti kruopščiausi skyriaus nariai,<br />
jų nuveikti darbai. Autorius prisiminė ir žinomus Lietuvos žmones, kilusius iš Viekšnių.<br />
Kituose straipsniuose pasakojama, kaip Viekšniuose buvo kuriamas verslas. Miestelis nuo<br />
seno garsėjo savo molio dirbiniais, batsiuvių darbais. Tuo metu Viekšniuose buvo keletas<br />
lentpjūvių, vilnų karšykla ir verpykla, kiek toliau veikė popieriaus — kartono fabrikas. „Galima<br />
tvirtinti, kad molio gaminių — indų gamyba Lietuvoje prasidėjo ir paplito tik iš Viekšnių. Tos<br />
rūšies dirbtuvių Viekšniuose priskaitoma 6. Viekšnių keramikų dirbiniai apkeliauja ir pasiekia<br />
visas mūsų krašto vietas. Masiniai yra ir Viekšniuose gaminami apavai kaimui, kurie taip pat<br />
pasiekia Dzūkiją ir kt.”, — rašoma straipsnyje „Viekšniai seniau ir dabar”. Tame pačiame<br />
straipsnyje kalbama ir apie vasarviečių įrengimą bei apie amatų mokyklos reikalingumą,<br />
miestelio kultūrinį gyvenimą.<br />
Įdomiausia tai, kad to meto spaudoje daug kalbama apie verslininkus ne tik kaip apie<br />
pramonės magnatus, bet ir kaip apie kultūros puoselėtojus. Štai interviu su profesoriumi Mykolu<br />
Biržiška pavadintas „Viekšniškiai prekybininkai buvo pirmieji lietuviško spausdinto žodžio<br />
skleidėjai”. Profesorius pasakojo, kaip buvo platinama lietuviška spauda Viekšniuose, kaip<br />
verslininkai perspėdavo turinčius lietuviškų knygų ir laikraščių apie kratas. Prie lietuviškos<br />
spaudos platinimo prisidėjo ir kai kurie dvarininkai.<br />
Taip pat laikraštyje buvo išspausdinti straipsniai apie Viekšnių valsčiaus įsikūrimą, bažnyčios<br />
praeitį, mokyklą. Publikuojami padavimai apie Viekšnius.<br />
Kaip ir dabartiniuose laikraščiuose, taip ir prieš 70 metų nebuvo apsieita be skelbimų. Iš jų<br />
galima sužinoti, kokios įmonės bei įstaigos veikė Viekšniuose: akmens paminklų, karstų,<br />
šaltkalvio dirbtuvės, lentpjūvė, kepykla ir arbatinė, manufaktūros krautuvės, restoranai, dirbo<br />
kalvis, laikrodininkas ir fotografas, siuvėjas, mezgėja, buvo kirpykla, mėsinė, o svarbiausia —<br />
molinių indų ir keramikos dirbtuvė, motorinė vilnų karšykla ir verpykla.<br />
Feljetone „Viekšniai po 50 metų” autorius Jonas Viekšnys (taip pasivadinęs, — aut. past.) su<br />
ironija žvelgia į miestelio ateitį. Kalbėdamas apie dabartį, jis sakė: „Būti viekšniškiu nėra<br />
malonus reikalas. Kur būtum, kur nenukeliautum, pasisakyk esąs viekšniškis tuoj ir gausi<br />
pravardę „puodžius”, „medklumpis” arba kurpius.” Tačiau vėliau autorius teigia, kad<br />
viekšniškius taip išreklamavo „geri iš Viekšnių kilę meistrai”.<br />
24
O ateitį jis piešia gana įdomią. Jonas Viekšnys manė, kad 1987 metais nebebus traukinių (šiuo<br />
metų keleiviniai traukiniai pro Viekšnius jau nebevažinėja, — aut. past.), susisiekimas vyks<br />
lėktuvais, automobiliais, kurie švilps ne žvyrkeliu, o puikiu plentu. Arklius bus galima pamatyti<br />
tik zoologijos sode, o žemę dirbs galingi traktoriai. Miestelėnams bus įrengtas gražiausias poilsio<br />
parkas, o žmonės bus laimingi, visi šypsosis.<br />
Vesdamas skaitytoją ateities keliais toliau, autorius prieina ir keistą betoninę sieną, prie kurios<br />
prikalta marmurinė lenta primena nežinomą viekšniškį, kuris 1928 metais norėjo elektrifikuoti<br />
Viekšnių ir Mažeikių valsčius. Tas nežinomas viekšniškis — tai Jonas Brika, kurį ištiko<br />
P. Cvirkos romane aprašyto Frank Kruk likimas.<br />
Levitas Edmundas. Kodėl nebaigė statyti elektrinės // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 17.<br />
— Nr. 54 (1216). — P. 6—7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
„Viekšniai, gulėdami tarp dviejų sraunių upių, kaip Ventos, taip ir Virvytės, neturi tinkamos<br />
elektros energijos. Čia vienas koncesininkas kitatautis, mažai atsižvelgdamas į gyventojų<br />
reikalus, teikia miesteliui sulig noro elektros energiją ir už ją lupa gana aukštas kainas.<br />
Savo laiku vietos pramonininkas J. Brika buvo pradėjęs statyti elektros stotį, bet kažkas jam<br />
sutrukdė darbui įpusėjus” (Kenstavičius Antanas. „Viekšniai seniau ir dabar”. „Verslas”.<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis, Nr. 24-30 (283-284).<br />
1937 m. liepos mėn. 16 d. VI metai).<br />
Šiandien ant pradėtos ir nebaigtos statyti elektrinės pamatų, grožėdamasis savo atspindžiu<br />
Virvytės veidrodyje, įsibridęs į jos skaidrų vandenėlį, vilioja poilsio centras „Virvytė”.<br />
O kodėl pramonininkas J. Brika, pradėjęs pilti į Virvytės vagą didelius akmenis pylimui ir<br />
išbetonavęs kelių metrų aukščio pamatus salei, kurioje turėjo stovėti pigesnę negu kitataučio<br />
viekšniškio elektros energiją gaminantys generatoriai, bankrutavo? Kas tie „kažkas, kurie jam<br />
sutrukdė darbui įpusėjus”? Atsakymą į šį klausimą davė mano amžiną atilsį tėvukas, kuris nuo<br />
1936-ųjų rugsėjo ilgus metus buvo Viekšnių valsčiaus savivaldybės sekretoriumi, gerai žinojo<br />
daugelio valsčiaus žmonių rūpesčius ir džiaugsmus, prisidėjo ruošiant aną, dabar jubiliejų<br />
minintį, laikraščio numerį. Jis man papasakojo graudžią ir kartu kiek juokingą „Brikos pylimo”<br />
statybos istoriją, tinkančią būti mūsų nacionalinio folkloro dalimi, gal net patvirtinančią mūsų<br />
brolių „ištikimybę” senoms tradicijoms. O gal tinkančią būti siužetu romanui, kaip du vandens<br />
lašai panašiam į Petro Cvirkos „Frank Kruk”?<br />
...Iš Amerikos į Lietuvą J. Brika grįžo ne tuščiomis ir ne išmaldos prašyti prie Viekšnių<br />
šventoriaus vartų.<br />
Nelengvai uždirbti doleriai nenustygo kišenėje ir veržėsi į laisvę, trokšdami gimdyti panašius<br />
į save pinigėlius — lietuviškus litukus.<br />
Tuo metu Ventos upės vandenys suko 1897 m. pastatyto dviaukščio malūno, priklausančio<br />
„kitataučiui” Joseliui Lesimui, turbinas. Raudonplyčio malūno girnos malė apylinkės ūkininkų<br />
grūdus, o dinamo mašinos gamino elektrą, apšviečiančią Viekšnių miestelio gatves ir miestelėnų<br />
trobas. Bet elektros nebuvo per daug, o ir ta pati nebuvo pigi.<br />
Buvęs amerikonas J. Brika nutarė savo nerimstantiems pinigėliams leisti darbuotis tautiečių<br />
labui ir investavo juos į naujos elektrinės ant Virvytės upės — vos už poros kilometrų nuo<br />
Viekšnių — statybą. Pasamdyti valsčiaus ūkininkai rinko ir krovė į vežėčias laukuose<br />
išsibarsčiusius didelius akmenis Virvytę užtvenksiančio Brikos pylimo statybai, o kairiajame<br />
krante, vos už puskilometrio nuo tos vietos, kur Virvytė puola į motinėlės<br />
Ventos glėbį, nuo Virvytės dugno pradėjo stiebtis betono statinys, kuriame turėjo būti<br />
pastatytos mašinos, gaminsiančios pigesnę elektrą ir atsilyginsiančios šeimininkui už jo<br />
sumanumą ir įdėtus pinigėlius.<br />
Daug akmenų, dalis kurių matyti skaidriame upės vandenyje ir dabar, atgulė ant Virvytės<br />
dugno, o betoninės turbinų salės sienos pasistiebė kelis metrus virš vandens ir žaliųjų krantų.<br />
Tačiau tautiečių (o gal ir kitataučių?, — aut. past.) nešildė prakuntančio „amerikono” veikla ir<br />
tikrove virstančios šviesios J. Brikos viltys. Būdami „ištikimi” tradicijoms ir priesakams dėl savo<br />
„artimo mylėjimo”, jie kūrė kitokius planelius...<br />
Naujosios elektrinės statybai reikėjo nemažai kapitalo. J. Brika, susitaręs su Frenkelio odų<br />
fabriku Šiauliuose, supirko daug gyvulių odų, pakrovė jas į vagoną Viekšnių geležinkelio stotyje,<br />
25
išlydėjo traukinį su brangiu kroviniu ir laukė pinigėlių. Jiems nepasirodant, pradėjo nerimauti ir<br />
sužinojo, kad odos Frenkelio fabriko dar nepasiekė. Paieškos atvedė į Papilės geležinkelio stoties<br />
aklikelį, kuriame stovėjo dingęs odų prikrautas vagonas. Tačiau džiaugtis paklydėlio atsiradimu<br />
neteko. Atidarius vagoną, paaiškėjo, kad šiltu metų laiku ilgai vagone išbuvusių odų kelionę tęsti<br />
netikslinga — jos buvo supuvusios.<br />
Netyčinė geležinkeliečių klaida, dėl kurios vagonas buvo atkabintas nuo traukinio ir nugrūstas<br />
į aklikelį, ar tautiečių „meilės savo artimui” apraiška? Istorija apie tai nutyli, tačiau bet kuriuo<br />
atveju per daug išsišokęs amerikonas buvo pamokytas ir paguldytas ant menčių, o J. Brikos<br />
elektrinės statyba nutraukta.<br />
Marija ir Martynas Purvinai. Viekšnių medinė architektūra // Būdas žemaičių. — 2007. —<br />
Liep. 17. — Nr. 54 (1216). — P. 7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
Praeityje žymus Šiaurės Žemaitijos centras — Viekšniai — iki pat Antrojo pasaulinio karo<br />
pasižymėjo ir savitu pavidalu. Didžiąją turgaus aikštę greta bažnyčios juosė vaizdingi mediniai<br />
krautuvių ir dirbtuvių pastatai, palei miestelio gatves rikiavosi medinės trobos ir naujoviškesni<br />
— dažniausiai mediniai — savitos išvaizdos pastatai. Šiandien toks įdomus miestelis būtų<br />
traukęs daugelio keliautojų dėmesį, būtų lankomas, kaip kad šiandien lankomi senoviški Vakarų<br />
Europos miesteliai, ten ieškant tradicinio gyvenimo pėdsakų.<br />
Deja, gaisrai suniokojo senųjų Viekšnių centrą, jo išlikusias dalis imta nevykusiai perdirbinėti<br />
sovietinės okupacijos dešimtmečiais, kai buvo perstatinėjami išlikę senieji „medinukai”, juos vis<br />
labiau užgožiant standartinėmis mūrinėmis naujesnių pastatų „dėžėmis”.<br />
Pirmaisiais nepriklausomybės atkūrimo metais, paraginti Viekšnių gynėjo ir gerbėjo<br />
E. Levito, mes užfiksavome senojo miestelio liekanas, anuomet dar gausesnius senuosius<br />
medinius pastatus bei įdomias sodybas. Šiandien mūsų tyrimai tapo jau istorine medžiaga — per<br />
keliolika prabėgusių metų Viekšniai toliau keitėsi ir ne visada į gerąją pusę. Kai kurie dailūs<br />
mediniai pastatai ar jų dalys liko vien nuotraukose.<br />
Pirmaisiais nepriklausomos Lietuvos metais atkuriant sovietmečiu suniokotus paminklus bei<br />
kitas kultūrines vertybes, būta norų atgaivinti ir senąsias vietinės architektūros tradicijas. Tuomet<br />
tyrėme atskirų Lietuvos etnokultūrinių regionų tradicinę architektūrą, siūlydami nors šalies<br />
saugomose teritorijose pradėti laikytis vietos tradicijų, statant ar perstatant tenykščius pastatus,<br />
naujoves derinti su šimtmečių patirtimi.<br />
Remiami anuometinio Ventos regioninio parko direktoriaus A. Adomaičio, parengėme<br />
būdingų tradicinės Viekšnių architektūros pavyzdžių rinkinį, pagal kurį miestelyje galėjo būti<br />
statomi panašūs į senuosius, tačiau naujoviškai pastatyti bei įrengti pastatai, kaip kad dažnai<br />
daroma civilizuotuose Vakarų Europos kraštuose. Deja, tokie siūlymai Viekšniams (kaip ir<br />
kitoms Lietuvos vietovėms) pasirodė nepriimtini ministerijoms bei kitoms labai įtakingoms<br />
jėgoms, kurioms mažiausiai rūpėjo Žemaitijos ir visos Lietuvos tradicijų gaivinimas. Prabėgus<br />
beveik dešimtmečiui, liaudies architektūros tradicijų puoselėjimo sąjūdis vėl atgimsta. Dabar jau<br />
ir Aplinkos ministerija remia būdingų tradicinės architektūros pavyzdžių rengimą atskiriems<br />
Lietuvos Respublikos regioniniams parkams. Vis labiau pabosta naujieji standartai —<br />
amerikietiškos ar ispaniškos išvaizdos nauji namai, plastikinės sienos ar kitos neilgaamžės<br />
naujovės. Lietuvoje vėl pradedama statyti daugiau medinių pastatų (šiuolaikinės cheminės<br />
priemonės leidžia juos patikimai apsaugoti nuo kenkėjų ir gaisrų). Deja, daugelis firmų naujus<br />
medinius statinius „štampuoja” pagal Rusijos liaudies architektūros ar Skandinavijos pavyzdžius<br />
— visiškai nebūdingus Šiaurės Žemaitijai, o ir visai Lietuvai.<br />
Lieka tik viltis, jog kada nors dar sustiprės sąjūdis „Išsaugokime Žemaitijos žemaitiškumą”,<br />
jog Viekšniuose (kaip ir kituose krašto miesteliuose) gausės vietos tradicijas gerbiančių žmonių,<br />
norinčių pasistatyti namus, panašius į senuosius pastatus (kaip tai daroma Vakarų Europoje). Gal<br />
atkuriant Viekšnius ir jaunimas pasijustų gyvenantis savo įdomioje tėviškėje, o ne nugyventame<br />
Rytų Europos užkampyje, iš kurio skubama bėgti į tolimus kraštus.<br />
26
Miestelio dabartis ir perspektyvos // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 17. — Nr. 54<br />
(1216). — P. 7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
Geriausiai miestelio, o ir visos seniūnijos, dabartinę situaciją bei perspektyvas žino Viekšnių<br />
seniūnijos seniūnas Aldonis Eselinas, kuris mielai mums papasakojo apie šiandieninį gyvenimą<br />
bei planus ateičiai, supažindino su „Seniūnijos vietos plėtros strategija 2007—2013 metams”.<br />
Vyraujantys verslai<br />
Viekšniai, dar prieš 70 metų garsėję savo amatininkais, šiandien senuosius amatus primiršo.<br />
Nebėra miestelyje puodžių, batus taiso gal tik vienas batsiuvys. Tik elektrą tebegamina tas pats<br />
senasis Viekšnių malūnas. Labiausiai miestelyje klesti prekyba. Šiuo metu veikia aštuonios<br />
parduotuvės, kurias atidarė privatūs asmenys, tik viena iš jų priklauso UAB „Grūstė”. Miestelyje<br />
beveik nebėra ir kavinių.<br />
Tiesa, Viekšnių kultūros centro darbuotojai sumanė prisiminti Viekšniuose gyvavusius<br />
senuosius amatus ir rugpjūčio mėnesį organizuoja respublikinę amatininkų šventę, kurioje tikisi<br />
sulaukti senųjų amatų atstovų, tautodailininkų. Gal tokios šventės padės atgaivinti miestelyje bei<br />
jo apylinkėse klestėjusius amatus?<br />
Socialinis bei kultūrinis gyvenimas<br />
Viekšniuose rūpinamasi gyventojų sveikata, jų socialine padėtimi bei švietimu ir kultūra.<br />
Miestelyje veikia gydymo įstaiga VšĮ „Dr. Antano Biržiškos sveikatos namai”. Jiems vadovauja<br />
vyriausioji gydytoja Aušrelė Jadvyga Gurauskaitė, vadovaujanti ir Biržiškų vardo viekšniškių<br />
draugijai. Ši draugija rūpinasi Biržiškų palikimu, jų atminimo įamžinimu Viekšniuose.<br />
Neįgaliųjų problemomis rūpinasi ne tik seniūnija, bet ir Invalidų draugija, kuriai Viekšniuose<br />
vadovauja Antanas Krivickas. Jo rūpesčiu įsteigtas Viekšnių bendruomenės centras, kur likimo<br />
nuskriaustieji gali susiburti, pabūti kartu, pasimankštinti ar pasimokyti dirbti kompiuteriu. Čia<br />
jiems teikiamos ir kai kurios socialinės paslaugos.<br />
Dvasiškai viekšniškiams tobulėti padeda Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios dvasininkai ir<br />
Viekšnių kun. J. Ilskio ateitininkų kuopa, kurios vadovas — tikybos mokytojas Paulius Auryla.<br />
Viekšnių kultūros centras bei biblioteka organizuoja kultūrinį miestelio gyvenimą. Rengia<br />
įvairius renginius, iš kurių didžiausias — „Joninės”. Miestelio literatai susibūrė į klubą<br />
„Vinkšnelė”, o menininkai — į klubą „Spalvarnis”.<br />
Mažųjų miestelio gyventojų ugdymu rūpinasi vaikų lopšelis-darželis „Liepaitė” ir mokykla,<br />
neseniai susigrąžinusi gimnazijos vardą. Gauti vidurinį išsilavinimą ir įsigyti specialybę galima<br />
Mažeikių politechnikos mokyklos Viekšnių skyriuje.<br />
Lankytinos vietos<br />
Miestelyje netrūksta lankytinų vietų. Čia veikia du muziejai — senosios vaistinės ir aviacijos<br />
pradininko Lietuvoje A. Griškevičiaus memorialinis muziejus. Dar galima apžiūrėti Viekšnių<br />
urbanistinį draustinį, vandens malūną, Šv. Jono Krikštytojo bažnyčią. Šalia bažnyčios stovi<br />
Vytauto Didžiojo paminklas, pastatytas 1930 m., miestelio centre — paminklas Biržiškoms.<br />
Problemos bus sprendžiamos<br />
Viekšniuose padaryta daug darbų, tačiau problemų irgi netrūksta. Jas numatoma spręsti, kad<br />
miestelio gyventojai galėtų gyventi kuo patogiau, ramiau, kad turėtų kur pailsėti, papramogauti.<br />
Pasak seniūno A. Eselino, viena iš problemų — gyventojų užimtumas. Žmonėms sunku rasti<br />
darbą miestelyje, taip pat prastas ir laisvalaikio organizavimas, todėl ateityje numatoma įrengti<br />
daugiau sporto aikštynų, poilsiavietes prie upių, parką su vasaros estrada. Seniūnas sakė, kad<br />
kartu su Ventos regioninio parko administracija planuoja nutiesti dviračių takus parko<br />
teritorijoje, kad žmonės galėtų pasportuoti gamtoje, pailsėti.<br />
Numatyta pasirūpinti ir miestelio gerbūviu, jo aplinka. Jau parengti projektai vandens tiekimo<br />
ir nuotekų sistemų įrengimui, kasmet bus skiriamos lėšos gatvių priežiūrai ir remontui.<br />
A. Eselinas tikino, kad Viekšniai seniūnijos ir miestelio bendruomenės rūpesčiu ir ateityje bus<br />
tvarkomi, gražinami, kad čia būtų malonu ir vietiniams gyventojams, ir užsukusiam svečiui.<br />
Labanauskaitė-Perminienė Jadvyga (gimusi 1924 m. Dauginių kaime, gyvenanti Čekų<br />
kaime). Atsiminimai. — 2010. — Liep. 31. — Žodžiu. — Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
27
Bov Kapienūse fabrėks i Kairiškiūs bovo. Nu i kuokiej tie puopiermedee bovo tuokėj, puo<br />
mietrą, kėik anėi tėn bovo, nežinau. Liob sumes į Virvytę, ir anėi plauks iš Kairiškių į Kapienus,<br />
vandeniu. O kap tėi nepaskendo, aš nežinau, mus anėi bovo išvirinti jau. Nu tai viens vienuo<br />
pusie Virvytės stuoviedavo žmuogus, kituoj, kituo pusie. Reiškia, pastumdymui, ka už kuokių<br />
krūmų užkliūs tėi, tai tus pastumdys į šalį vės. Bet vistiek palėkdavo, parsinešdavuom, mes<br />
vistiek da raduom. Aš gal įsigalvuojau, dėlkuo i nepaskėndo. Musėi bovo lėngvi. Anėi tuoki rodi<br />
jau bovo, anėi bovo išdeginti turbūt’. Juk tap įmesk, jug ons mėtro ilgomo, metras ilgomo. Nu<br />
bet vuo kėik ons, klausyk, jug ons, įmesk į vandenį, jug ons nuskęs, a ne? Pėlna Virvyčia<br />
važioudavo ka būs puotvynis, tad iš tun Kairiškių fabrėko į Kapienus tat. Mataa, mas pri pat, mas<br />
matydavuom. Ka važiou, kad ein į Kapienų fabrėką. Į Kairiškius prigatavuodavo, paruošdavo,<br />
sutvarkydavo, tėn jug nuskusdavo tas žėivis i paleisdavo i Kapienus. Tas bovo toukart<br />
Sirutavičio laikaas ka bovo, Smetuonos laiki tas bovo. Aš da į muokyklą nejau, ruoduos. Da mes<br />
maži tebuvuom ka matiem. Vuo gal ir ejau, matydavau. Pavasarees jau visaduos plukdydavo tus<br />
medžius. Iš Kairiškių į Kapienus. Nu ka vanduo, ka didelis puotvynis yr. Ka i ledus išnešdavo, ka<br />
bovo pėlna pėlna Virvyčia vandens bovo, toukart ka didelis puotvynis bovo, vuo tap ne —<br />
nenuneš. Bet kad eidavo bangos, didelis puotvynis būdavo.<br />
Nu tas zastavas ištraukdavo kad vanduo būs stėprus, nu ištrauks tas zastavas, ka neišplieštom,<br />
i sudies ont tuo tėlto. Tas zastaukas. Vuo mes ejuom į muokyklą, per tas zastaukas reikies pereit,<br />
per tų tėltą reikies pereit. Bet tas tėlts labaa paprasts bovo, tuokių lėntų paprasts bovo visai. Vuo<br />
tas ta bovo prūds. Iš tuo prūdo posės bovo zastaukos uždietos, vuo tėn tuolyn ejo Virvytė, jau<br />
sekliau bovo. Tėn bovo tas prūds, mat jėms reikiejo vandens, tam fabrėkou. Teip bovo.<br />
Ai, tas bovo jau pri kumunistų. Tetė važiavo... Kairiškiūs grūdus, prievolę vežė, išvažiavo.<br />
Prisidiejo maišų vežėmą, nedaug tėn bovo, gal kuokėi pėnki maišaa tų grūdun, ir išvažiavo,<br />
išvežė prievolę. Tik tik įvažiavo į tuo Virvytę, tujau ir paleido zastaukas. Jėtumon, ka būt paleidė<br />
vidury Virvyčiuos, ons būtų nuskėndis i su arkliu. Ta da išplaukė. I šitaa i grūdaa nuskėndo, da<br />
kėtą maišą ištraukė. Vuo pats parejo vėsas šlaps. I tas arklys išsoko į pašalį. Parejo pas Matutį,<br />
tėn ir išsidžiovėno, parvažiavo, vuo taip bovo anam. Tyčiuoms atsoko tėi darbininkaa, tas<br />
zastaukas ištraukė. Ka būtų įvaževis į vidurį, jis būtų nuskėndis. Geraa ka bovo pavaževis tap<br />
nelabaa tuolėi nu pašalio. Tėn bovo giliau tuoliau nu pašalio. Tap anam bovo. Tai tėn brasta bovo<br />
gera, važioudavo. Ka zastavą uždies, važioudavo. I su arklees važioudavuom į atlaidus, į<br />
Šiaudėnę ka važioudavuom, su arklees važioudavuom, galies pervažiout su arkliu. Bet ka jau būs<br />
tas a rudou, pavasarį daug vandens, nu ta i būdavo tap. Ka anėms trūks vandens, paleis<br />
zastaukas, ka būs per daug vandens, paleis zastaukas, ka mažaa vandens, uždarydavo tas<br />
zastaukas. Daug vandens būdavo, ta ištrauks tas zastaukas, suguldys unt tuo tėlto.<br />
Aš ejau pirmiause į Dauginius į muokyklą. Pats pirmiause ejau į Kapienus. Pėrmą klasę ejau į<br />
Kapienus. Toukart tiktaa būdavo rudenį, žėimą nereikiejo eit tėn. Nu rugsiejo mienesio liki Vėsų<br />
Švėntų. Tik tėik ten mes ejuom į muokyklą. Vuo da ejau į Dauginius, pas Bernuotą bovo da<br />
muokykla. Tėn ejau ontrą klasę. Dauginiūs ejau. Uo tuoliau ejo į Kairiškius. Da, palauk, ejuom<br />
ten pas tuokį, kaimi tėn bovo, kažkap pavardie... Misis, Nicis, kažkap, Nėcius. Bovo kaimo<br />
muokykla, kuol’ pastatė muokyklą. Uo tap trėtį skyrių, ketvėrtą skyrių baigiau Kairiškių<br />
muokykluo. Pėrma Kapienūse, tik neėlgaa aš tejau, da mas tebgyvenuom senuo suodybuo tėn.<br />
Tik aš tėn ejau nu rugsiejo mienesio iki Vėsų Švėntų. Ir tuoliau nebmokėno. Smetuono laiki<br />
žėimuoms nemuokėno pėrmaks. Munėi bovo aštouni metaa. Aštuonių metų. Kapienų muokykla,<br />
kor pas Pranauskį, tėn vėsą laiką i bovo ta muokykla. Bovo vėsą laiką tėn pas Pranauskį,<br />
ūkininks tuoks bovo, i tėn muokykla bovo vėsą laiką. Iki pat, kai kum... kai baigies tėn, tuos<br />
muokykos kaimūs jau uždaro. Pas Bernuotą bovo tuokį, Kuostį Bernuotą, irgi paprastame name<br />
bovo. Paskui į Kairiškius. Pas Nėcių ejom. Irgi Kairiškių kaime bovo tuoks Niecius, turiejo<br />
muokyklą, bovo tėn pas ūkininką tuokį. Tėn irgi ejuom vėini žėimi. A potam į Kairiškius<br />
išejuom. Sirutavičius pastatė muokyklą. Tik pastatė. Ka mes parejuom, pėrmą kartą bovo, tik<br />
pradiejo muokint, į naują muokyklą. Kai pastatė, i mas parejuom, tėn į muokyklą ejuom. Tėn<br />
netuolėj pri pat muokyklos bovo tas Nėcius, gyveno. Užsidarė vėsos tuos kaimo muokyklos.<br />
Kaip gerai, ka būdavo Kaliedos, Sirutavičius tujau pat doudavo mums saldainių, doudavo<br />
kavuos, bulkos. Tuokį atnešdavo pėino betuoną tuokį pastatydavo tėn, mas į eilę sustuodavuom,<br />
28
turiejuom puodelius pasijiemi, pripėls mums kavuos, bulkos doudavo ir da saldainių doudavo<br />
Kalieduoms, tuokį po maišėlį visims. Tuoks bovo Sirutavičius gers puons.<br />
— I kiek metų muokieties tėn Kairiškiuos?<br />
— Tris metus.<br />
— A daug klasių tuo metu bovo?<br />
— Keturios klasės tebovo. Pas mumis tebovo tik keturios klasės. Aš 1937 baigiau.<br />
— I daugiau nebsimuokėt?<br />
— Ne, nesimuokiau. Grėcius tuoks muokytuoju bovo. Grėcius, Gricienė bovo. Ons i<br />
Dauginiūs muokytuojavo tas Grėcius. Ka bovo, potam tėn. I potam anų, kap užejo rusaa, pajiemė<br />
ir išvežė. Da bovo šuokee, da ons munį išvedė šuokt, tas Grėcius, jau bovo atejė rusaa. Sako:<br />
„Šimts velnių išejo, tūkstontis velnių parejo”. Ont vuokiečių, sako, šimts velnių išejo. Tūkstontis<br />
velnių parejo. Munį da šuokt išvedė. Tujau, nežėno kor, išvežė anų į Sibirą. Šaulys ons bovo da.<br />
Vaikų neturiejo. Žmuona bovo muokytuoja, ons bovo, muokytuos bovo Grėcius tas. Kairiškiuos<br />
vėsą laiką bovo. Ons mėrė Sibire, ons nebegrįžo jau. Kap tik užejo rusaa, tujau anų i pajiemė.<br />
Ontrą kartą ka užejo. Nes aš buvau jaunuoji ūkininkė vėsą laiką. Eidavau žaist, kad ons da bovo.<br />
Muokykluo mums būdavo Jaunųjų ūkininkų ratėlis. I švaruo, tvarkuo reikiejo dalyvaut ir<br />
sėdavom į tuos tuokius, nu i morkas, ir kokias tėn daržoves reikies augint jau jiem. Labaa miegau<br />
žaist kvadratą. Ka mon bovo geraa ka nuveidavuom per pertraukas kvadratą žaist. Renginee<br />
būdavo, važioudavo į paruodas. Reikiedavo vežt rankdarbius, bovo Tryškiūs paroda, vežiem tus<br />
savo. Tėi augindavo, veždavo daržuoves, vaikiokaa kor augėno. Buruoks, kor didėsnį veš, a kų<br />
nuors nuveš. Nu vuo mes rankdarbius. Muokykluo bovo Tryškiūs ta paruoda. Da bovo Grėcius<br />
muokytuos. Kap užejo rusai, pasibaigė vėskas. Aš tiktaa anuo žmuoną, daugiau neprisėmenu, ka<br />
daugiau nebovo, tie do i tebovo muokytuojai. Ana muokėno ontrą klasę, vuo ons trečią i ketvėrtą.<br />
Ana ontrą klasę i pėrmą klasę, muokytuoja, anuo žmuona.<br />
— Pirtis bovo?<br />
— Ne, pirties nebovo. Tik bovo klietė, truoba, kūtė ir javams kolt, kap tuo vadindavo, kor<br />
diedavo rugius. Keturi pastataa tebovo tiktaa.<br />
— Rankinių girnų neturiejuot?<br />
— Ai ne, senuolis turiejo, da palėko tėn prie... Mono senuolis tik turiejo tas tuokias. Tuokie du<br />
akmenaa tuokiej bovo, i da palėko Dauginiūse. Da ons žadiejo vežtėis, Edvards, parsivežt čia<br />
anus. Liob bovo akmou tuoks i vidurie tuokia kiaurinė bovo, turiejo senuolis, mona senuolee<br />
turiejo. Dauginiūse gyveno vėsą laiką. Jauni mėrė. Aš da maža maža tuokia bovau, prisimenu,<br />
kuokių gal šešių metų bovau, ka mėrė.<br />
— Koldavo su arklėne mašina. No būdavo, turiedavo arklinių, pakinkys arklius ir koldavo su<br />
arklėne mašina. Tas turiejo turiejo da arklėnę mašiną, tas Laputis turiejo da.<br />
— Vuo Dauginiūse nebovo?<br />
— Ne, Dauginiūse ne. Šnekiejo — ons turiejo. Lėnų mėnamą mašėną, ruods kad turiejo ir<br />
arklėnę mašiną. Esam kūlę po karo su arkliais. Pakinkys arklius, untaa, i sokdavo. I pas mumis<br />
esam kūlėj su arklėne mašina. Tai atvažiuodavo, turbūt, tas Laputis. Aš nežinau iš kor gaudavo<br />
tuo mašėną. Mas neturiejuom, bet tiktaa atvažioudavo. Pačiuo pradžiuo po karo. Aš neprisimenu,<br />
ruods, ka bovo normali ta kulamuoji. Pakinkys arklį, aš esu varius dar. I varysiu tus arklius i<br />
rinkį. Gint į rinkį tus arklius, ka nesustuotom. Ruods ka normali bovo ta kulamuoji. Pas mumis<br />
žinau ka kūlė, vėiną metą atsėmenu aiškee ka kūlė su ta mašina pas mumis. Ruods ka Laputis i<br />
bovo. Vuo kou iškulsi. A degalų nebovo, kuo nebovo, aš nežinau kuo, negaliejo kolt. Daug kas<br />
kūlė su arklėne mašina, i Deniušis Untuons koldavo. Labaa lėngvee būdavo, ont stalelio geraa<br />
dėrbt bovo, nesunkee. Palėngva koldavo labaa. Mažaa tereikies dout tų šiaudų. O potam kūlė su,<br />
žinaa su, nu, kūrendavo. Mono bruolis eidavo koldams su dampiu. Malkuoms, su malkuoms<br />
prikūrens i kols.<br />
— O kaip tas bruolis... O kas tų dampį turiedavo?<br />
— O Palčauskis turiejo tas. Glodėnis irgi gyveno, Kegriūse turiejo kolamą mašėną. I potam<br />
turiejo tas šitaa vuo... i Glodėnis, i Palčauskis turiejo, mona tas diedė, žinaa tų Palčauskį, tas<br />
turiejo kolamą mašėną gerą.<br />
— A tas Palčauskis, kap anuo vards?<br />
— Osvalds bovo. Anuo tievs Osvalds bovo. Vuo sūnaa bovo Kestutis ir Algirds.<br />
29
— A tai kuris turiejo tuo?<br />
— Nu tai tas tievs turiejo. O tėi sūnaa nejo koldami. Tas bovo Smetuono laikaas. Ui sunkee<br />
dėrbdavuom.<br />
Tus puopierius džiuovindavo, pastuogės tuokios bovo lauke. Tuokie stuogaa bovo, vuo šuonaa<br />
bovo atviri. Išneš tuos kardonus, puopierius, tap sukabindavo sukabindavo i džiuovindavo lauke<br />
ka būs gražus uors. Neturiejo kor, džiovyklų, tuo puopieriaus stuoruojo.<br />
Mes ka gyvenuom suodybuo, ta žinaa kap bovo. Paprasta truoba bovo, medėnė, šiaudinis<br />
stuogs. Vėins kambarėlis tebovo, i tėn nieko nebovo gero, suodybuo. Nams pri namo, truoba pri<br />
truobuos. Čia mūsų bovo klietė, vuo už klieties jau ne mūsų žemė bovo. Suodyba pri suodybos<br />
bovo. Šiaudėnee stuogaa bovo, kamėnaa bovo tuokėj apvali, tuokėj kap rodi tuokėj kažkuokėj.<br />
Tuoks apval’s kamėns tuoks. I kulama daržinie bovo, kūtės dėdelės bovo. Tetės tieviškė bovo tėn<br />
tėi pastataa. Truoba pri truobuos bovo. Tap daug nebovo, kėik tėn — trys Labanauskee bovo, tėn<br />
nieko nebovo. Nivėino kėto nebovo. Mono tetė bovo Labanauskis Stanisluovs, senuolis bovo<br />
Antans. Da Labanauskis bovo, tėn tuoliau gyveno. Deniušis gyveno. Nu Liaugminienė gyveno<br />
tuo suodybuo tėn. Nu i tėik i tebovo. Mūsų tetės... kėik bovo a vienuolika vaikų bovo — tetės<br />
bruolių. Ruods ka vienuolika bovo. Aduoms, Vacluovs, bovo Duomininks, Stanisluovs, Petras,<br />
Proncėškus... Aduoms, un karo bovo, Didįjį karą i bovo, tas tetės bruolis. Par karą žmuona mėrė,<br />
vuo kap parejo iš karo, tada... Mūsų tetė augėno anuo dukrą. Pasijiemė mažą tievaa. Muotina<br />
anuos mėrė. Ka parejo iš karo, tas tetės bruolis, ta mergelė bovo maža, bet ons tujau neužėlgo<br />
mėrė, tas tetės bruolis. Mūsų mama tuo mergelę paaugėno.<br />
— Vuo kas tėn tuos vienuolika vaikų turiejo?<br />
— Ai, mono senuolis. Palčauskienė, vuo, bovo tetės sesou.<br />
— Vuo kor pirmuosios Komunijos priejuot?<br />
— Aš Tryškiuose. Ejuom pėškom į Tryškius muokintėis da. Su bruoliu ejuom piesti į Tryškius<br />
muokintėis. Tryškių parapėjės, Tryškiūs i bovo. Ka buvau didesnė, jau ka pana paaugau,<br />
važioudavau vėsor su dvėračiu. Į Tryškius važioudavau su arklees su mama. Į Tryškius, į<br />
Šiaudėnę. Į atlaidus, į Šventą Roką, i dar kažkuokie atlaidaa tėn bovo. Su arkliu vis<br />
važiuodavom, kuol’ neturiejau dvėračio. Vuo taap gyvenom kėtą kartą. Gers gyvenėms bovo.<br />
Geraa bovo visim.<br />
Mama bovo parsivežusi savo pasogėnę luovą. Da iki laiko bovo čia. Bet kap tėn griuovė tus<br />
pastatus, mas nevežiemuos tuos luovos, kažėn kor. Tetė padėrbdavo tuokias luovas, tuokius<br />
apsuodelius prikaldavo, mažiems vaikams mieguot.<br />
Tuoks Munius bovo, irgi tuoks, ons irgi dėrbdavo viedrus medinius. Bet tas jau bovo... pri<br />
vuokiečių, atruodo, vokiečių laiku, viedrus medinius dėrbdavo. Nebovo viedrų, medinius<br />
dėrbdavo viedrus. Mono tetė nemuokiejo, mono tetė tik klumpius muokiejo dėrbt geraa. Tuokius<br />
tus — uodėnee vėršaa, medpadee tuokėj bovo. Ai, moms geraa bovo gyvent. Mas turiejuom<br />
vėskuo. Kiti žmuonis neturiejo kų valgyt’. Ateidavo pas mumis, prašydavo — brolienel’,<br />
paskuolyk rugiūn, kap iškols, atidous. Ateidavo dounos prašydavo, doudavo pu kepalą dounos.<br />
Nu da doud — dabaa būs ne ont jouko, atidousi tuo douną. Ne mas jiemiem, ne mums reik tuos<br />
dounos. Must’ turiejuom kuo pavalgyt, ka tik bluogaa gyveno žmuonis, neturiejo kų valgyt.<br />
— Kiek žemės turiejuot?<br />
— Pėnkiuolika hektarų bovo. Mamos tievaa bovo baguoti labaa, anėi liob padiedavo. Ka<br />
reikies kų dėrbt. Ka reikiejo persikelt iš senuos suodybos į naują, atvažiavo Zavėckis, mamos<br />
tievo bruolis, vežė. Nuardė klietį seną, parvežė, perstatė kūtę seną, perstatė, tik truobą naujų<br />
balkių pastatė. Vuo kūtė senų balkių, klietis, palauk kuokių metų — mono senuoliaus ta klietė<br />
bova dar, tetės teties bovo. Parvežė perstatė tuo klietį. Kūtį perstatė vėsą, tik truobą naujaa<br />
pastatė. I daržėnę kulamuoji pastatė. Vuo da iš senų, senų laikų bovo, žėnaa, tuoki apvali balkee<br />
bovo labaa stipri. Da čia buvuom parsivežė kap griuoviemies. Pjaustiem į malkas tus balkius.<br />
— Bet dabar jau nugriauta vėskas?<br />
— Iš įkainavimo gavau. Nugriuovė. Gers gyvenėms bovo, geriau kap dabaa ka bovo. Du<br />
bruolee bovo, i sesou bovo mono dar. Mono sesou mėrė 1941 metas.<br />
— Vuo muokykluoj a į sąsiuvinius rašiet?<br />
30
— Į sąsiuvinius mes rašiem. Bovo sąsiuviniai. Tiktaa rašals bovo tap pamirkyt, nu parkelio<br />
nebovo. Tik reikies pamirkyt, plunksnos bovo. Bovo viskuo, i sasiuvinių, i knygų.<br />
Ka mas irgi guliejuom apkasi, buvuom pasikasę kažkor, upelie kažkor tėn, buvuom išsikielie<br />
tėn. Da mon bruolis bovo išvaryts i padvadą kažkor į Telšius. Parvažiavo, Telšiūs bovo padvaduo<br />
ten, parvažiavo pavargis. Mas išejuom į apkasą, vuo bruolis sako, aš netoriu sveikatos, aš niekor<br />
neisiu, ons guliejo luovelie. Vuo mes buvuom išejė, i aš buvau išejusi, i tetė, i mama, sesou jau<br />
bovo mėrusi. Apkasaa bovo iškasti apėi mūsų vėsą truobą. Vuokiečee bovo iškasę apkasus. Bet<br />
anėi nesiedo į tus apkasus. Aš dar irgi ejau, buvau pavaryta apkasų kast’. Da mošt’ gavau. Išejau<br />
su tuokia Kulvinskate, Palionių merge, atejo vuokietys, ka devė mums par nogarą abidviem, tas<br />
vuokietis — ko tap vielaa ateinat. O potam mumis lietuvius sustatė į pakalnę vėsus tėn, pri<br />
Kairiškių tėn, pri Matočio, į pakalnę. Vuo tus, lėnkaa kor bovo, tai lėnkaa bovo visi ont kalno<br />
bovo lėnkaa. Nu tai potam užejo rusų lėktovs, vėiną tų lėnką peršavo. Mes buvuom pakalnie. Tas<br />
bovo vokiečiams išeinont. Potam tėi lėnkaa, tėi belaisvee bovo, kor apkasus kasė. Aš žinau, ka<br />
jie pas Palčauskį bovo, tėi belaisvee, tuo doubuo, anėi tėn mėiguodavo. Daug bovo anų, į<br />
muotrėška bovo tuokia. Mūsų daržs tėn bovo. Kas tėn, sietinee bov. Einont prigruobs, tus<br />
sietinius raus iš daržo, nešees į tuo doubą tėn pas Palčauskį. I rusų bovo, i lėnkų bovo. Daugiau<br />
lėnkų bovo. Par naktį tėn doubuo, ryto metą išvarys į apkasus. Iki pat mūsų, pri pat mūsų<br />
apkasaa bovo, apėi vėsą truobą apkasaa iškasti bovo. I lietuvius varydavo kartu, i belaisvee<br />
kasdavo tus apkasus. Bet tėi į tus į tus apkasus nesiedo, mes buvuom tap pasitraukėj į Pabūgenį.<br />
Sugrįžuom iš Pabūgenio. Palikuom toštį truobą. Viskų išsivežiem, da palėko lašinių spintelie.<br />
Nieks nieko nepadarė. Išbuvuom kuokis dvė paras, i karves išsivediem, ir arklius, vėskų, tik<br />
paršiukaa bovo maži palėkė tuokėj, bet nieks nieko nepajiemė. Nieks nieko. Tebraduom i tus<br />
lašinius ka parejuom, viskų spintelie tebraduom. Bet jau rusaa užejo toukart.<br />
Mes įstuojuom patys paskutiniejie, mas nestuojuom į kulchuozą. Išgyvenuom dar tris metus.<br />
Buvuom pavienees. Nejuom į kuolūkį. Pyliavos bovo didžiausios, matytom, pyliavas pėldavo.<br />
Su tas Šiūšelees mono bruolis kartaas susitėkdavo i sakydavo — tik nestuokit į kulchuozą.<br />
Mama, nerašykemuos, da nerašykemuos. Nu kap jau pradiejo... ka jau aprašė viskų, atiemė, ta<br />
toukart įstuojuom į kuolūkį. Bovo „Tarybų Lietuva”, potam mus bovo „Virvytės” kuol<strong>ūkis</strong>. Kų<br />
mes atideviem tiem... Mas turiejuom du arklius, vėiną arklį buvuom pardevėj, vėiną arklį<br />
atideviem i daugiau nieko. Arklį atiemė, ratus atėdeviem, šlajelę atideviem, rages. Atvažavo,<br />
susirėšo kap gurguolę ir išsivežė vėskų ka įstuojuom. Išsivežė į brigadą. Da policininks bovo<br />
atvaževis, i policiją pajiemė da. Mama riek atsistuojus, juk gurguolė išvežė šlajukus, rages, ratus,<br />
brikelė tuokia bovo. Rataa darbėnee, brikelė, šlajukaa, ragės. Arklys, vuo karvės ne, karvių<br />
nebjiemė, tik arklį atiemė. Vėiną buvuom pardevė, du turiejom, vėiną buvuom jau pardevė tų<br />
arklį, beturiejom vėiną. Pardaviem tyčiuoms, ka nebūtų į kuolūkį. Graži bovo, kap nepardout,<br />
mes turiejuom teisę pardout da tus arklius. Tuokia vienkinkė brikelė bovo.<br />
— Tai su ta kur važiuodavot į bažnyčią?<br />
— Noje noje. Ana bovo su vėinu arkliu, ne puorėnė brėka, bet vienkinkė brikelė bovo tuokia.<br />
Da i dabaa bovo padėrbta, ont kūtės palėko, neparvežiem. Bovo naujaa padėrbė, bet neapkalta.<br />
Nebreikiejo beapkalt, užejo kulkuozas, niekam nuoriejo tuos brikelės, išsisvaidė tuos dalys.<br />
— Vuo ruogės a bovo tuokios, kad jau puoniškos ruogės?<br />
— Šlajelee skaities. Šlajelės bovo. Da tebebovo mamos pasogėnės šlajelės. Nu, galiejo<br />
važiout trys žmuonis geraa.<br />
Gavėniuo nevalgiem mesuos. Per Gavėnia pasninkaa bovo. Sėmenėnės padėrbs mama, bulbių<br />
išvėrs. Pieniškos sriobos. Valgyt mėsuos negaliejo. Pėnktadienees. Tik pėntadienees. Tik Didįjį<br />
savaite daugiau, tap pėntadienees nevalgiem. Nebovo tap jau bluogaa. Geraa bovo gyvent’<br />
vistėik. Mono gabi mama bovo labaa, bovo Amerikuo, sesuo iš Amerikos siuntinius siųsdavo<br />
anaa.<br />
— Da man pasakykit apie tuos, kur dampius turiejo, pas jumis kur atvažiuodavo ar aplinkui<br />
kur nors kūlė.<br />
— No jug, šitaa, turiejo tas Krutinis.<br />
— Nu bet pas jumis neatvažiuodavo...<br />
31
— Atvažioudavo, atvažioudavo į pas mumis į Dauginius. Krutinis atvažioudavo. Pri stalo<br />
siedies, ons gers arielką, Paulioks būdavo tou mašinieriu, mustaas tėik prigers, ka nu stalo<br />
neatsikels tas Krutinis. Nu putam da Glodėnis gyveno čia šitaa Kegriūs, irgi turiejo mašėną. Ons<br />
turiejo vėsą, i kulamuojį, i tų. Mono bruolis da eidavo kartaas kol’t. O potam turiejo tėi...<br />
Palčauskis turiejo kulamuojį i Mačee turiejo kulamuojį. Tėi Mačiokaa, jau tas jau bovo, priš galą<br />
jau čia bovo. Tėi konėgo giminaitee. Konėgo tas bruolio sūnus. Anuo tievs turiejo. Mačius bovo.<br />
Nu ons turiejo viskų, i dampį, i kolamuojį, konėgo bruolis turiejo. Mačiokaa važioudami<br />
koldavo. Tas Juonis Mačioks, untaa, eidavo koldams. I mono bruolis kartaas eis padiet kolt.<br />
— Ūkis kažkur bovo anų?<br />
— Bovo bovo. Čia Tučiūs, kame, aš nežinau, kame tas <strong>ūkis</strong> bovo, didelis <strong>ūkis</strong> bovo.<br />
Palčauskis turiejo kolamą mašėną, mes su Palčauskio kūliem. Vėsą laiką turiejo, kul’ tik užejo...<br />
Karas prasidiejo, neblėko nieko. Tuoks Mačius turiejo da kolamą mašėną, Dauginiūs turiejo irgi,<br />
tuoks Mačius Aleksėndra. Da biškį kūliem mes.<br />
— Patriūbuočius pasakykit, kurie tie ten triūbas turiejo?<br />
— Jug sakiau, Indriuškaa turiejo, Dauginiūs. Anėi sūnaa bovo trys i tas tievs, tėi turiejo. Nu i<br />
Matutis gyveno Dauginiūs tėn pri Kairiškių. I da, vuo anuo bruolis gyveno Bėrbėliškie, irgi<br />
Matutis, anėi bovo ta anų kumpanija. Tų Matutį geraa pažinau. Da mono veselee nuoriejo tetė<br />
prašyt. Mona tetė sako — reek trubus pajimt veselee. Aš sakau — kam anų, nereek, nenuoriejau.<br />
Tų Matočio. Matotee tėi. Trubininkaa bovo.<br />
Turiejo tas Šiurys turiejo tiktaa armuoninką. Mono kavalierius tas, ons bovo muzikonts.<br />
Mėrės jau yr. Ai, ons da nesens, 1922 gimėmo, jau ne senų laikų. Ons bovo Dauginiūs, neturiejo<br />
savo ne ūkio, tap pat gyveno pas... nuomuojuos. Priš galą gyveno Telšiūse. Dabaa sakė ka mėrės<br />
jau y. Ons Riaukienee giminaitis da kažkaap, Riaukam.<br />
— Vuo kor eidavuot į šuokius?<br />
— Į Kapienus, į Kairiškius. I dar būdavo kaimūs, pas žmuonis būdavo. Pas Labanauskį<br />
Aleksėndrą būdavo, daa kėtor būdavo tuokėj. Tap daugiausee į Kairiškius i Kapienus gegužėnės<br />
ka būdavo. Vuo tap į muokyklą Kairiškių. Ka bovo šuokee Kairiškiūs, muokykluo būdavo. Jau<br />
tas bovo pri kumunistų.<br />
— Kada kaimuose bovo pas žmuones, a kor, kuokius tus šuokius gruodavo?<br />
— Nu labaa gražee senuoviškų šuokių. Fuokstruots, valsis, tangoo, vuo kas da... Nueidavuom<br />
su draugiems, su draugiems pareidavuom.<br />
— Pėlna Virvyčia važioudavo tų malkų, ka būs puotvynee. Uuiii, ka banguos, kad eis tap<br />
banguoms į Kapienus iš Kairiškių. Neturiejo kų, nebovo ne mašinos, neturiejo, su arklees<br />
puopierį veždavo. Iš Kapienų į Pabalvės stuotį. Neturiejo mašėnos tas Sirutaviče, su arklees<br />
vėskų dėrbo. Prisikriaus puopierio iš Kapienų i važious jau. Potam priš galą nusipėrko jau<br />
sunkvežimį, turiejo priš galą. Vėiną mašėną nusipėrko priš gala, vuo tap puonaa ka būs,<br />
atvažious su arklees pri tų rūmų tėn. Vėsor su arklees važiniejuos. Purmuons būs, i puorėnė<br />
brėka tuokia.<br />
— Kažkuokia muotrėška, Dišmonienė bovo, ruoduos. Nupėrko Sirutaviče tų fabrėką.<br />
Sirutavičius nupėrko anų. Vuo pirmiau kažkuokia Dišmonienė bovo, nežinau, kuokia tėn ta<br />
puonia Dišmonienė. Kapienūs tėn gyveno. Bet putam Sirutaviče nupėrko. Du dvaraa bovo. Šimts<br />
hektarų Kapienūs, šimts hektarų Kairiškiūs bovo. I da kažkor, sako, turiejės, nežinau.<br />
Kairiškiūs tėn kasė, ont Šiaudėnės einont, kanalus kasė tėn. Pri Sirutavičiaus kad bovo kanals<br />
tuoks didelis iškasts. Unt Šiaudėnės einont, už Kairiškių tėn.<br />
Liob įsidiesem, tetė bovo padėrbės tuokius ratelius ont medinių tekinėlių. Stapunelė, mon<br />
seserelė da bovo, mėrė 1941 metaas, įsidieseem tų bruolėlį, ka vešam. Apvėrto vėiną kartą, tas<br />
vaks palėko mums unt žemės, tėi tekėnee sokaas vėršou. Da tebgyvenuom senuojuo suodybuo.<br />
Da aš nejau ne į muokyklą.<br />
— A ta senuoji suodyba tuoli bovo nuo naujuosios?<br />
— Netuolėi netuolėi. Pri Palčauskio, va. Palčauskis palėko senuojuo suodybuo. Vuo mūsų čia<br />
bovo priš pat Palčauskį. Mes nedaug, ne tėn tap tuolėi teišsikieliem, biškį. Už bažnyčios mes tik<br />
persikieliem. Ka mon mama apsižanijo, rado aštuonių metų tetės bruolio dukrą. Ta vėskų<br />
32
prižiūriejo, tai padiejo mamaa vėskų, ta Staselė Dabšienė. I mumis prižiūriejo. Mon nebovo tap<br />
sunkee. Viskų padiejo dėrbt, į talkus eis, mon nebovo bieduos, mon geraa bovo. Bovo tap kap<br />
tarnaitė. Aš baigiau muokyklą, ana apsiženijo toukart. Aš dabaigiau, kuokius metus da gal’ bovo,<br />
dar bovo ana. Potam toukart apsižanijo, Kaune ana gyveno. Ana mumis prižiūriejo ka mes<br />
buvuom mažos.<br />
— Nu o kuoks labiausiai darbs nepatėkdavo?<br />
— Aust’ nepatėko. Verpt nepatėko. Nert labaa patink, megzt patėko labaa.<br />
— A staklės bovo pas jumis?<br />
— Mama turiejo, audė ir audė viskų. Milus ausdavo, i lininius ausdavo. Tik aštounyčių<br />
neausdavo. Trinyčius ausdavo.<br />
— Bovo vėsą laiką tas Rupūžkalnis. Vuo tėn tas kels, Rupūžkalnis senee jau bovo. Aš<br />
prisėmenu tų Rupūžkalnį.<br />
— Tik bruolis bovo nusipėrkės, jau dvėratį turiejo. Smetuons laiki turiejo dvėratį, aš<br />
neturiejau.<br />
— Šimtadėinee bovo kumiečee. Fabrikantų vakaa kada ejo į muokyklą bovo geraa apsiriedė<br />
vėsi. Su geraas batelees. Puonia siediedavo atsisiedusi pri truobuos. Vuo kor ejo kumieče,<br />
kumiečių vakaa bovo biedni. Atsineš pėino butelkelę į muokyklą. Pėitus mon vėiną kartą<br />
pavuogė. Aš atsinešdavau dešruos visumet, mona mama padėrbdavo. Tas kumetyns bovo tuoks,<br />
tuokios truobos bovo, o tėn daug gyveno, kelios šeimos gyveno tami kumetyni. Kumetyns tas.<br />
Kairiškiūs, tuoliau ont Šiaudėnės tėn į tuo posė. Tėn bovo do. Vėins tas kumetyns da tebie, ta<br />
vėina truoba kumetyno da tebie. Vuo tėn tuoliau bovo. Da aš vėiną kartą nakvuojau tėn. Bluogaa<br />
gyveno kumiečee, labaa bluogaa.<br />
— A tie šimtadieniai dėrbdavo... ūkio darbus?<br />
— Ūkio darbus anėi dėrbdavo. Vėskas bovo su ronkuoms, i rugee renkami, vėskas bovo,<br />
untaa.<br />
— Su klumpees, su naginiems, su klumpiems. Ir aš ejau su klumpees į muokyklą. Nu, vėršus<br />
uodinis, uo padaa medėnee. Tetė padėrbdavo. Žėima ka būs, apsimausiu į tuokius tūbus, ka<br />
speigaa, vuo tap ejau su klumpees. Trys kilometraa bovo muokykla. Trys kilometraa bovo į<br />
Kairiškius nueit. Tuolėi muokykla. Kelee tuokėj būdavo, eidavuom per laukus, bovo tuoks<br />
takėlis. Bovo paprasts tuoks kel’s, tuoks ne vėiškelis, potam tuoks takėlis par laukus tėn. Par<br />
fabrėką reikiejo eit, per dvarą.<br />
— A tas fabriks keldavo triukšmą kuokį?<br />
— Tik švėlpdavo. Dvylektuo valunduo švėlpdavo dėiną, pėitams visumat švėlps, trūbys<br />
pėitams. Nu i putam, ruods, a šešiuos ar aštouniuos dar vakari, vakaraas. Nurytaas i vakaraas, į<br />
dėiną tris kartus švėlpdavo. Jau fabrėks švėlp, mas ir atsikelsam. Balsas bovo didelis. Jau<br />
šešiuom švėlp nuryto, jau reek keltėis. Šešiuoms nuryto švėlpdavo i putam dėini dvylektuo. Nu i<br />
vakarą da švėlpdavo. Aš vakare neprisimėnu geraa. Aštuoniuos a šešiuos. Tuoks balsas bovo<br />
didelis, ujuj.<br />
— Po tris avis laikysem par žėimą. Puorą arklių i kumelį laikydavo visumet, do arklee būdavo<br />
i kumelys. Kap tas kumelys paaugs jau, toukart tų pardous, tų kinkys jau į plūgą. Be komelio<br />
nebovo, tetė visumet turiejo kumelį. Ka važiousi, kap bovo untaa, paskou biegs kumelelee. Mon<br />
mama važious su kumele į Vėikšnius, visumat kumelėlis paskou biegdavo. Mas turiejuom<br />
kumelę, nu ir visumat tas kumelėlis būdavo. Į atėdevė į kulkuozą kumelę.<br />
— Kur maudieties?<br />
— Nu, pirtie, vasarą Virvyčiuo, vuo tap pirtie. Pas kaimynę bovo, mas neturiejuom,<br />
Labanauskis turiejo, Aleksėndra, pirtį, pas kaimynus maudiemies, pas diedienę eidavuom tėn.<br />
Mas tik neturiejuom. Aplinkou kaimynaa visi turiejo pirtis.<br />
— Daug da ejo iš kaimo žmuonių į fabrėką. Geraa muokiejo, geras algas muokiejo. Netrūko<br />
darbininkų fabrėke. Tas Pesėckis dėrbo fabrėke, tuo Peseckioko tievs, šitaa kor yr dar tas sūnus<br />
anuo. Tuoks Kundruots fabrėke dėrbo. Turiejo dukrą, sūnų. Kap vedė į muokyklą, geraa<br />
apsirėngė vaikaa. Gražees batukaas, gražee apsiriedie. Žmuonos niekor nedėrbo, vyraa išlaikė i<br />
33
žmuonas i vakus išlaikė, kor fabrėke dėrbo. Tėms bovo geraa gyvent. Kumiečee... nieko nebovo<br />
gera iš kumiečių. Atsineš pėino butelką į muokyklą i dounos gabalėlį. Šimtadėinės duktie pėino<br />
atsineš kuožną kartą į muokyklą pėitams, Sideravičiūtė tuokia.<br />
Žėimą nuveš bruolis, kap nebejo į muokyklą, ons nebaigė keturių skyrių, nuveš visumet su<br />
arkliu į tuo muokyklą. Atvažious parvežti. Kaimyną vėiną vėins kaimyns nuveš, kėtą kėts<br />
kaimyns nuveš. Ka būs gers ragių kel’s, su ragiems važiout. Ka galies par ledą išvažiout, gers<br />
kel’s būdavo. A pri tėlto atvažioudavo, mas ateidavuom lig tėlto i parveždavo mumis nomėi. Iš<br />
Kairiškių su arkliu, žėimą. Prisies tas rages tų vakų. Munį atvažioudavo parvežt i Filę<br />
Labanauskaitę, va tėi kiti neatvažious. I gali nebeit į muokyklą, nebovo prievartos eit. Keturius<br />
<strong>skyrius</strong>, i mono bruolis nebaigė keturių skyrių. Pasibaigė metaa i nebejo tuoliau.<br />
— A knygas reikiedavo pirktis?<br />
— Nu mes pėrkom. Katrėj biedni bovo, tokiems devė knygas, uo mes pėrkuom. Atsėmenu,<br />
pirkau vėsas knygas.<br />
Per [vardadienius] būs gegužėnės su trūbaas visumet. Veltou įleis į tas gegužėnes, bilioto<br />
nejimdavo. Su trūbaas būdavo gegužėnės, daržinies vėsaduos, tuos kulamuosiuos daržinies<br />
būdavo. Tėi šuokee būdavo daržiniese visumet. Atsėmenu, ka bovo vėiną kartą tuo gegužėnė,<br />
mas dar šuokuom, vaidilutės buvuom tuos. Nežinau, a dvyleka mergaičių. Su baltuom<br />
pakluodiem apsiautė mumis ir mas šuokuom, tuos vaidilutės. Užkūrė laužą tuokį daržinie tuo,<br />
tuokį vidurie padarė. Mas turiejuom vainikus, sudiejuom tus vainikus į laužą, deginuom tėn. Ta<br />
mums devė pinigų Sirutaviče, devė saldainių da už tų vaidėnėmą. Vėiną kartą pri rūmų šuokuom,<br />
tėn ta bovo iš puopieriaus suknelės pasiūtos, iš ružavo puopieriaus pasiovo ir baltaas alyvaas<br />
prisagstė, apsagstė su alyvaas baltaas žėidaas tas sukneles mums. Šuokuom tėn pri rūmų pas tus<br />
puonus. Puonų bovo privažiavė, puonaa žiūr susistuojė, uo mas šuokuom tap pri rūmų, tuos<br />
mergaitės. Gražį tuokį šuokį šuokuom labaa gražee. Iš ružavo puopieriaus, žinaa, kvalduoto<br />
tuokio puopieriaus ružavo bovo pasiūtos suknelės tuokios. Putam po tų šuokių da saldainių<br />
mums devė, vakarienę devė. Da susėrgau, pradiejau viel vemt aš — privalgiau saldainių.<br />
Sirutavičienė devė mon da vaistų. Ne kas tėn ir eidavo. Iš Dauginių aš eidavau, tuokia Poškaatė.<br />
Kėik mas buvuom, a dešims tų mergaičių ka šuokuom tus šuokius. Vuo tuo vaidilutę daržinie<br />
šuokuom.<br />
Futbuolą liob, krešinį žaisdavuom su tuoms paneliems. Tuos panelės atvažioudavo, daug,<br />
žinaa, tų studėnčių. Mūsų tuokios... vaikaa dar buvuom. Krepšinį ne vaikaa, jau bov baigusi<br />
keturis <strong>skyrius</strong>. Vėiną kartą tik laimiejuom. Aš muokiejau, geraa gaudysiu sviedinį. Tuos panelės<br />
do kartu. Mūsų ta klasė vėiną kartą.<br />
— Ons i vadovavo tam fabrikui?<br />
— Ja, fabrėko vaduovs.<br />
— A vėsą laiką ons vadovavo?<br />
— Vėsą laiką ons bovo.<br />
— Ka Sirutaviče išsikriaustė, arklees išvažiavo. Siediejo, vėskų susidiejo ir išvažiavo. I užejo<br />
tujau rusaa.<br />
— Ar anie mašėnos nebovo nusipėrkėj?<br />
— Priš galą turiejo mašėną, vėiną turiejo. Bet ons nevažiavo su mašėną, išvežė su arklees,<br />
prisikriuovė, išvažiavo su arklees. Puora arklių. Sirutaviče, ons tuoks mažylėlis, tuoks žems<br />
bovo, tuoks paprasts žmuogelis visai tuoks. Tik ta puonia graži bovo. Ontrą žmuoną ons turiejo,<br />
ta graži bovo labaa. Tuos pirmuosios aš nepažinau. Mono ta pusseserė, Dapšienė, Labanauskaatė<br />
ana bovo, ana tarnavo tėn, pas anuo už pakajavuoją bovo, pas tų Sirutaviče. Bovo šeimininkė,<br />
bovo i pakajavuoja bovo. No ta Staselė tarnavo už pakajavuoją, tas bovo Smetuonos laiki. Ta<br />
liob vėsumet kad pareis šeštadienees numėi, ka pridies mums pyragų, saldainių parneš,<br />
Sirutavičienė įdiedavo parnešt’ moms, tų saldainių, vėskuo. Į tuo Staselee duovanų doudavo, ir<br />
muokiedavo algą geraa, ir, žiūriek, nupėrko vėiną gražį kuostiumėlį nupėrko, tuokį rodą tėn<br />
tuokį, tuokį mielėną kuostiumėlį nupėrko, duovanų daug doudavo visumet taa pakajavuojaa, ta<br />
Staselė būdavo. Tas tuoks pakajuovs tebovo: reikies puonams batus nuvalyt’, atvažious puonaa<br />
— apvėl’kt’ puonus, nuvėl’ktė. Atvažious su lietpalietees — nuvėl’kt’. Arba su kuokees...<br />
nuvėl’kt’, pakabint’. Į stalą nešt reikiejo. Šeimininkė valgyt vėrdavo. Pakajuova tik valgyt įneš<br />
34
patiems puonams, nu i pakajus sutvarkyt reikies, iššlouti, noje, išplaut’, sutvarkyti. Taap bovo.<br />
Ana už pakajavuoses tarnavo, mono pusseserė ta. Tetės seserėis duktie. Ka tėn tėi tėi rūmaa<br />
paprasti bovo, aš liob nuveisu po tuo karo. Eik eik, tėn paprasčiausia medėnė truoba, šūds tėn<br />
bovo, tų pakajee tėn nieko. Pečee tuokėj stati bovo, kūrenami bovo su taas pečees tėn. Niekuokėj<br />
tėi rūmaa nebovo, paprasti bovo ir anie. Diltuo pastatyta tap gražee, aplinka graži, gieliems<br />
apsuodinta.<br />
Vuo muokykla va ta mumis ekskursija, puo tus kiaulininkus mumis liob vadžiuos. Po fabrėką<br />
tonkee eidavuom ekskursija, vesdavo muokytuoja. Į kiaulininkus Sirutavičio tėn. Ažiūriet vėskų.<br />
Tuokios vėsos karvės šiemargos bovo, vėsa bonda bovo. Tėn tuos pri pat muokyklos bovo,<br />
aptvertos ganyklos bovo, aptverta su vieloms ganykla bovo. Mes tas karves matiem. Mėlžiejos<br />
mėlždavo tas karves, matydavuom. I tuos karvės bovo netuoli muokyklos.<br />
Kap tik rusaa atejo, tujau padėrbo elektrėnę iš Kapienų. Mumis da išvarė kėrstė, žėnaa, tų<br />
mėšką. Kažkap vyraa kėrto, mus reikiejo šakas geniet. Tujau pat kap užejo rusaa. I tujau padėrbo<br />
elektrėnę Kapienūse. Rusaa padėrbo elektrėnę. Kapienūse bovo karvės ir Kairiškiūse<br />
Sirutavičiaus. Rožė, tėn gyveno tievaa ont kalno. Netuoliej gyveno Rožiaus Juonio tuo tievaa.<br />
Tuokia maža truobelė bovo. Kų tas Rožė turiejo, a ko, a mėnamą linų mašėną turiejo, ruods,<br />
nebžinau, linams mint mašėną. Tėik aš daugiau... į tus Kapienus tėik i teidavau.<br />
Vėsaduos būdavo vardėnės. Tų tai geraa žinau. Kėik jau ejau į tuo muokyklą, vėsada per tas<br />
švėntės vėsada būdavo. I tėn pri tų rūmų einam tėn šuokt, einam sveikint, i moms i valgyt<br />
doudavo, vėskų tėn. Nu tik tebovo do sūnaa i dukra. Lialia vadindavo dukterelę. Ons vėsą laiką<br />
tuoks. Susitraukęs, su lazdele vakščiuos, ne iš paniberijos su lazdele. Nebovo da sens. Vuokiečių<br />
laike išbiego tėk, pasitraukė. Pirmuosios žmuonuos tas viens bovo. Ontruos žmuonuos bovo<br />
dukra ir sūnus bovo. Lialia, labai graži mergaitė bovo ta duktie anuo. I žmuona bovo labai graži.<br />
— A tie sūnai nieko nedėrbdavo?<br />
— Anėi sudėntaa bovo, taas laikaas studijavo. I ta duktie studijavo. Da jauni bovo. Tuos<br />
pėrmuosios žmuonuos jau gal ir, gal jau bovo, kų dėrbo, nežinau. Ta aš ontruosios žmuonuos tik<br />
tepažinau tų. Ta mergaitė, ta anuo duktie bovo už munį vyresnė. Labai graži Lialė Sirutavičiūtė.<br />
Iš muokyklos dėinų. 1937 metai tas bovo. Vuo tas [sūnus] pasilėko čia Lietuvuo. Per karą dar<br />
bovo Pabugenie pas Pluonį. Kartu tėn buvuom pas Pluonį, nu tuokiam sklepe kažkuokiam.<br />
Potam Šiauliūs gyveno.<br />
Visi išmėrėj. Aš tik jau vėina i besu. Nu ne iš Kairiškių, bet, žinaa, ka aš į muokyklą ejau tėn,<br />
iš pat ontruos klasės, priaugusi esu. Kažkaap eidavau, susitikdavuom, vakščiuos visumet po<br />
dvarą, lazdelę pasijiemis, apėi tų fabrėką, a ta teip vaikščiodavo.<br />
Biržietytė-Kriščiukaitienė Gražina. Viekšnių pieninė [Atsiminimai]. — Vilnius. — 2010-<br />
09-03. — Tekstas atsiųstas Bronislovui Keriui:<br />
Kai klausdavau savo tėtės, Viekšnių pieninės vyr. technologo, Antano Biržiečio, kada<br />
pastatyta pieninė, jis liepdavo bėgti laukan ir pažiūrėti, kokio dydžio ąžuolas, augęs prie pat<br />
pieninės pietinės pusės. Pagal ąžuolo stotą, šakas, ramsčiusias antrojo aukšto mūsų svetainės<br />
langus, buvo galima spėti, kad jis čia stūkso jau nuo prieškario. Vėliau miestelio laikrodininkas ir<br />
fotografas, pas kurį retsykiais tėtis užsukdavo palošti šachmatais, Jonas Kinčinas pasakojo, jog<br />
Viekšniai pieninę turėję dar 1914 metais, o šis raudonšonis pieno bendrovės pastatas iškilęs 1930<br />
metais. Štai tuomet ir buvo pasodintas ąžuoliukas.<br />
Nesiimu aiškintis, kas buvo šio dailaus pastato architektas, statytojai, vėliau čia dirbę<br />
darbuotojai, kaip buvo perkama įranga, ką ir kiek tuomet pieninė gamino. Norėčiau tik<br />
papasakoti tai, ką mačiau ir patyriau čia, lakstydama po erdvų pieninės kiemą, kokius žmones<br />
prisimenu, ir tai, kuo viekšniškiams, mano manymu, buvo šis raudonų plytų pastatas.<br />
Man buvo šešeri, kai maiše laikydama spurdančią katę Meri, išlipau iš sunkvežimio kabinos.<br />
Priešais, kaip man tada atrodė, stovėjo raudoni rūmai su čerpių stogu, baltais iškilumais<br />
apvedžiotais aukštais langais. Priešais dvejos durys, vienos viename šone, kitos kitame, ilga<br />
cementinė rampa. Kairėje didžiulė daržinė, pro kurios praviras duris matėsi kalnai akmens<br />
anglių, malkų rietuvės. Palei tvorą ilgi, per metrą nuo žemės pakilę rąstai (arkliams rišti). Tėtis<br />
35
nuėjo vidun pasilabinti, o vairuotojas sunkvežimiuką su visa mūsų manta pasuko link katilinės.<br />
Tai buvo ilgokas, plačiomis durimis, pajuodęs priestatas, prisišliejęs prie pagrindinio pastato.<br />
Sunkvežimiukas, apsukęs katilinę, sustojo prie laiptų, vedančių į buhalteriją ir pienininko butą<br />
(taip tuomet vadino šio pastato šeimininką, nes jis gyveno čia virš nuolatos gaudžiančių pieninės<br />
agregatų). Šioje kiemo dalyje buvo dar viena daržinė, bet kur kas mažesnė už pirmąją, nes ji<br />
buvo skirta pieninės pagalbinėms medžiagoms — sviestinio popieriaus rulonams, marlės<br />
ritiniams, didžiuliams sieros rūgšties stiklo buteliams, sietams ir t. t. Šios daržinės turinį<br />
sužinojau vėliau, kai mokyklos karnavalui suknelėms prireikė marlės, parafino ripkoms. Palei<br />
tvorą augo galingos liepos, o jų papėdėje stūksojo nesuprantamas tvarinys, supiltas iš pjuvenų,<br />
toks didelis didelis kalnas, beveik iki antrojo aukšto langų. Kadangi namiškiai sukosi iškraudami<br />
sunkvežimį, nebuvo ko paklausti kas čia, todėl pamaniau, ar tik čia nebus užkasti ir paslėpti dar<br />
vieni rūmai. Turbūt labai gražūs, jei taip slepiami — pamaniau sau. Ir tikrai, tai buvo Ventos<br />
ledo rūmai, paslėpti po storu pjuvenų sluoksniu, kad ir pačią karščiausią vasaros dieną jie<br />
neištirptų. Šaldymo įrangos pieninė tuomet neturėjo, o gamybai reikėjo šalčio. Taigi, daug ledo.<br />
Bet apie tai vėliau. Antrame aukšte mūsų laukė pailga virtuvė su šalto, tarsi šaltinio, vandens<br />
čiaupu. Gardesnio vandens, regis, per visą savo gyvenimą nesu niekur ragavusi. Už sienos toks<br />
pats pailgas miegamasis, o už jo buvo svetainė su apskrita juoda skarda aptraukta krosnimi. Jos<br />
viršus ir apačia buvo įmantriai išraityti tarsi kokios turo figūros iš šachmatų lentos. Tas<br />
kambarys, kaip vėliau paaiškėjo, dažniausiai buvo skiriamas svečiams, nes Viekšniuose<br />
viešbučio nebuvo, o tų tikrintojų iš Šiaulių, iš Vilniaus važiuodavo ir važiuodavo. Vienas sergsti<br />
sanitarines sąlygas, kitas — buhalteriją, trečias — darbo saugą ir t. t. Negi eis atvykėlis į<br />
komercinę (taip tuomet vadino vietos užkandinę) valgyti. Tai mamai tekdavo būti atvykėliui ir<br />
už virėją, ir už patalynės skalbėją, o ir gardesnį kąsnį jam prilaikyti tekdavo.<br />
Pieninėje tuomet dirbo laborantas Vincas Norvaišas, darbininkai Albina Krutinienė, Alfonsas<br />
Čiužas ir dar pora moteriškių, kurių vardų, gaila, jau nebepamenu. Kiek vėliau čia dirbti atvyko<br />
meistrė Semaškienė. Garo katilo krosnį kūreno Liudvikas Motuzas, dėželes sviestui iš lentučių<br />
kalė ir kitus staliaus darbus dirbo Jonas Maželis. Pieninės turtą saugojo sargelis Milieška. Buvo<br />
1951 metų vasara. Pokaris. Duonos eilėse prie parduotuvės reikėdavo stovėti nuo aušros. Kartą<br />
per virtuvės langą mama pamatė Albiną, nešančią duonos kepalėlį ir šaukia:<br />
— Alba, kur gavai duonos?<br />
— Pasiskolinau vaką ir gavau dounas!<br />
— Ką pasiskolinai?<br />
— Vaką, vaką, pontel!<br />
— Ką tokį?<br />
— Norvaišas Liuselę...<br />
Toks tatai mano mamai, Kaune praleidusiai jaunystę, buvo žemaitiškos kalbos krikštas. Bet ji<br />
greitai suprato, kad ir pasiskolinęs svetimą vaiką, be eilės parduotuvėje gali gauti duonos<br />
kepalėlį. Jai tai nieko, pasijuokė abi moteriškės, tuo viskas ir baigėsi, o štai tėtei, aukštaičiui nuo<br />
Utenos, žemaitiškos kalbos krikštas baigėsi labai liūdnai. Ką ten ir besakyti, tėtis išties mėgo<br />
palyginti aukštaitiškų ir žemaitiškų žodžių skambesį, o tai toli gražu ne visiems patikdavo. Kaip<br />
ten buvo, kad ėmė Liudvikui ir paporino, jog štai tas daiktas Aukštaitijoje taip vadinamas, o<br />
Žemaitijoje, matgi, — taip. Liudvikas tik pakėlė dideles akis, pažiūrėjo į tėtį, apsisuko ir nuėjo.<br />
Nuo tos dienos nei žodžio nepratarė. Jam sako tėtis: „Liudvikai, reikia tą ir tą padaryti”. Ir<br />
nežino, padarys ar ne — jokio atsako. Bet viską Liudvikas padarydavo, tik žodžio nė vieno nei<br />
su kabliu neištrauksi. Tėtis ir taip suka galvą, ir taip, kodėl Liudvikas su juo nustojo šnekėti. Po<br />
kurio laiko bendradarbiai jam paaiškino, girdi, Liudvikas sakęs, jog jis poniškai (atseit<br />
aukštaitiškai) nemokąs kalbėti, tai tuomet iš vis verčiau nekalbėsiąs. Ir nekalbėjo. Septynerius<br />
metus. Toks jau tas žemaitiškas būdas. O prabilo Liudvikas tik tragiško įvykio akimirką, bet apie<br />
tai vėliau.<br />
Palei mūsų virtuvės langą driekėsi du elektros laidai. Kartą išsiploviau dvi nosinaites ir ant jų<br />
jas padžioviau. Po kiek laiko ateinu pažiūrėti ar jos jau išdžiūvo, o jos ėmė ir pasislinko tolyn,<br />
nepasieksi. Ir taip siekiu, ir taip, baisu per langą išgriūti. Nepasiekiu. Tuomet apsidariau<br />
virtuvėje. Žarsteklis tiks. Persisveriu per langą ir siekiu tų baltųjų pasprukėlių. O žarsteklis tai<br />
metalinis, sunkokas. Tik prisiliečiau su juo prie laido, kad trenks mane elektra, žarsteklis kad<br />
36
žlegtels ant cementinės rampos, visai prie Čiužo kojų... Ką daryti? Apie nosinaites visai<br />
pamiršau. Kad negaučiau nuo mamos pylos, žarsteklį reikėjo parnešti namo. Nusileidžiu į apačią,<br />
perbėgu pieninę, bet už durų mane tik čiupt Čiužas. Vienoje rankoje žarsteklis, kitoje po<br />
pažastim didžioji besispardanti nusikaltėlė. Čiužas tiesiai į laboratorijos duris:<br />
— Veizėk, Antanai, tavo Grožė-Rožė (taip tik jis vienas mane vadino) mane užmušti su ta<br />
kačiarga norėjo!<br />
Tėvui dar nespėjus net išsižioti, nuo savo mėgintuvėlių atsisuka Norvaišas:<br />
— Statyk ją ant kėdės! — paliepia ir jau aš nei gyva, nei mirusi stoviu viduryje laboratorijos<br />
ant tos nelemtos kėdės. Norvaišas rimtu veidu klausia:<br />
— Tai, panelyt, pas mus jau kačiargomis pradėjo lyti? Oi negerai, negerai...<br />
— Kačiarga buvo viena — lemenu išsigandusi, — aš tik norėjau nuo laidų nosines pasiekti ir<br />
mane papurtė...<br />
— Papurtė, kur gi ne... — mįslingai nutęsė Norvaišas — Prisileis, mat, ragana, kad ją kas<br />
kačiargom baksnotų, tai ir gavai per nagus.<br />
— Ragana?!<br />
— O tai kas tave papurtė?<br />
Atsargiai nučiuožiu nuo tos kėdės ir susirangau tėtei ant kelių. Čiužas tebestovi tarpdury, o<br />
Norvaišas, pakėlęs prieš šviesą butirometrą (pieninės mėgintuvėlį, tokį buteliuką su kamščiu,<br />
kuris baigėsi kokiu 10 cm plokštuma, su skaičiukais priekyje ir gale apskritu burbuliuku), jį<br />
apverčia ir barkšteli nagu. Darbas labai svarbus, čia, kaip sakydavo tėtė, Norvaišas kiekvienos<br />
karvutės pieno riebumą nustato. Padėjęs butirometrą į stovą ir kažką užrašęs į pailgą knygą,<br />
pasisuka į mane:<br />
— Ir kas per laikai, — skėsteli rankom Norvaišas, — vaikai jau ir raganų nebijo, o mes tai<br />
bijodavom, ir ne tik raganų, bet ir žydų. Jei jau prasikaltai, tai tėvai bematant žadėdavo žydui<br />
atiduoti. Tuomet žydų Viekšniuose daug gyveno. Ir jei jau kuris nusidėjęs krikščionių vaikas<br />
jiems papuldavo, tai jie jį papjaudavo ir į macus, į macus (pyragėlius, valgomus per šventes)...<br />
Įsikniaubiau į tėtės baltą chalatą, nors senoji Beržanskienė (pieninės valytoja) man ir buvo<br />
sakiusi, jog vokiečių laikais per miestelį visus žydus išvarė kažkur link Mažeikių ir visus alei<br />
vieno sušaudė. Žinoti žinojau, bet per kūną pagaugais nuėjo, juk per Užgavėnes tai jie visgi<br />
beldžiasi į duris, ir ką gali žinoti, gal dar gali pačiupti...<br />
Matydamas mano išgąstį, Norvaišas tarsi susigėsta per daug prigąsdinęs ir jau kiek švelnesniu<br />
balsu tęsia:<br />
— Žmonės pasakoja, kad Smetonos laikais, o ko gero ir dabar taip, bet tuomet jau tikrai<br />
nebuvo laimingesnio vaiko kaip viekšniškis. Tik pagalvok, čia pat Venta, gali sau pliuškentis kol<br />
nuo šalčio ims dantys barškėti, ar su meškere metrinę lydeką vakarienei ištraukti. O jau<br />
Juodeikio pušynėlyje ar Sonteklių girioje kiek grybų, kiek uogų būdavo. Teisybė, to gero ir<br />
šiandien yra, bet štai Puodininkų gatvėje jau nebeliko nei Urvikių, nei Spingių puodų dirbtuvių.<br />
O, būdavo, nulekia pulkelis miestelio vaikų ir vėpso, kaip puodžiai molį rankomis tarsi tešlą<br />
minko, didžiules krosnis kūrena, paskui lange kokį ąsotį ar švilpynę pastato. Viekšnių puodžius<br />
visa Žemaitija, ką ten Žemaitija, visa Lietuva žinojo... Dabar ką — tik viena Valerija<br />
Pakalniškienė, liaudies menininkė, švilpynę kokią padaro ir tiek. O tada per jomarką Viekšniuose<br />
kokių tik švilpynių galėdavai pamatyti — ir lapiukų, ir zuikučių, ir įvairių įvairiausių<br />
paukštukų... Visas orkestras...<br />
Norvaišo balsas vis plaukia tolyn, tik aš jau jo nebegirdžiu. Man ima vaidentis tarsi anų<br />
laimingų vaikų molinukai kažkur ima švilpti, visas orkestras, ne ką prastesnis už mokytojo<br />
Deniušio dūdų orkestrą. Po kurio laiko Norvaišos balsas vėl pasiekia mano ausis:<br />
— Kaip sako senieji viekšniškiai, smagu tuomet būdavo Viekšniuose. Iš Kauno ministrai,<br />
profesoriai, rašytojas Balys Sruoga vasaroti atvažiuodavo, mat netoliese buvo jo žmonos<br />
dvarelis, o ir Lazdynų Pelėdos tėviškė čia pat... Miestelis rengdavo grožio karalienės rinkimus.<br />
Vienais metais, sako, išrinko Emiliją Giedrienę, kitais — Eleną Spingienę... Nebūdavo nei<br />
vienos šventės, nei vienų laidotuvių, kad dūdų orkestras negrotų. O jau kai panaitės ir ponios<br />
pamatydavo mokytoją Deniušį su pakeltu prie lūpų trimitu žygiuojantį priešais orkestrą —<br />
alpdavo visos. Oi gražus vyras buvo! Ir yra, ką aš čia dabar šneku — susigriebė Norvaišas,<br />
prisiekęs mokytojo Vinco Deniušio orkestro dūdorius.<br />
37
Esu išgąsdinusi ne vien geraširdį Čiužą, bet ir nemenkai nusikaltusi pieninės kaimynei<br />
Dargienei. Tik nieko su savim tuomet padaryti negalėjau. Į pieninės kiemą vedė siauras duobėtas<br />
keliukas, nors šalia pėstiesiems dar anais laikais buvo nutiestas stambių šaligatvio plytų takas, o<br />
arkliams, įsukusiems iš brukavotos (akmenimis grįstos) Vytauto gatvės, tekdavo klampoti tuo<br />
siauru keliuku. Taigi, kai pamatydavau tuos kolchozo arklius su iš nasrų krintančiom baltom<br />
putom, barškančiais šonkauliais, apskretusiais šonais ir tokiom liūdnom akim... Baisu net<br />
pagalvoti, kaip jie dar pajėgė dešimtį, o kitą kartą ir daugiau kilometrų per balas ir kelio akmenis<br />
iš tolimiausių pieno surinkimo punktų atitempti tokią naštą. Vežėjas paprastai jų neragindavo,<br />
sėdėdavo ant pasostės susigūžęs ir tiek. Arkliai, regis, iš pačių paskutinių jėgų pritempdavo savo<br />
naštą prie rampos. Tada vežėjas, nušokęs nuo pasostės, vieną po kito sunkiai iškeldavo ir į<br />
pieninės vidų įridendavo dvidešimt, o kitą kartą ir daugiau bidonų, tuomet apsukdavo vežimą ir,<br />
pririšęs arklius, nueidavo vidun. Tuo tarpu vargšai arkliokai mojuodavo galvomis, prunkšdavo ir<br />
lyg prašyte prašydavo pasigailėjimo. O už tvoros Dargienės darže kaip tyčia augo avižos. Dėl tų<br />
avižų pačiame daržo gale netikėto sunykimo niekas nepakėlė jokio triukšmo, bet kai kitąmet<br />
moteriškė pasėjo rugius, ir jie toje pat vietoje ėmė stebuklingai nykti, tuomet ji nebeiškentė.<br />
Pasikvietusi tėtį, apžiūrėjo tvorą, skylę rado. Stovėjau tėtei į chalatą įsikibusi ir net nealsavau. Tą<br />
kartą kaltininkas už rankos nebuvo nutvertas. Padūsavo abu, tuo viskas ir baigėsi. Pieno<br />
statytojai taip pat matė, kad apie tuos arklius sukiojuosi, bet mūsų darže žolės buvo į valias... Tik<br />
vienas Žvirgždinas (tikroji jo pavardė Žvirzdinas) viską suprato ir žiemą iš savo storų kailinių<br />
užančio ištraukdavo riešutų saują ar kokį saldainį...<br />
Prie pieninės po tuo ąžuolu stovėjo didžiulis apskritas kubilas, į kurį subėgdavo šimtai litrų<br />
pasukų ar išrūgų. Miestelyje tuomet beveik kiekviena šeima laikė paršelį ar du. Šerdavo juos<br />
pačių išaugintais runkeliais, bulvėmis, į viralą saują miltų įberdami. Na o pieninėje už kapeikas<br />
galėjai nusipirkti pasukų ar išrūgų paršeliui mitalą pagardinti. Tai ir rinkdavosi čia pusė miestelio<br />
moteriškių ir paauglių. Kol laukdavo, kad iš pieninės imtų šniokšti pasukos, kalbų būdavo! Čia<br />
visas miestelio naujienas galėdavai išgirsti — kas kam gryčią užrašė, kas į ligoninę atgulė, kas<br />
vakarėjant į Pavenčius panelę nusivedė... Kiekviena moteriškė apie kiekvieną miestelio žmogaus<br />
kvėptelėjimą turėjo savo nuomonę ir nebandyk ginčytis, tuoj balsą pakels, neišmanėliu apšauks.<br />
Pasibardavo kartais, bet iki muštynių nė karto nebuvo prieita.<br />
Visoje toje margaskarėje minioje buvo viena kiek kitokia moterėlė. Apvaloko veido ir<br />
drumstai mėlynom akim, žvelgusiom per akinių stiklus. Kai su pilnais kibirais ji pasukdavo<br />
daržų pusėn, tai eidavo taip atsargiai tarsi visai nieko nematydama. Pabandžiau jai padėti, bet<br />
didžiulis kibiras kaip prirakintas prie žemės, nei iš vietos. Kitą sykį moteriškė atsinešė vieną<br />
mažesnį kibirėlį. Tas man tiko. Taip, uždariusios pieninės kiemo vartelius, ir traukdavom abi per<br />
burokų, morkų lysves, kurios kaip tyčia miestelėnų būdavo sukastos vienos iš vakarų į rytus,<br />
kitos — skersai, kol pasiekdavom Puodininkų gatvę. Čia teta Manė (Marija) turėjo ožkelę, o jos<br />
sesuo Elena Spingienė augino paršelį. Pasikvietusi vidun, teta Manė atidarydavo senovinę<br />
komodą, o ten tiek turtų buvo! Šilko, milo audinių, seserų iš Amerikos atsiųstų, buvo kažkokių<br />
pažymėjimų, diplomų, nesuprantama kalba ant labai gražaus spalvoto, blizgaus popieriaus su<br />
visokiais herbais išraitytų. Tai, pasirodo, buvę caro laikų jos tėvo meistrystės pripažinimai (jos<br />
tėvas buvo auksinių rankų kalvis). Turėjo teta Manė ir nemenką gniužulą caro laikų rublių. O jų<br />
istorija buvo tokia. Kai tetos Manės tėvas Adomaitis buvo pakviestas į caro armiją, mama<br />
Karolina, su ja ir jaunesniąja sesute Elena, jo nebesulaukusios, pasileido ieškoti. Sekė, sekė jos<br />
pirmojo pasaulinio karo frontą, kol atsidūrė Maskvoje, Danilovo vienuolyne, tiksliau — priešais<br />
vienuolyną buvusiame karietų kieme (karetnyj dvor). Ten jos ir apsistojo. Judvi su sese žaidė su<br />
vaikais vienuolyno kieme, o mieste siautėjo bolševikų revoliucija. Mamai vis nesisekė surasti<br />
tėvo, nors kasdien, atsitraukusi nuo siuvimo mašinos, užsirišusi skarelę, su laišku rankose traukė<br />
tai į vieną karinį dalinį, tai į kitą. Kol vieną dieną jų kieme pasirodė aukštas, beveik dviejų metrų,<br />
vyriškis... Taigi tėtis atsirado, tačiau revoliuciją laimėjus bolševikams, niekas neišleido Lietuvon.<br />
Nagingasis Adomaitis karietų kieme greit rado darbo — kalė pasagas, taisė ratus. Dėjo pinigėlius<br />
kelionei namo. Pagaliau visiems karo pabėgėliams ir buvusiems svetimtaučiams kareiviams buvo<br />
leista grįžti į gimtąsias vietas. Tėvukai pasitarė — kelionė namo ilga, o čia su tuo auksinukų<br />
maišu visaip gali nutikti, tai nuėjo į banką ir išmainė juos į popierinius. Grįžo į Tryškius, svajojo<br />
kalvę pirkti, bet pasirodė, kad tie caro rubliai čia buvo nieko verti...<br />
38
Teta Manė žinojo ne vieną stebuklingą žolynų paslaptį, mokėjo daug liaudies dainų, pasakų,<br />
prisiminė daug anų laikų pasakojimų, tad galėjai klausytis nuo ryto iki vakaro...<br />
Ką gamino Viekšnių pieninė? Aišku, sviestą. Jam pieną supirkdavo iš tolimiausių apylinkės<br />
pieno punktų ir iš pavienių viekšniškių, laikiusių karvutes. Vasarą dirbdavo be jokių išeiginių<br />
nuo ankstyvo ryto (tėtė vasarą keldavosi ketvirtą valandą ryto) iki vakaro. Kiekvieno atnešto<br />
kibirėlio ar atridento bidono pieną tėtis pirmiausia ragaudavo, po to pasemdavo samtelį<br />
Norvaišos analizėms. Tik tada pieną buvo galima pilti į svarstykles su didžiuliu apskritu<br />
ciferblatu. Kai knygoje būdavo užrašyta kas ir kiek to pieno pristatė, jis būdavo leidžiamas į<br />
žemiau esančią didžiulę vonią, vėliau jį separuodavo ir grietinėlė imdavo tekėti vamzdžiais į<br />
gretimą patalpą, kur stovėjo didžiulis apskritas, kokių 3 metrų skersmens ir 5 metrų ilgio medinis<br />
sviesto muštuvas su delno didumo stiklo langeliais šonuose. Tad pro juos galėdavai matyti, kaip,<br />
muštuvui besisukant, skysta grietinėlė virsta sviestu. Tuomet muštuvą stabdydavo ir, atidarę jo<br />
dureles, su žarna pildavo vandenį, ir vėl paleisdavo, tik kiek lėčiau. Šią procedūrą kartodavo<br />
keletą kartų, kol paragavę nuspręsdavo — gana. Tuomet prie muštuvo durelių atsistodavo dviese<br />
ir su medinėmis mentimis kabindavo sviestą, dėdavo jį į dėželę, retsykiais jį pamušdavo mediniu<br />
muštuvu, tokiu kaip statinėje raugiant kopūstus, po to dėdavo ant svarstyklių ir žiūrėdavo, kad<br />
svoris būtų tinkamas. Sunkus tai buvo darbas, kol iškabini keletą šimtų kilogramų sviesto,<br />
apgramdai viduje esantį volą, visus muštuvo kampus. Tuomet belieka tik jį išplauti ir laukti kito<br />
karto. Viekšnių sviestas Šiaulių apskrityje tuomet būdavo labai giriamas. Kai žmonės klausdavo<br />
kaip čia taip, tėtis tik gudriai šypsodavosi:<br />
— Kiekviename darbe savas sekretas... Jei Smetonos laikais protingi žmonės nebūtų mums<br />
iškasę to artezinio šulinio (berods, jis 40 metrų gylio), kažin kaip mums čia būtų su ta kokybe ir<br />
mūsų geru vardu...<br />
Mat, pagal ano meto technologiją, šiandien, deja, jau ji pamiršta, sumuštą sviestą, nuleidus<br />
pasukas, tekdavo perplauti vandeniu (tą dar ir šiandien žino kaimo moterys). Tad taip ir<br />
nesuprasi, ar tas Viekšnių sviestas, specialistų taip giriamas, buvo toks geras nuo tų giluminių<br />
vandens versmių ar nuo to begalinio kruopštumo, kurio tėtis reikalaudavo iš visų. Kiekvienas<br />
pieninės rakandas turėdavo blizgėti kaip veidrodis, nes pienas, sakydavo jis, tai toks dalykas, jei<br />
bent kiek nešvaros gaus — viskas, iš jo jokio gero produkto nepagaminsi, o ir gerą vardą bus<br />
sunku susigrąžinti. Tėtis nebuvo griežto būdo, nešaukė, negirdėjau net keikiantis, jei išsprūsdavo<br />
koks „po galais”, mat Utenos gimnazijoje jį mokė tik lotynų ir graikų kalbų. Rusų jam prisiėjo<br />
mokytis tik Viekšniuose, kai darbe ėmė siuntinėti visokias rusiškas instrukcijas, dokumentų<br />
formas. Šios kalbos jį mokė mama, mokėjusi tris užsienio kalbas. Taigi, jei ir būtų norėjęs<br />
rusiškai keiktis — nemokėjo. Todėl pasakęs, kad čia dar reikia patvarkyti, nenueidavo. Stovi,<br />
būdavo, žmogui už nugaros ir laukia kol šis viską sutvarkys. Tada tik tarsteli: „Va, kaip gražu”,<br />
— ir nueina. Gal kai kam ir nepatiko šis jo būdo bruožas, bet žmonės nepykdavo, nes žinojo, kad<br />
jis kitaip nemoka... Kiekvieną miestelyje sutiktą, nukėlęs kepurę palabindavo, mokėjo išklausyti.<br />
Kad ir ką besakytų kokia Viekšnių bobulytė, atnešusi į pieninę kibirėlį pieno, apie paskutinį<br />
kunigėlio pamokslą ar apie geliančius sąnarius, tėtis niekada jos nepertraukdavo, tik<br />
palinksėdavo galva, o jei pats imdavo pasakoti, turėjo tikrai fenomenalią atmintį, tai tik klausyk.<br />
Smetonos laikais jam Vilkiškiuose nuo pat pamatų prisiėjo statyti pieninę, vėliau joje ir dirbti.<br />
O pasakodavo jis taip, tarkim, tai nutiko tokiais metais, tokį mėnesį, tokią dieną, tuomet buvęs<br />
trečiadienis... Taigi, kartą, bandydamas naują Vilkiškių pieninės įrangą, netyčia įkišo dešinės<br />
rankos didįjį pirštą ten kur nereikia, ir jį su visu nagu taip pasuko, kad kraujas upeliais ėmė<br />
taškytis. Nagas visą gyvenimą taip ir liko kreivas. O tėčiui tuomet teko mokytis rašyti kaire<br />
ranka, nes reikėjo ataskaitas pildyti, prašymus Pieno centrui rašyti, kad iš Švedijos pieninei<br />
nupirktų trūkstamą įrangą... O štai tada ir tada jie su Vilkiškių jaunimu (bei panelėm mokytom)<br />
dviračiais numynė net į Bitėnus, į Poškos muziejų, ir į Jonines ant Medvėgalio kalno... O tada ir<br />
tada su Vydūnu buvo susitikęs... Iš visų mokslų labiausiai mėgo matematiką, svajojo būti<br />
mokytoju, bet tai jau kita istorija.<br />
Pamenu, kaip laiptais į buhalteriją kažkas užnešė pereinamąją raudoną vėliavą, gautą „už<br />
puikius gamybinius pasiekimus”. Po to visas kolektyvas kieme fotografavosi prie rūtom<br />
apipintos tą vasarą pagamintos 1000-osios medinės sviesto dėžutės, svėrusios 25 kg. Buvo ir<br />
balius su visais pieno punktų vedėjais... Tai tiek apie tą ypatingą Viekšnių pieninės sviestą.<br />
39
Tačiau be sviesto čia dar gamindavo ir olandiškus sūrius. Šalia tos patalpos, kur mušdavo<br />
sviestą, buvo drėgna belangė. Čia lentynose išrikiuotos noko didžiulės sūrių galvos. Į kiekvieną<br />
jų būdavo įspaudžiami guminiai skaičiukai, nurodydavę pagaminimo datą. Procesas nebuvo<br />
trumpas. Sūriai nokdavo, pasidengdavo pelėsiu, juos reikėdavo nuplauti ir vėl kuriam laikui<br />
palikti ramybėje. Taip juos nuolatos plaudavo, vartydavo, kol pagaliau, užlieję parafinu,<br />
išveždavo į Šiaulius.<br />
Vasarą didžiuliame pieninės kieme, pievoje, ant dviejų ilgų karčių, pakilusių nuo žemės apie<br />
pusantro metro, marle aptrauktuose rėmuose džiovindavo kazeiną. Tai buvo varškė, bet<br />
išdžiūvusi saulės atokaitoje ji tapdavo kazeinu, kurį išveždavo į kaučiuko fabriką.<br />
Bet visų gardžiausias daiktas vasarą buvo tėtės ledai. Į medinį kubilėlį tuomet įstatydavo<br />
aukštą aliuminio cilindriuką, o aplinkui apipildavo kapotu ledu ir druska. Didžiausias malonumas<br />
būdavo leidimas pamaišyti tuos ledus, nes nemaišant jie sušoktų į kaulą, o kai maišai, tai gali<br />
kiek ir paragauti...<br />
Elektrą pieninei, kaip ir visam miesteliui, teikė Viekšnių malūnas, 1897 metais pastatytas<br />
P. Lengvenio ir šiandien dar tebestovintis kaip technikos paminklas. Teisybė, ta elektra, Ventos<br />
vandeniui vidurvasaryje nusekus, dažnai gesdavo, tuomet pieninėje įsivyraudavo neįprasta tyla,<br />
tėtis nervindavosi, pykdavo — pienas surūgs, ką tuomet reiks daryti? Po kiek laiko elektra vėl<br />
atsirasdavo, imdavo gausti visa pieninė ir darbas tęsdavosi vėl...<br />
Žiemą, kai imdavo spausti šaltis, vyrai su rogėmis išsiruošdavo į tikrą ekspediciją. Kaukši<br />
arklio pasaga į Ventos ledą. Vilkstinė stoja. Išsirita keletas vyrų iš rogių, pastuksena į ledą,<br />
pasiklauso, o kartais ima grąžtą ir gręžia. Jei grąžtas baigiasi, o vandens taip ir nėra, vadinasi,<br />
vieta tinkama. Ir kerta eketę, paskui su pjūklu ima pjauti ledą lyg cukraus gabalėlį, tik šie<br />
„ledinukai” apie kubinio metro dydžio. Išpjauna visą eilę, o paskui su kabliais ištraukia iš<br />
atsivėrusios garuojančio vandens properšos ir į roges, o pjūklai toliau žviegia. Saulė žaižaruoja,<br />
nutvieksdama glotnų paviršių visom vaivorykštės spalvom, o pažiūrėsi į ledo luitą giliau, tai ir<br />
burbuliukų pamatysi, tarsi kas ten upės dugne būtų sėdėjęs ir juos į ledą pūtęs, o štai kitoje<br />
vietoje užsimanęs pasislėpti, miglą užleidęs, kitame šone it krištolą ledą nudailinęs, kad spindėtų<br />
ir akintų spalvų spalvom... Ištisi ledo kalnai būdavo pakraunami į roges ir visa vilkstinė<br />
patraukdavo į pieninės kiemą, o ten, rytinėje pastato pusėje, tie ledo luitai tarsi majų piramidės<br />
būdavo sudedami vienas ant kito ir visas ledo rūmas užpilamas pjuvenomis, kad ir pačią<br />
karščiausią dieną šis šalčio bastionas atlaikytų, neištirptų. Ir neištirpdavo. Tiesa, buvo viena tokia<br />
diena, kai mano ir Elenos Kievišaitės tėvai išėjo į gastrolių atvykusio teatro spektaklį „Romeo ir<br />
Džiuljeta”, o mūsų, vaikų, nesivedė, nes spektaklis apie meilę ir todėl mums užgintas. Taigi,<br />
sėdim mudvi su Kievišų Eliute ant tų pjuvenų, kur ledai jau išimti, čia mes buvom išsikasusios<br />
laiptus, pasidariusios rūmų menes, sutupdę karalių ir karalienę su klevo lapų apykaklėmis ir<br />
svarstom, ką čia tiems „negeriems” tėvams padarius, kad mūsų į spektaklį nenusivedė? Ogi<br />
imkim ir nukaskim ledo kalną! Ir ėmėme kapstyti, kad net pjuvenų pūga pakilo. Laimė, buvo<br />
pavakarys ir ledui nedaug žalos padarėm. Grįžęs tėtė išvertė mane iš lovos, įdavė kastuvą ir abu<br />
ėmėme kasti. Kasėme kasėme, iki tamsą pakeitė ryškios vasaros žvaigždės... Tada suvokiau, jog<br />
griauti visada lengviau, nei tą, ką sugriovei atstatyti...<br />
Ir dar negaliu neprisiminti, kaip vakarais po darbo tėtė skubėdavo pas Maželį į Akmenės<br />
gatvę. Mes tuomet radijo dar neturėjome (tėtės kavalierautinį vokiečiai buvo per karą<br />
konfiskavę). Susėda abu vyrai, suglaudžia galvas ir klauso, per begalinį blerbimą (tuomet<br />
„Amerikos balso” stotį slopino specialiais radijo bangų trukdžiais) klausosi... Išgirdę žodį, kitą,<br />
dar pasitikslina ir vėl ausis ištempia... Tėtis grįždavo kažkaip ypatingai nusiteikęs:<br />
— Amerikonai žadėjo po mėnesio ateiti vaduoti mūsų...<br />
— Tikėk tu jais, — kaip kirviu nukirsdavo mama, — jau kiek metų žada vaduoti, o jų kaip<br />
nėr, taip nėr!<br />
Buvo pieninėje dar viena patalpa — buhalterija. Čia žmonės eidavo apačioje patrepsėdami<br />
kojomis, tarsi į bažnyčią, nes užlipę laiptais už atneštą pieno kibirėlį gaudavo skatiką, kitą.<br />
Kartais prireikdavo kokios pažymos, reikalų būdavo... Erdvioje patalpoje buhalterė Viliušienė,<br />
kasininkė Regina Petrikienė ir pieninės direktorius Babičenka sėdėjo už aukšto bordiūro,<br />
įmantriai ištekintais stipinais. Buhalterė nuolatos barškino skaitliukais, nors ant jos stalo pūpsojo<br />
aritmometras (to meto skaičiavimo mašina), bet ji, matyt, jo nemėgo. Kasininkė Petrikienė<br />
40
dalino pinigus, o ką veikė direktorius, mano vaikiškas protelis to paaiškinti nemokėjo, nes<br />
direktorius pieninėje beveik nesirodydavo, tik sėdėdavo prie savo stalo ir tiek, bet vienąsyk aš jo<br />
olimpinę ramybę sudrumsčiau ne juokais.<br />
Kartą mama mane išsiuntė pagrybauti, liepė toli neiti, tik pereiti lieptą, į kairę, link gegužinės<br />
aikštelės, miškelyje kazlėkų pažiūrėti. Už futbolo aikštės, kairėje, gili bombos išrausta smėlio<br />
duobė, o toliau — buvę tarybinių karių kapai. Buvę, nes prieš keletą metų karius iškasė, išvežė į<br />
Akmenę, ten bendrame karių kape palaidojo. Žmonės kalbėjo, kad baigiantis karui Viekšniuose<br />
buvę smarkūs mūšiai, rusai vokiečių iš miestelio niekaip negalėjo išvaryti. Pusę miestelio<br />
subombardavę kol pagaliau jį užėmė, o tada nugalėtojai iš to džiaugsmo kad pasigėrė — juodai.<br />
Tuo tarpu vokiečiai nuo stoties ėmė ir sugrįžo. Nugalėtojai, naktį be kelnių iš patalo išversti, ėmė<br />
blaškytis... Šnekama, kad tą naktį visi stoties kelio pakraščiai buvo rusų lavonais nukloti. Po to<br />
net dviems iš jų buvo suteikti Tarybų Sąjungos didvyrių vardai... Taigi, tų dienų atgarsių<br />
Viekšnių pušynėliuose dar ilgai galėjai aptikti. Pereinu aš nuo tų buvusių kapų į kitą pusę ir po<br />
viena pušele žiūriu, kažkas žvilga. Ėmiau rankom krapštyti, ogi ten tvarkingai sudėtos dailiai<br />
nušlifuotos žalzganos, labai panašios į gintarą plytelės. Gražumėlis! Aš jas į krepšį, į krepšį ir<br />
namo. Išgirdusi buhalterijoje tėtės balsą, praveriu duris ir kažkodėl, pribėgusi prie Babičenkos<br />
stalo, ištraukiu vieną plytelę. Direktorius buvo aukštas, stotingas, frontus perėjęs vyras, kad<br />
griebs iš manęs krepšį:<br />
— Visi lauk! Greitai!<br />
Išbėgam. Po kurio laiko pasirodo Babičenka:<br />
— Ar žinai, mieloji, ką tu parnešei? — klausia, — taigi čia tolas, galėjo sprogti bet kurią<br />
akimirką, visą pieninę į orą būtų išnešęs, laimė, kad dagčiai supuvę. Viską apžiūrėjau —<br />
nepavojinga. Ale mat tai tau, tie vaikai!..<br />
Dabar apie Liudviką ir jo žemaitišką būdą. Tuokart pieninėje buvo remontuojamas garo<br />
katilas. Liudvikas ir dar vienas augalotas vyras, berods, elektrikas, krapštėsi katilo viduje. Tėtis,<br />
kaip visada, kad ir kokie darbai pieninėje bebūtų, stovėjo greta. Mama mus pakvietė pietų. Mes<br />
nuėjome. Tik pradėjus valgyti, atlekia Liudvikas ir jo pirmieji žodžiai po septynerių metų tylos<br />
buvo:<br />
— Nelaimė!.. Nelaimė!<br />
Bėgam laiptais žemyn. Katile guli susmukęs vyriškis. Tėtė su Liudviku jį iškėlė, paguldė ant<br />
žemės, o man liepė bėgti daktaro. Lekiu kiek kojos neša, o čia pro šalį miestelio daktaras<br />
Andrius Petrašiūnas su visu daktaro lagaminėliu beeinąs. Pustekini bėgame prie katilinės. Pulsas<br />
dar buvo, bet po keletos minučių žmogus užgeso. Ir pakilo miestelyje kalbos. Liudvikas tokio<br />
uždaro būdo, gal jiedu tame katile susipyko, gal Liudvikas jį... Tėtė labai pergyveno, o išgirdęs<br />
tokias kalbas sakydavo „didžiausia nesąmonė!” Valdžios verdiktas buvo griežtas, juk kažką už<br />
tokį nelaimingą atsitikimą darbe reikėjo nubausti, ir nubaudė jį. Taip po septynių darbo metų,<br />
visų pagyrimų, krūvos garbės raštų, mums teko išsikraustyti iš Viekšnių pieninės į Puodininkų<br />
gatvelėje nebaigtą statyti namą, o Liudvikas nuo tada niekados nepraeidavo pro šalį netaręs tėtei<br />
žodžio ir nepaspaudęs rankos. Į mūsų butą atsikraustė pienininkas Mačionis iš Kauno. Vėliau, iki<br />
pieninės uždarymo, jai vadovavo Bronislovas Kavaliauskas.<br />
Tėtė pradėjo dirbti meistru Dabikinės pieninėje, po kiek laiko sugrįžo į Viekšnius, bet čia<br />
pieninės pajėgumai ėmė menkti, reikalas sukosi link uždarymo, tuomet tėtė, vos prašvitus,<br />
rytiniu autobusu pradėjo važinėti į Mažeikių pieninę, iš kurios ir išėjo į pensiją. Ir atgulė jis į<br />
Viekšnių žemę šalia mano mamos ir brolio.<br />
O kas viekšniškiam buvo pieninė, spręskite patys — viena kita kapeikėlė pokario našlei ar<br />
daugiavaikei šeimai, pragyvenimo šaltiniu čia dirbusiems darbuotojams ir pulkui pieno punktų<br />
vedėjų, viekšniškių pasižmonėjimo vieta ar kažkieno čia nugyventų pačių gražiausių,<br />
darbingiausių gyvenimo metų aidas, dalelytė spalvingos Viekšnių istorijos.<br />
41
7.2. ŽEMĖS ŪKIS<br />
Bauža Kostas. Prieš šimtą ir daugiau: Iš mūsų praeities: [Apie knygą: Šavelskij ujezd. —<br />
Kaunas, 1896] // Vienybė. — 1996. — Vas. 24. — Tekste:<br />
„Buvo praktikuojama daugialaukė sistema. Antai Klyšių <strong>ūkis</strong> (Akmenės valsč.) turėjo 11<br />
laukų. Pavirvytėje (Viekšnių valsč.) buvo 10 laukų. Taip pat žinoma, kad daugialaukiai geri ūkiai<br />
buvo Daubiškiuose (Viekšnių valsč.), Dabikinėje. [...]. Naujos technikos turėjo ir mūsų krašto<br />
dvarininkai bei turtingesni valstiečiai. Antai Daubiškiuose buvo „Horvusbi” kuliamoji mašina,<br />
švediški plūgai. Šiaudinėje — kuliamosios su vandens varikliais, šiaudų pjautuvai, arpai.<br />
Pavirvytėje — arkliniai grėbliai „Tigre”, kultivatoriai, Hovardo plūgai.”<br />
„Viekšnių valsčio (Šiaulių pav.) ūkininkai pasiskolino iš iždo (skarbo) sėklų arti 400<br />
pūdų...” / Ts. // Naujienos. — 1903, Nr. 7/10, p. 143. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija:<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1901—1903. — Vilnius, 2003. — 576 p. —<br />
P. 371.<br />
„Čia išeina ant licitacijos p. Moros Daubiškių dvaras...”, Viekšniai / K. P. — (Iš Lietuvos)<br />
// Vilniaus žinios. — 1907, liep. 3 (16) (nr. 82), p. 2. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija:<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004. — 448 p. —<br />
P. 204. — [K. P. čia — Petras Gudauskas].<br />
„Viekšnių parapijoje po banku pavesti...”: [apie dvarų išpardavimą] / K. Pegas. — (Iš<br />
Lietuvos) // Vilniaus žinios. — 1907, liep. 18 (31) (nr. 95), p. 3. — Žinios aprašui iš: Lietuvos<br />
bibliografija: Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004.<br />
— 448 p. — P. 204.<br />
„Viekšniškiai, dagirdę kad banko bus parduodami dvarai...”: [apie valstiečių sujudimą ir<br />
Viekšnių gyventojų išpuolį prieš žydus] / Naujikas. — (Žinios iš Lietuvos) // Lietuvos ūkininkas.<br />
— 1907, liep. 11 (24) (nr. 28), p. 428—429. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija: Serija C.<br />
Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1907. D. 1. — Vilnius, 2004. — 448 p. — P. 204. —<br />
[Naujikas čia — Jonas Klimas].<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 7. — Vas. 15 (28). — P. 108. — Tekste:<br />
„Viekšniai (Šiaulių pav.). Gruodžio 1 dienoj prieš Kalėdas musų vartotojų draugija užbaigė<br />
pirmuosius savo krutėjimo metus. [...]. Pernai pavasarį draugija buvo pargabenusi avižų<br />
„Ligovo” iš pat Švedijos ir bulbių „Voltiman” iš Lenkijos. Nuo vidurvasario lig vėlusto rudens<br />
pas mus pernai buvo tvanai; viskas pluduravo viename vandenyj. Javų šaknįs papuvo; per tai ir<br />
tos parvežtinės avižos davė tiktai apie dešimtą grūdą, ir tos pačios nuo lietaus išpendėjo.<br />
Nesveria, kaip turi buti. Kurie buvo ėmę bulbių iš draugijos, tie rudenį į augštą pašoko iš<br />
džiaugsmo. Naminės bulbės daug kieno supuvo, o pirktinės nėmaž. Užaugo didelės, miltingos,<br />
skanios. [...]. Puikios sėklos gyvulinių burokų ir morkų, ir kitų daržovių iš geriausiųjų Vokietijos<br />
sėklinių pargabentos. Atidarytas bovelnų <strong>skyrius</strong>. [Pasirašė:] Draugininkas.”<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 33. — Rugpj. 16 (29). — P. 524—525. —<br />
Tekste:<br />
„Musų padangėje ukininkams šie metai ne linksmųs. Giedra ir kaitra išdegino javus. Grudas<br />
menkas, šiaudas nudžiuvęs. Iš kaitros ir menkos ganiavos gyvuliai ėmė sirgti kažkokiomis<br />
neišgydomomis ligomis. Kaikur tai ir daug nuostolių tos ligos padarė. Rugius jau pradėjome<br />
kulti. Drauge su tuo prasidėjo ir nelaimės. Kuliamosios mašinos atsiima savo aukas. Vienam<br />
vaikinui mašina nutraukė ranką. Reikia daugiau atsargumo. [Pasirašė:] Papartis.”<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1912. — Nr. 23. — Birž. 5 (18). — P. 363. — Tekste:<br />
„Viekšniai. Smarkųs lietai daug blogo pridarė, išnešė tiltus, kurie jau nuo šimto metų stovėjo<br />
akmeniniai samanomis apaugę. Vanduo išplovė javus, bulbes, kitur apnešė su žemėmis, kad<br />
42
negal berasti, kitiems ledai išmušė rugius, pjauna, veža namo, šer karves. Ledai sunaikino viską,<br />
daržus, net ir žąsiukus kitiems išmušo. Ledai krito didumo kaip miškiniai obuoliai. Ant tų vietų<br />
paveizėjus baisus reginys. Vanduo stovėjo ežerais. Lankose žolę irgi sugadino, visą žemėmis<br />
apnešė. [Pasirašė:] Papartis.”<br />
„Sausio 26 d. Kauno ūkio komisijos atsiųstas agronomas p. [B.] Miliušis laikė čia<br />
paskaitą apie sodininkavimą...”, Viekšniai // Viltis. — 1914. — Saus. 30 (vas. 12). — P. 2. —<br />
(Iš Lietuvos. Paskaitos). — Parašas: Bur. Ragutis. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos<br />
bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1. — Kaunas, 1998.<br />
— 476 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas,<br />
slapyvardis, parašyti prie žinutės. Burokiškių Ragutis — tikroji pavardė Talmantas Jurgis].<br />
Šalčius P. Kooperacija Lietuvoje: Bendra apžvalga ligi 1937 m. — Kaunas, 1937. — P. 29. —<br />
Tekste: Kooperatinė pieninė Viekšniuose.<br />
Šalčius P. Žemės ūkio organizacijos Lietuvoje. Iki 1915 metų. — Kaunas, 1937. — P. 99,<br />
219, 225. — Tekste:<br />
Vartotojų bendrovės: „Viekšnių — įsteigta 1909. III. 20, pradėjo veikti 1909. XI. 17. Įsitaisė<br />
mezgimo dirbtuvę. 1913 m. narių 297, įnašų 7 007 r., prekių parduota už 44 903 rub., gryno<br />
pelno 1 495 r. 95 k., iš kurio paskirta 6 % už įnašus, 3½ % už įpirkimą nariams. (A. Bukantas<br />
buvo pirmininku). „Nutarta už įpirktas 1914 m. trąšas dividendo neimti, o pigiau jas<br />
pardavinėti”. (Viltis. — 1914. — Nr. 35). Daugiausiai veikė kun. J. Domarkas. 1914 m. įnašų<br />
7 350 r., atsargos 1 245 r., gryno pelno 2 335 r. 70 k., prekių apyvarta 42 118, iš kurio skirta 6 %<br />
nariams už įnašus, 3½ % už įpirkimą. Steigėjui kun. Vituviui išreikšta padėka. [...]. Registracijos<br />
duomenys rodo, kad Kauno gub. ligi didžiojo karo buvo įregistruotos šios kooperatinės pieninės:<br />
[...] 9. Viekšnių — 1914 m. rugpiūčio m. 2 d. [...]. Viekšnių pieninė įsteigta 1914 m. rugpiūčio<br />
mėn. 28 dieną.”<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Daugirdaitė-Sruogienė Vanda. Žemaičių bajoro <strong>ūkis</strong> XIX amžiaus pirmoje pusėje. — Antras<br />
leidimas. — Vilnius, 1995. — 144 p. — Pirmas leidimas 1938 m. — Tekste: Laukai, jų sistema.<br />
Įrankiai. Tręšimas. Atmosferos reiškiniai. Sėja ir derlius. Šienavimas. Bitės. Ūkio padargai.<br />
Kūlimas. Malimas. Grūdų sandėliai. Prekyba. Biudžetas. Valstiečių gyvenimas ir kt.<br />
Mozūraitis M. Svečiuose pas sodininkystės pirmūnus // Pergalės vėliava. — 1955. — Rugpj.<br />
11, 14. — Tekste: Žemaitės kolūkio sodininkas (Gyvolių kaime) Vincas Vilkas.<br />
Černa A. Sodininkas: [Vincas Vilkas] // Pergalės vėliava. — 1959. — Geg. 6. — Tekste:<br />
Prieš 30 metų iš plačių dvarininko Grybausko valakų gavo sklypelį žemės.<br />
Bogužas B. Trys Vinco Vilko sukaktys // Pergalės vėliava. — 1959. — Birž. 17. — Tekste: 60<br />
metų amžiaus. 25 metai sodininkystėje, 10 metų kolūkio sode.<br />
Balevičius K. Pas sodininką Vilką // Mūsų sodai. — 1959. — Nr. 6. — Lapkričio mėn. — P.<br />
14—15: ir nuotraukos.<br />
Ercupas A. Sodas lūžta obuoliais // Pergalės vėliava. — 1960. — Spal. 5.<br />
Dundulienė P. Žemdirbystė Lietuvoje: Nuo seniausių laikų iki 1917 m. — Vilnius, 1963. —<br />
P. 67. — Tekste: Daubiškių dvare buvo garinė kuliamoji, švediški plūgai, ketureilė arklinė<br />
sėjamoji.<br />
43
Savickis J. Iš talkų istorijos Žemaitijoje // Kraštotyra. — Vilnius, 1966. — P. 99—101. —<br />
Tekste: Mėšlavežio talka Viekšnių apylinkėje: Mėšlo kabintojai, ratai (”apie Viekšnius arklius<br />
kinkydavo su lanku”) ir važnyčiotojai, mėšlo kratytojos, vyrų ir moterų bendravimas, valgis,<br />
pabaigtuvės — „magaryčios”. ''Jei kaime kas suruošdavo šokius ne talkos proga, bet šiaip sau, be<br />
niekur nieko, tada tie šokiai vadinosi „nibre”.<br />
Vilkys A. Didžiausia sodininko svajonė // Vienybė. — 1967. — Lapkr. 23. — Tekste:<br />
Sodininkas V. Vilkas gimė Žibikuose prieš 68 metus. 1938 m. gavo žemės Gyvolių kaime.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste: 1969 ir<br />
1972 metų aprašai: Viekšniai: miestelio planas. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai.<br />
1971 metų aprašai: Žemaičių valgiai ir šis tas daugiau apie vieną žemaitį: 1. Vincento Juodeikio<br />
kiemas Zaventės kaime. Kur ir kaip valgė šeimyna. Valgio gaminimas. Valgymo laikas. Valgiai.<br />
2. Jono Bukonto šeima Kegrių kaime. 3. Augustino Gužauskio šeima Adomiškių dvare.<br />
4. Antano Šauklio šeima Raudėnuose, Pėžų dvare. 5. Šis tas daugiau apie Vincentą Juodeikį<br />
[A. Urbienės senelį] ir jo kiemą. Zaventės kaimas. Vincento Juodeikio <strong>ūkis</strong>. Gyvulių ganymas.<br />
Sodyba. Talkos. Švaros palaikymas. Apdaras ir apavas. Papuošalai. Uršulėlės kraitinė skrynia.<br />
„Nėra namų be dūmų.” Kas ir ko mane Zaventėje išmokė. Ką turim iš Zaventės. — Tekste:<br />
Ūkininkai: Beržanskaitė-Švažienė (Akmenės g.), Čiužas (Vytauto g.), Joniuškis (Akmenės g.),<br />
Kačinas Antanas (Akmenės g.), Mažonienė-Dargienė (Vytauto g.), Tupikas (Akmenės g.), Veisis<br />
(Akmenės g.), Petrikas (Papilės g.), Tukys (Akmenės g.), Šliažas (Vytauto g.), Šiaulienė<br />
(Vytauto g.), Urvikis Teodoras (Puodininkų g.), Žvirblis (Stoties g.).<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste: 1972 metų<br />
aprašai: Žemaičių samdiniai. Vilnos. Kanapiai. 1973 metų aprašai: Žemės ūkio darbai. Kaip<br />
išdirbti avies kailį. Kaip iškasti šulnį. Kaip pasistatyti pompą.<br />
Lietuvos TSR valstybinės žemės ūkio komisijos protokolai. 1940 m. — [Vilnius], 1974. —<br />
P. 64, 72, 73, 74. — Žinias aprašui pateikė kraštotyrininkas architektas Eugenijus Šlėnys 2004<br />
metais. — Tekste:<br />
Valstybinės žemės ūkio komisijos posėdžio, įvykusio 1940 m. rugpjūčio mėn. 14 d.<br />
Protokolas Nr. 20<br />
Posėdyje dalyvavo: pirmininkas agr. A. Žukauskas, vicepirmininkas inž. P. Sklėrius, nariai:<br />
M. Meškauskienė, agr. Vasinauskas, inž. A. Guogis, J. Grigalavičius, ir D. Pundzius.<br />
Eil.<br />
Nr.<br />
[...]<br />
4. Svarstyta Mažeikių apskrities dvaruose normų palikimo klausimas<br />
Dvaro<br />
pavadinimas<br />
11 Sprogiškių<br />
Buv. savininko<br />
pavardė ir vardas<br />
Aleksandravičius<br />
Juozas<br />
Valsčius<br />
Žemės<br />
plotas,<br />
ha<br />
Paliekama<br />
norma, ha<br />
Laižuvos 86 —**<br />
19 Lelaičių Švedė Vladas Tirkšlių 185,9 30<br />
25 Stočkų<br />
Lintmanas Samuelis<br />
ir Venckienė Kotryna<br />
Viekšnių 152,6 —*<br />
26 Meižių II Panceržinskienė Marė Viekšnių 151,2 —<br />
27 Gyvulių II<br />
28 Ašvėnų<br />
Mikalauskienės B.<br />
įpėdiniai<br />
Panceržinskis<br />
Sobieslovas<br />
Viekšnių 150,9 —<br />
Viekšnių 157,3 —<br />
44
Eil.<br />
Nr.<br />
29 Sovaičių<br />
30 Meižių<br />
Dvaro<br />
pavadinimas<br />
31 Birbeliškės<br />
32 Tučių-Norkiškių<br />
Buv. savininko<br />
pavardė ir vardas<br />
Panceržinskis<br />
Eduardas<br />
Gomolickiai Aleksas<br />
ir Dimitrijus<br />
Kontrimai Viktoras ir<br />
Pranas<br />
Mondžejevskienė<br />
Elena<br />
Valsčius<br />
Žemės<br />
plotas,<br />
ha<br />
Paliekama<br />
norma, ha<br />
Viekšnių 102,6 —***<br />
Viekšnių 108,1 —*<br />
Viekšnių 118 —<br />
Viekšnių 98,3 —<br />
33 Sonteklių Bagnickaitė Ona Viekšnių 96 —<br />
34 Kapėnų Sirutavičienė Irena Viekšnių 94,2 —<br />
35 Pavirvytės Nagurskienė Viktorija Viekšnių 82 —<br />
36 Bugių Daugirdas Kazys Viekšnių 90,7 —****<br />
37 Daubiškių Mikuckis Jonas Viekšnių 83,4 30<br />
38 Antanavo<br />
39 Bugių<br />
40 Meškelių<br />
41 Boguslavos<br />
Giedraičiai Bronius ir<br />
Marija<br />
Panceržinskis<br />
Sobieslovas<br />
Kondrotavičius<br />
Vytautas<br />
Tarvydai Liudas ir<br />
Teodora<br />
Viekšnių 82 30<br />
Viekšnių 92,6 —<br />
Viekšnių 101,6 —<br />
Viekšnių 81,2 30<br />
42 Gyvulių I Grybauskas Leonas Viekšnių 55,5 30<br />
* Vėliau ranka prirašyta: 30.<br />
** Vėliau ranka prirašyta: 30 ir vėl užbraukta.<br />
*** Vėliau ranka prirašyta: žmonai 10. Pr[otokolas] 29. žr. dok. 28.<br />
**** Vėliau ranka prirašyta: 10 Pr[otokolas] 29. žr. dok. 28.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: 1973 metų<br />
aprašai: Apie orą. Apie daržoves. Paukščiai. Gyvuliai. Priedas prie aprašo „Kaip išdirbti avies<br />
kailį”. 1974 metų aprašai: Kaip išdirbti skūrą.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Liaudies <strong>medicina</strong>: Aplankas Nr. 4 // VVB, VM. —<br />
Tekste: Gyvulių ir paukščių gydymas. Pamokymai ir patarimai laikant paukščius, gyvulius.<br />
Paukščių gydymas. Kaip išnaikinti nepageidaujamus įnamius (1977). Saulės, mėnesio ir kitų<br />
gamtos reiškinių įtaka gydant bei dirbant darbus — pamokymai, patarimai, burtai (1981). Kaip<br />
gydyti gyvulius.<br />
Urbienė Amelija. Gyvulių ganymas ir priežiūra Viekšnių apyl. Zaventės kaime // Kraštotyra.<br />
— Vilnius, 1975. — P. 195—197. — Žinios aprašui: V. Miliaus.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste: 1975 metų<br />
aprašai: Kaip alų daryti. Kaip suplūkti molinę aslą. Duobos pečius. 1976 metų aprašai: Apie<br />
žvirblių gaudymą. Apie šeškų gaudymą. Voverių medžiojimas. Balandžių gaudymas. 1977 metų<br />
aprašai: Piemuo, mergė pas gaspadorių. Kaip atspėti orą. Kaip buvo baudžiamas samdinys,<br />
45
neišbuvęs sutarto laiko. Sula. Riešutavimas. Uogavimas. Avių atidavimas į ganyklą. Pasukų<br />
sunaudojimas. Indeliai sviestui formuoti. Apie žuvis ir žvejojimą. Darželis ir darželio kvietkos.<br />
Šieno ir javų gabenimas iš lauko. Kas ir kaip eina gaspadinėmis. Prieskoniai. Patarimai<br />
gaspadinėms. Žalių plytų gamyba ir naudojimas. Duonkepis pečius. Bitininkystė.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste: 1977/1978<br />
metų aprašai: Kaip vaikiai ėjo pas merges. Kaip seniau baudė mergę, vaiką įsigavusią. Vaikis<br />
savo išeiginę dieną. Ponų ir valstiečių santykiai. Pirtis. Apie kraiką. Piemuo pas gaspadorių. Kaip<br />
trobą puošė šventėms. Kas buvo valgoma per didžiąsias šventes. Kaip pasitaisė trobą ir priėmė<br />
svečius per veselę. Švaros palaikymas. Statybos papročiai. Kaip per Ventą žmonės persigavo.<br />
Uogų ir vaisių žiemai pasitaisymas. Susėdimo prie stalo valgymui tvarka. Gyvulių išginimas<br />
pirmą kartą į ganyklą.<br />
Urbienė Amelija. Namų apyvokos daiktai. Kumetis dvare (Stočkų, Adomiškių, Pėžų).<br />
Gaspadorių ir samdinių darbo diena: 1979 metų aprašai // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1979 metų aprašai: Namų apyvokos daiktai. Kumetis dvare. Gaspadorių ir samdinių darbo<br />
diena. Išleistuvės. Perkrikštai Viekšnių miestelyje. Svečiavimasis ir ligonio lankymas. Audeklo<br />
balinimas. Kaimynų santykiai. Pravardės. Patalpų apšvietimas.<br />
1980 metų aprašai: Mažų vaikų žaislai ir žaidimai. Lenino kurjerė Ona Vasilkevičiūtė-<br />
Kačinienė. Apie mokyklas Viekšniuose. Apie rendauninkų persikraustymą. Kaip audė šiaudinius<br />
takus. Šiaudai kapališiams pinti. Apie žuvis. Apie laikrodį ir kitus pašvaitus. Gedulo papročiai.<br />
Kaip ir kur parinko vietą namui statyti. Pasakojimas apie vieną rekrūtą (Velėninį Erlickį). Kaip<br />
laidojo pakaruoklį arba skendinį. Legenda apie Virgilijų Noreiką. Iš ko pylė poduškas. Apie<br />
taboko kūrinimą, šniaukimą ir žindimą. Grebežių išpirkimas.<br />
1981 metų aprašai: Papildymai (1974 metų) aprašo „Viekšnių miestelio kalvis Domas<br />
Stonkus”. Kiek lovatiesių išaudė Ona Šiaulienė. Kaip audėja [Ona Šiaulienė] nusako siūlų<br />
spalvas. Viekšnių miestelio nertinių nerėja. Samdinių drabužiai. Klojimų teatras Viekšniuose.<br />
Viekšnių kriaučka (Cecilija Bružaitė, gimusi 1922 m.). Kaimo kriaučka (Ona Vaitkevičiūtė-<br />
Bukontienė, gimusi 1908 m.). Kaip seniau rėdė mažus vaikus. Kaip Antanas Petrikas paruošia<br />
materijolą karazinkoms pinti. Kaip ir kuomet prisinėrė kvartūgą. Emilijos Kentraitės-Tėvelienės<br />
pasakojimas apie pirmuosius mokytojų kursus Vilniuje. Viekšniškių nusakymai apie žmogų.<br />
1983 metų aprašai: Ką žmonės pasakoja apie gyvates. Apie mierkelę. Išimtinė ir karšinčiai.<br />
Senos medicinos sesers pasakojimas. Apie marčias. Apie kiaulę.<br />
1984 metų aprašai: Kaip vaikiai savo sylą rodė. Patalkys. Viekšnių miestelio choras ir jo<br />
veikla.<br />
Urbienė Amelija. Apie žuvis: 1980 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai:<br />
Aplankas Nr. 7 // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Samdinių drabužiai: 1981 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Apie kiaulę: 1883 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai:<br />
Aplankas Nr. 7 // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Patalkys: 1884 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai:<br />
Aplankas Nr. 7 // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Tautosaka: Aplankas Nr. 4 // VVB, VM. — Tekste: Kaip vadinasi arba varo<br />
gyvulį, paukštį.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1985<br />
metų aprašai: Apie naminius paukščius. Apie kvietkas. Apie daržoves. Ožkos pieno sūris.<br />
46
Vasarinė virtuvė kaime. Namų statybos meistras. Naktigonė. Kaimo karvės, avys bendroje<br />
ganykloje. Apie arklius ir jų puošimą. Tautosaka, užrašyta 1985 metais: Įvairūs pasakojimai<br />
(”Kegrių Glodenis turėjo dampį...”).<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1986<br />
metų aprašai: Viekšnių miestelio žvejys Vladas Ingelis (g. 1925 m.). Piemenė pas gaspadorių<br />
(Stasė Ramanauskaitė Padvariuose pas Leoną Miliešką). Kolūkio melžėja (Danutė Devainytė,<br />
Juozo, gimusi 1965 m., gyv. Gyvolių kaime). Kolūkio traktoristas (Juozas Devainis, g. 1943 m.,<br />
gyv. Gyvolių kaime). Kolūkio pensininkė (Ona Šiaulienė, g. 1907 m., gyv. Gyvolių kaime).<br />
Lenkauskaitė-Indrijaitienė Ona. [Viekšnių vaistininko Juozo Aleksandravičiaus vaistai nuo<br />
vėžio] / Lenkauskaitė-Indrijaitienė Ona, Juozapo gimė 1910 m. Mažeikių rajono Kentaučių<br />
kaime. Gyveno Pikelių apylinkėje, turėjo 5 hektarus žemės. Augino tris sūnus ir vieną dukrą.<br />
Buvo miško darbininkai. 1989 metų birželio 19 dieną kraštotyrininkams D. Aperavičiūtei ir<br />
A. Vilkui papasakojo, kad Juozas Aleksandravičius liepęs daryti taip:<br />
Pušynuose, kur sausa, prisikasti miškinės sidabražolės šaknų (degimo šaknelių), nuskutinėti,<br />
išdžiovinti. Vienai porcijai imti tiek, kiek telpa degtukų dėžutėje. Apipilti 3 stiklinėmis karšto<br />
vandens. Laikyti šiltai ant pečiaus per naktį. Tada virinti tol, kol liks kokia stiklinė raudono<br />
skysčio. Gerti po šaukštelį 3 kartus per dieną visus metus.<br />
[Panašiai žmonės pasakoja ir Viekšniuose. Yra tekę matyti užrašytą ir tokį receptą:<br />
Išdžiovintas degimo šakneles sumalti. Vienai porcijai imti vieną arbatinį šaukštelį (be kalno,<br />
lygiai nubrauktą) sumaltų šaknų. Užpilti pusantro litro (1,5 ltr.) karšto vandens. Labai lėtai virinti<br />
30 minučių. Tada 3 valandas laikyti šiltai (termose, ant pečiaus ar po pagalve). Tuoj po to iškošti.<br />
Gerti po pusę stiklinės (ar po truputį mažiau) tris kartus per dieną. Geriau prieš valgį].<br />
Iš nepažįstamojo atsiminimų / Publikaciją parengė Bronius Kerys // Vienybė. — 1997. —<br />
Birž. 7, 11, 14. — Visas tekstas:<br />
Jau nepamenu, kada ir kieno palėpėje radau sąsiuvinį su senovišku kietu viršeliu. Ant jo<br />
etiketė su vos įskaitoma antrašte „KKM. Kėdainių apskrities... knyga”. Dar įskaitoma žodžio<br />
galūnė „los”. Gal — mokyklos?<br />
Ši svarbi „knyga” su skylutėmis antspaudo virvutėms panaudota ne pagal paskirtį. Likę tik 12<br />
paskutinių lapų su man nežinomo žmogaus, gimusio gal 1900 m., atsiminimais apie 1913—1915<br />
metus.<br />
Jaučiama aukštaičių tarmės ir latvių kalbos įtaka, tačiau išlikusioje atsiminimų dalyje<br />
neaptikau nė vienos skyrybos klaidos, nors vienas atsiminimų sakinys leidžia manyti, kad<br />
atsiminimai rašyti seniai, gal Antrojo Pasaulinio karo metu: „Juk šis Pasaulinis karas yra ne kas<br />
kita, kaip ano tąsa”. Nežinomasis autorius, rašydamas apie mokyklą, prasitaria: „Tą aš žinau iš<br />
savo dvidešimties metų praktikos”. Tad gal šie atsiminimai rašyti mokytojo, kunigo, o gal kurio<br />
nors žinomo rašytojo?<br />
Neradau šių atsiminimų išspausdintų. Kodėl? Kodėl liko tik šie 12 lapų? Čia tik dalis<br />
atsiminimų. Jie baigiasi nuoroda: „Tąsa trečiame egz. — bloke”.<br />
Šiemet nepažįstamajam sukaktų 97 metai Kur nuvedė jį likimas? Į karą? Gal į Sibirą?.. Bijau,<br />
kad mes to nebesužinosime. Šiuose atsiminimuose, nors rašytuose gal jau keturiasdešimtmečio,<br />
paslaptingas nežinomasis autorius — dar tik 13—15 m. piemenukas, pasakojantis apie<br />
gyvenimą, mokymąsi ir darbą visai čia pat, bet jau už sienos — Latvijoje. O gal kas nors<br />
prisimena šiuos autoriaus minimus žmones ir jį patį?<br />
Bronius Kerys.<br />
1913 metai<br />
... Apsigyvenom ten nuo 1913 m. balandžio 23 dienos — švento Jurgio. Nusipirkom<br />
Viekšniuos karvę, o avis priėmėm ganyti iš kitur. Mat, jei kumetis savų avių neturi, tai gali<br />
priimti iš kitur. Gyvenimas ten buvo nekoks: stogai šiaudiniai, seni, sandėlis statytas iš akmenų,<br />
tai viskas sušlapdavo. Upeliukas buvo netoli, tai dažnai eidavom maudytis. Ir meškerioti buvo<br />
47
kur. Žuvies tiek pagaudavau, kad mama pradėjo mainyti į silkes. Vėliau, vidurvasary, žuvis taip<br />
nebekibo.<br />
Bemeškeriodamas nueidavau iki Vadaksties upės, o šiąja net iki Klykolių. Dažnai, Vadakstyje<br />
bemeškeriodamas, užeidavau į Bakštų kaimą, pas savo kūmą Liutkienę. Esu nuo jos gavęs puodą<br />
medaus.<br />
Miškai visai kaip Lietuvos — be griovių, keliukų. Tik vienas pušynas — durpynas<br />
nusausintas. Miškuose buvo fazanų, vadinamų auksiniais. Auksinių fazanų patinai labai gražūs<br />
— uodegos ilgos ir dauguma plunksnų lyg auksinės.<br />
Vasarą dirbau namie: šėriau kiaules, melžiau karvę, skutau bulves, viriau valgyti. Buvau 13<br />
metų, tai manęs ūkininkas už mamą darban nepriėmė, nors dvaruose tokie bernaičiai jau dienas<br />
atlikdavo.<br />
Atėjus rudeniui, lankiau Vytinias (Vitini) pradžios mokyklą. Mokykla buvo tolokai, tai<br />
tekdavo nakvoti. Namo pareidavau trečiadieniais ir šeštadieniais. Mokykla buvo toje vietoje, kur<br />
vieškelis ateina iš Vegerių į Vec-Aucę ir iš Klykolių į Vec-Aucę. Abu vieškeliai susiduria netoli<br />
Vytinias dvaro. Namas raudonų plytų. Dvare gyveno grafas. Jis turėjo valsčiuje ir daugiau<br />
folverkų. Dvaras buvo didelis, bet pilies nebuvo. Tik miestiškos išvaizdos rūmas dviejų aukštų.<br />
Mokykloje buvo vienas mokytojas. Mokė 3 <strong>skyrius</strong>. Mokė neblogai, bet jo mokinių<br />
nekeldavo į aukštesnį skyrių. Mokytojas buvo senoviško nusistatymo — supykęs kartais<br />
apravėdavo ir nežymiai per ausį sudroždavo. Pradėjau mokytis vokiečių kalbos. Latvijoje<br />
vokiečių kalbos mokė ir pradžios mokykloje. Tiktai nebuvo privaloma — kas užsimokėdavo po<br />
3 rublius, tą mokytojas ir mokė.<br />
Toje mokykloje trečią skyrių baigiau labai gerai, tik be naudos, nes, grįžus į Vec-Aucės —<br />
Putnų pradžios mokyklą, į ketvirtą skyrių neperkėlė — reikėjo antrus metus tame pat skyriuje<br />
būti. Draugų čia gana turėjau — nes mane dauguma mylėjo. Iš draugų Vytinias pradžios<br />
mokykloje pamenu Skudrą ir jo sesutę iš Lietuvos pusės Bileikių kaimo. Jis turėjo gražų balsą ir,<br />
būdavo, mes sudainuodavom.<br />
1914 metai<br />
1914 metais mano tėvai buvo sulygę į Dzelzų dvarą. Jis buvo tarp Vec-Aucės ir Benės. Nuo<br />
Vec-Aucės 5-6 km. Dvaras buvo prie pat vieškelio, netoli ėjo ir geležinkelis. Dvaras buvo<br />
nemažas — laikė 16 kumečių. Kumetynai buvo du. Vienas vienoje pusėje dvaro, pamiškėj,<br />
arčiau Vec-Aucės, o kitas kitoj pusėj, arčiau Benės. Mes gyvenome pirmajame, kuris iš raudonų<br />
plytų buvo mūrytas.<br />
Dvaras buvo gražioj vietoj, ypač mūsų kumetynas pamiškėj. Iš čia per mišką ėjo keli takai. Ir<br />
miškai, ir dvaras priklausė Vec-Aucės grafui, bet buvo išnuomotas vienam latviui.<br />
Mūsų ateities planai buvo tokie — pagyventi dvare bent 10 metų, paskui pirktis Lietuvoj 5-7<br />
hektarus žemės. Mat mama jau turėjo banke kiek pinigų. Gyvenom gana gerai.<br />
Aš jau turėjau 14 metų ir ėjau dienas dvaran. Neidavau tik tada, kai reikėdavo ravėti ir<br />
vežimus krauti. Dvare buvo tokia tvarka: kumetis turėjo turėti savo kirvį, kastuvą, 4 apynasrius,<br />
2 vadžias, 2 šienvežio kartis, 2 virves vežimams rišti ir 16 „varpčių” — kai latviškais vežimais<br />
veža šiaudus, šieną, reikia turėti ratams 8 po metrą ilgumo pagalius, kurie galuose dvišaki. Tuos<br />
pagalius sustato lentiniuose ratuose po 4 šonuose. Vežimas pasidaro daug aukštesnis ir kiek<br />
ilgesnis. Visam tam sudėti, o ir pačiam įeiti pietus pavalgyti kiekvienas kumetis turėjo po būdą,<br />
nelyginant išeinamoji vieta. Ją užrakini, ir tvarkoj. Pietų, mat, namo neidavo, o valgydavo dvare.<br />
Kumetynai už kilometro, o pietų pertrauka tebuvo tik 2 valandos, pas ūkininkus — 3 valandas.<br />
Vyrai turėjo būti darbe taip: saulei tekant jau dvare, saulei leidžiantis — vėl dvare. Vyrai<br />
dirbdavo kasdien, o moterys turėjo išeiti 75 dienas. Jos eidavo darban nuo pusryčių — nuo 7<br />
valandos, iki vakaro. Tad kumečio šeima būtinai turi būti iš 3 žmonių, kad būtų kam likti namie.<br />
Algos buvo geros, kaip apskritai Latvijoj, tad kumečiai, turintieji mažiau šeimos, gerai<br />
gyveno. Kumečiai turėjo savo atskirą ganyklą karvėms ir avims ganyti. Ganydavo padieniui.<br />
Kadangi kai kurie kumečiai laikė po 2 karves ir dar veršį, tai gyvulių buvo apie 20, neskaitant<br />
avių. Mat, mūsų kumetyne buvo 8 kumečiai.<br />
Kas dvare nėra tarnavęs, tas jo bijo. Mat, čia labai reikia daboti laiką. Pusryčiams skirta pusė<br />
valandos, tad jei pavėluosi vyrams pusryčius laiku nunešti, tai ir liks be pusryčių. Nunešti ne taip<br />
paprasta, kaip atrodo. Dvaro laukai platūs, ir nežinia, kuriam pakrašty dirba. Jei sutinki vagarį —<br />
48
darbų prižiūrėtoją, tai jis pasako, o jei ne, tenka skubiai pačiam laukuose ieškoti. Pusryčių į dvarą<br />
neina, valgo lauke. Iš tikrųjų taip baisu nėra. Gyventi dvare visada geriau, negu pas ūkininką.<br />
Tą vasarą pradėjau pjauti, tad padėjau patėviui šieną, dobilus, rugius nupjauti. Dalgį, žinoma,<br />
įtaisydavo patėvis. Latvijoj dvaruose kumečiams duodavo dobilų ir pievų. Dobilų pripjovėm<br />
puspenkto vežimo, o šieno apie 6. Vežimai, žinoma, vienkinkiai.<br />
Rugius pjauti dvaras atiduodavo taip: padalys rugių lauką į sklypus po 10 pūraviečių ir duos<br />
kumečiams traukti popieriukus. Prie tokios tvarkos niekas nesiskundžia. Nors rugiai niekuomet<br />
nebūna vienodi, smulkių nepasitaikė. Visas 10 pūraviečių reikia apdirbti per 5 dienas. Nugrėbti<br />
dvaras duodavo grėberką, nors galėdavo neduoti. Mes savo rugių rėžį apdirbom per 4 dienas, o<br />
penktą ilsėjomės. Jei greičiau nupjauni ir eini dvaran, tai už likusias dienas dvaras apmoka:<br />
vyrams po 1 rublį, moterims po pusę rublio už dieną.<br />
Dobilų ir pievų rėžius atiduodavo taip pat. Šieno 5 „pūravietes” reikėjo sutvarkyti ir išvežti<br />
per 4 dienas. Jei lyja, eik dvaran dirbti, tada dienos neatskaitys. Pievas ir rugius, ypač rugius,<br />
kumečiai prašydavo atmatuoti šeštadienį. Kai kurie pasidarys alaus, pasipjaus ėriuką, suprašys<br />
aplinkinių ūkininkų bernus, mergas talkon ir, žiūrėk, sekmadienio rytą visas rėžis guli. Tada<br />
valgo, geria ir dainuoja. Sekmadienį pavakary sustatė, pirmadienį nugrėbė, ir 4 dienos dar liko.<br />
Mes talkos nekėlėm, dirbom patys.<br />
Griovius taip pat kasdavo, kaip sako, „orum”. Atmatuodavo tam tikrą dalį, ir nesvarbu, per<br />
kiek laiko iškasi. Iškask dienos dalį nors per pusę dienos, o kitą pusę dienos būk namie — niekas<br />
tau nieko nesakys. Jei dienos dalies per dieną neiškasi, tai nors ir nebars, bet būsi pajuokiamas ir,<br />
ko gero, dvaras kitiems metams nelaikys.<br />
Šv. Jono „šeštadienio” vakaras visur Latvijoje švenčiamas, tai buvo švenčiamas ir tam dvare.<br />
Suėjo kumečiai, jų pačios, dukterys ir net vaikai. Kumečiai uždegė kelias bačkeles ir pakėlė<br />
aukštai ant karčių. Paskui visi dainavom ir šokom, kaimynuose darėsi tas pat. Taip ir rodosi, kad<br />
tą vakarą visa Latvija švenčia savo prakilniausią šventę.<br />
Paskui pats ponas kumečius vaišino iš bačkelės alum ir degtine, o ponia dalijo užkandžius.<br />
Moterims davė vyno su saldžiu pyragu. Aš gavau ir vyno, ir degtinės. To pyrago nesuvalgiau ir<br />
įsikišau kišenėn. Beeidamas namo tarprugy ir užmigęs... Atsibundu — saulutė jau pakilusi, galva<br />
svaigsta, o kišenėj saldusis pyragas pritepęs visus pašalius. Pareinu — mama stebisi, o patėvis<br />
juokiasi.<br />
Tą vasarą prasidėjo tas nelemtasis karas. Mes, kumečiai, mažai laikraščius teskaitėm, tai<br />
mums tas karas buvo labai staigus įvykis. Tiksliai nepamenu, bet, regis, buvo liepos mėnuo.<br />
Rugiai, berods, jau buvo suvežti, kai mano patėvis gavo žinią išvykti. Tuoj susiruošė ir abu su<br />
mama palydėjom į Vec-Aucę. Grįžom tik mudu su mama, o mūsų vyriausias duonos pelnytojas<br />
drauge su kitais buvo išvežtas į apskrities miestą Tukumą.<br />
Tų pačių 1914 m. rudenį, bene lapkričio mėnesį, su manimi ir mama atsitiko įdomus įvykis.<br />
Dažnas sakydavo, kad mūsų kumetyne baido, bet mes per visą vasarą nieko nebuvom nei matę,<br />
nei girdėję. Vakare, apie 9-10 valandą, mudu su mama susirengėm gulti. Žiburys jau buvo<br />
užpūstas. Man besirengiant lovoje, staiga kambario durų klemka kla-klapt! Durys — girkšt, ir<br />
kambario asla lyg kas keturpėsčias šliaužtų mamos link. Prie mamos lovos sustojo. Persigandau<br />
ir pasiruošiau gintis. Nieko daugiau negirdėdamas, klausiu mamą: „Ar Tamsta girdėjai?” Ji tada<br />
ir manęs to paties paklausė. Atsargai prislinkau prie krosnies ir staiga įžiebiau degtuką. Žiūrim<br />
— nieko nematyt. Įžiebiau lempą, žiūriu po lovom — taip pat nieko. Žiūriu į duris — tos<br />
uždaros!<br />
Mudu su mama vėliau sprendėm — gal tuo momentu patėvis žuvo, tai galėjo apsireikšti. Apie<br />
tą patį laiką gavom ir paskutinį patėvio laišką, kuriame rašė išvykstąs frontan ar jo link. Bet tai ir<br />
buvo jo paskutinė žinia.<br />
Kiek vėliau, 1916 metais, jau būdamas Maskvoje, rašiau į Rusijos Raudonąjį kryžių. Gavau<br />
atsakymą, kad eilinis Antanas Danauskis be žinios dingo — „propal bez vesti''.<br />
1914-15 metų žiemą dar lankiau Vec-Aucės Putnų pradžios mokyklą. Nors, likęs trečiame<br />
skyriuje antrus metus, mažai bepramokau, tačiau vis pramokau — daugiausia rašyt ir<br />
geografijos. Kai atėjo paskutinė diena ir su mokykla bei draugais reikėjo skirtis, buvo labai gaila.<br />
Aiškiai žinojau, kad daugiau mokyklon niekas nebeleis, tad eidamas namo, vis atsigręždavau dar<br />
kartą pažvelgti į mokyklą.<br />
49
1915 metai<br />
Mano planas buvo toks: stot tą vasarą pas ūkininką tarnaut, užsidirbt pinigų ir nuo rudens stot<br />
prie Vec-Aucės dvaro kalvio amato mokytis.<br />
Apie šv. Jurgį mane prirodė piemeniu pas vieną turtingą latvį. Prirėdė Cukurienė, kuri gyveno<br />
netoli Putnų mokyklos. Viena jos duktė pas tą latvį buvo tarnavusi kambarine tarnaite. Cukurienė<br />
sulygo kitą savo dukterį tom pat pareigom, tad pas tą patį latvį tarnavom du iš tos pačios<br />
mokyklos. Toje mokykloje tiek mūsų ir tebuvo lietuvių — aš ir tos Cukuraitės. Jos gėdydavosi<br />
prisipažinti esančios lietuvaitės!<br />
Mudu su tuo latviu nuvažiavom į Putnų mokyklą, nukėlėm nuo aukšto mano lovą, skrynelę,<br />
užsukom dar pas Cukurienę ir grįžom į Dzelzų dvarą, pas mus. Čia palikom mano lovą, skrynelę<br />
ir toliau vienu du važiavome pas jį namo. Kalnu muiža — Kalnų dvaras buvo Penkulės valsčiuje,<br />
už Benės dar apie 8-9 km, taigi toli. Vieta graži. Netoli buvo gražūs kapai, toliau, prie vieškelio,<br />
bažnyčia. Nepertoli ir geležinkelis.<br />
Ūkis didelis, nes samdydavo 3 bernus, 3 mergas ir kambarinę, 2 piemenis. Tais metais tebuvo<br />
tik 2 bernai, 3 mergos, kambarinė ir aš — vienas piemuo. Jau iš gyvulių skaičiaus — 32 galvijų,<br />
apie 60 avių — galima spręsti apie ūkio didumą. Arklių buvo likę mažai — 4. Kiti buvo<br />
mobilizuoti.<br />
Pats ūkininkas buvo senas, bet neblogas. Tik šeimininkė, jo žmona, buvo sudžiūvusi ir bjauri<br />
— burzgėdavo ir burzgėdavo. Buvo dvi dukterys. Vyresnė šeimininkaudavo, jaunesnė lankė<br />
realinę gimnaziją. Vyresnioji irgi buvo mokyta — kalbėjo vokiškai ir rusiškai. Buvo ir sūnus, gal<br />
18 metų, irgi lankė realinę mokyklą.<br />
Algos man buvo sulygta tiek: 80 rublių pinigais, 3 pūrai bulvių sodinti ir 10 aršinų juodo velto<br />
ir spausto milo. Alga buvo didelė, bet ir mano pareigos nemažos. Kol žolė įžels, maždaug iki<br />
Sekminių, bandos neganys, tai eisiu lauko darbus dirbti. Akėsiu, drapakuosiu, tik nearsiu, jei bus<br />
per sunku. Arti ir negavau, nes ūkininkas man, nemokančiam, arti nedavė. Ėjau akėti, drapakuoti.<br />
Pakels arkliai galvas aukštyn, aš ir nebeužmaunu jiems pavalkų — arkliai dideli! Pradžioj, kol<br />
nepratęs, padrapakavau nuo saulės iki vakaro, nė vakarienės nebereikia, nors graban dėk.<br />
Arkliams botago nereikia, tik spėk eiti. Kelia anksti, taip, kad saulei tekant spėtum išeiti darban.<br />
Vakarykščiai prisivaikščiojęs, nuvargęs, rytą keliamas iš lovos virste beišvirsti, atsikelti nepajėgi.<br />
Taip man, 15 metų bernaičiui, tą vasarą atrodė. Žinoma, prie visko pripranti, tai apsipratau ir aš.<br />
Vėliau man tie lauko darbai nebeatrodė taip sunkūs.<br />
Pradėjęs ganyti, kas rytą, kol tarnaitės pamelš karves, turi karvėms pripjauti pašaro, jį<br />
sugrėbti. Per pietus parsivesti iš lauko arklį, pasikinkyti, tą pašarą parsivežti ir pašerti karves,<br />
veršius. Paskui arklį nukinkyti, pagirdyti ir vėl į laukus nujoti. Tada tik eik pietaut. Be to, bent<br />
porą kartų savaitėj reikėjo galvijus ir avis kreikti. Karvių ir veršių buvo 32, o avių apie 60.<br />
Buvo sukalbėta, kad mane pietų pašauks ginti namo 10 valandą, bet taip niekada nebūdavo.<br />
Vis, būdavo, pašauks, kai pusė dvyliktos, retai kada 11 valandą. Tad, žiūrėk, kol viską padarysi,<br />
jau visa šeimyna pavalgiusi eina pokaičio, o aš tik pietaut. Mergos pyksta, barasi. Reikia ir joms<br />
eit pokaičio, o čia stalas nevalytas, nes aš dar nevalgęs. Kovojau su tuo visaip, bet vis tiek mane<br />
nuskriausdavo.<br />
Svarbiausia, kad esi laisvas sekmadienį. Nors buvau tik piemuo, bet su bernais gerai<br />
sugyvenau. Šeštadienio vakare jie, būdavo, nusivesdavo į kaimynus, prie savo draugių —<br />
merginų. Ten, būdavo, griešim, šoksim ar dainuosim. Kartais auštant bepareisim. Kai ėmiau<br />
ganyt, ne kartą sekmadienio rytą jie mane pamigindavo — pripjaudavo pašaro, išgindavo iki<br />
pusryčių už mane bandą. Aš vėl kartais sekmadieniais jiems arklius pagirdydavau, perkeldavau ir<br />
parvesdavau, o jie galėdavo abu išeiti. Jei reikėdavo, ir pakinkydavau.<br />
Šeimininkas dažnai sakydavo, kad nesąs matęs piemenį su bernais taip sugyvenant, kad bernai<br />
piemenį „pas mergas” vestųsi. Žinoma, iš to nieko blogo nebuvo, nes aš į jų ir mergų reikalus<br />
nesikišdavau. Su tom jų mergom ir pašokdavau, nes jos mane nuo bernų ne ką teskyrė.<br />
Kaip buvo gyventi ten? Bernams — gana gerai, nes jie tik su šeimininku reikalų teturėjo.<br />
Mergoms — jau kiek blogiau, nes šios susidurdavo su sene. Man, piemeniui, visų blogiausiai,<br />
nes visi norėjo man komanduoti. Aplamai, ten buvo gera vieta. Maistas buvo geras, tik reikėjo<br />
dirbti.<br />
50
Išbuvau ten gal iki birželio mėnesio, nepamenu, kurios dienos, o tada jau teko nuo karo<br />
bėgti...<br />
Riauka Adomas. Bitininkų šventėje: [Viekšniuose] // Vienybė. — 1999. — Birž. 10.<br />
Sejavičienė Julija. Idiliškas reginys: Gražiausių sodybų šeimininkai: [Navickų sodyba<br />
Gyvolių kaime] // Vienybė. — 1999. — Liep. 24: ir nuotrauka „Albina Navickienė savo sodybos<br />
kieme”.<br />
Sejavičienė Julija. Tvarkos ir grožio oazė: Gražiausių sodybų šeimininkai: [Ružių sodyba<br />
Viekšniuose] // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 3: ir nuotrauka „Valerija ir Jonas Ružės”.<br />
Fabijonavičius Juozas. Tučių kaimas // Gimtinė. — 1999. — Rugs. 1—30. — Nr. 9 (125).<br />
— Visas tekstas:<br />
Daug dešimtmečių žemę apdirbdavo (ardavo) vienvagiais su verstuvėmis plūgais. Buvo<br />
plačiai naudojamos medinės ir spyruoklinės 7 ar 9 dantų akėčios, kurias kaime vadino drapakais,<br />
federiais. Galutiniam pasėlių laukų apdorojimui buvo naudojami volai. Pasėlių priežiūrai<br />
ūkininkai naudojo žagres, vadintas žombriais. Visi sodiečiai turėjo kauptukus ir metalinius<br />
grėblius.<br />
Žiemkenčius ir vasarojų pjaudavo dalgiais. Surinkdavo grėbliais. Mažai kas turėjo arklinį<br />
grėblį, vadinamą grėbarką. O arklinių javapjovių kaime beveik nebuvo. Mūsų aprašomu<br />
laikotarpiu Tučių kaime būdavo 3 arba 4 arklinės ir 2 arba 3 garinės javų kūlimo mašinos. Daug<br />
kaimo ūkininkų turėjo specialius įrengimus javų valymui nuo pelų. Buvo vėtyklės su judančiais<br />
metaliniais sietais, kuriuos vadino arpomis, vėtyklės be sietų, kurias vadino fukteliais. Turėjo ir<br />
metalinius 1,5 m aukščio gyvatukus, vadinamus trejeriais.<br />
Medienos paruošimui statyboms, lentų pjovimui, medinių stogų dangoms — stoglenčių<br />
gaminimui buvo naudojamos įvairios staklės su skriemuliais arba juostiniais pjūklais. Buvo<br />
specialios staklės skiedrų stogo dangoms gaminti ir gontų gamybai bei kitokios staklės. Linų<br />
pluošto atskyrimui nuo stiebelio — linų mynimui be rankinių mintuvų buvo naudojamos arklinės<br />
staklės, kurias vadino linų mynimo mašinomis. Dviejų volų su vienodo žingsnio krumpliais,<br />
įstatytais į medinį rėmą su diržu, kuris leidžia volų sukimui panaudoti arklio jėgą. Antros kaime<br />
naudotos linų mynimo mašinos pagrindą sudarė 4—5 m diametro ant rėmo paguldytas medinis<br />
ratas — veidrodinis krumpliaratis ir ant jo viršaus uždėtas su tokiu pat žingsniu cilindrinis<br />
krumpliaratis. Mašinos konstrukcija tokia, kad cilindrinį krumpliaratį apie didįjį ratą tempia<br />
aplinkui eidamas arklys.<br />
Sejavičienė Julija. Netradiciniu keliu // Vienybė. — 1999. — Rugs. 28. — Tekste:<br />
„Ūkininkų renginyje Gyvolių kaime buvo atiduota pagarba šio krašto šviesuoliui<br />
sodininkystės puoselėtojui Vincui Vilkui jo gimimo 100-ųjų metinių proga. [...]. Kamanų<br />
rezervato biologė ūkininkė Jadvyga Balvočiūtė: nevadinkite manęs „mūsų Šimkūnaite”. Daktarė<br />
E. Šimkūnaitė buvo viena, ir jos niekas nepakartos. Aš 5 metus dirbau provizore, paskui<br />
Botanikos sode biologe. Kai grįžau į tėviškę, svajojau sutvarkyti pievą, inventorizuoti augalus.<br />
Vaistažolėmis gydė mano močiutė, gal iš jos tai paveldėjau ir aš. Siekiu įkurti ekologiškai švarių<br />
vaistažolių ūkį. [...]. Aš jau antri metai dirbu ta linkme, turiu sertifikatus.”<br />
Ruškys Vytautas. Meistras // Šiaulių kraštas. — 2000. — Liep. 28: iliustruota. — Tekste:<br />
77-erių metų Liudvikas Knabikas, gyvenantis Viekšniuose, šiame krašte žinomas stalius. Yra<br />
padaręs tūkstančius medžio dirbinių, reikalingų žemės ūkyje ir buityje. Dabar drožinėja, pjausto,<br />
kalinėja senovėje naudotų padargų, mechanizmų maketus. Tokie daiktai šiandien nebereikalingi<br />
ir užmirštama, kaip juos daryti. Nagingas viekšniškis tai sugeba.<br />
Veikiantis kuliamosios maketas<br />
L. Knabikas pusantro mėnesio diena po dienos darė javų kuliamosios maketą. Per metrą<br />
ilgumo, keturių sprindžių aukštumo medžio ir metalo dirbinį gali kilstelti suėmęs į glėbį.<br />
51
Nagingas stalius užtikrina, jog visos detalės „savo vietose”, tad galėtų prikult ir grūdų, jei<br />
kuliamoji nebūtų tokia maža. Tikra kuliamoji, mena meistras, — pusseptinto metro ilgumo, ją<br />
paleidus, aplink iš peties turėdavo dirbti 22 bernai ir mergos.<br />
L. Knabikas javų kuliamąsias išmoko meistrauti padėdamas savo dėdei Liudvikui Knabikui.<br />
Jis, gyvenęs netoli Viekšnių, sulaukdavo užsakymų iš aplinkinių ir tolimesnių kaimų, ūkininkams<br />
pardavė 36 kuliamąsias. Tokias pat 3 mašinas, meistrui mirus, jau vienas pats padarė jo vaikaitis.<br />
Skiedrų drožiamoji nebereikalinga<br />
L. Knabikas dirbtuvėse dailina ir skiedrų drožiamosios maketą. Prieškaryje turėjo<br />
susimeistravęs tokį tikrą mechanizmą, juo uždarbiaudavo Viekšnių valsčiuje. Ūkininkai, sumanę<br />
dengti pastatų stogus, samdė L. Knabiką medžiagų paruošti. Arkliai sukdavo ratu, tempdami<br />
specialius peilius medienai drožti, o šeimininkas irgi žingsniuodavo, į glėbį po vieną<br />
surinkdamas skiedras. „Per dieną vietoje sukardavau tiek kilometrų, jog vieni juokai būtų iš<br />
Viekšnių į Šiaulius nueiti”, — mena L. Knabikas.<br />
Turtingesni ūkininkai stogus dengdavo patvaresne medžiaga — lentelėmis. Bet galiausiai visą<br />
medinę dangą išstūmė šiferis. Skiedrų meistras mano, jog Lietuvoje nebelikę nė vienos trobos su<br />
senoviniais stogais.<br />
Skiedros, kad ir kam galėjusios patikti, paprasčiausiai per dešimtmečius supūva. L. Knabikas<br />
dar sugebėtų pridaryti tokios medžiagos.<br />
Pasidarytu obliumi statė malūną<br />
L. Knabikas tebesaugo prieš pusšimtį metų paties padarytą kampą — arklių pakinktą:<br />
išdrožinėtais ornamentais, lengvutis. Mat parinkta tinkamiausia mediena — sidabrinis gluosnis.<br />
Senolio tvirtinimu, labai patvari ir vinkšna, bet iš jos padarytas pakinktas labiau slegia arklio<br />
sprandą.<br />
Meistras pabrėžė, kad kampui pagaminti prireikia metų — tiek laiko jis turi išbūti nepaleidus<br />
sulenktų medžio galų.<br />
Tebestovi netoli Viekšnių ir pirmoji L. Knabiko suręsta daržinė. Ją statyti buvo apsiėmęs kitas<br />
meistras, bet netikėtai susirgo. Medienos prisiruošęs ūkininkas nenorėjo laukti — paprašė pastatų<br />
iki tol nerentusio L. Knabiko. Vėliau jis sugebėjo Žiogaičių kaime ir malūną pastatyti su septynių<br />
metrų ilgumo sparnais. Nustojus naudoti įrenginį, jis nuniokotas.<br />
Žemaitijoje stovi 14 L. Knabiko sukurtų kryžių. Juos ir dabar tebedaro.<br />
Darė L. Knabikas ir šlajas, ratus, kubilus. Visam tam stalius pats nukaldavo metalines dalis.<br />
Pasidarė varstotą, oblius bei kitus stalystės įrankius. [...].<br />
Karstai užsakomi ir gyviesiems<br />
L. Knabikas tiksliai nesuskaičiuoja, kiek pridaręs medžio dirbinių, mano, kad tūkstančius. Bet<br />
karstų skaičių žino tiksliau — per 300. Tokiam daiktui užsakymą gavęs meistras įsidėmi, kam jis<br />
skirtas, ir norom nenorom skaičiuoja. Ypač daug darbo turėta po karo — tuomet karstų stigdavę.<br />
Dabar jų pasiūla didžiulė, gali pasirinkti ir pagal spalvą, puošnumą, tačiau senasis meistras<br />
tebesulaukia užsakymų.<br />
Prieš kelerius metus L. Knabiko kaimynė panoro karsto sau. Meistras padarė. Moteris mirė.<br />
Po to pas meistrą atėjo jos vyras, taip pat dėl karsto sau. Stalius taip pat įvykdė prašymą.<br />
L. Knabikas turi ir savo karstą. Meistras pabrėžia, kad jį nusikalė iš gerų lentų. Apie jas ir<br />
mirtį senukas kalba vienodai paprastai. Sakosi, pripratintas jaunystėje patirtų pavojų. 1944<br />
metais išsigandęs, kad gali būti išvežtas darbams į Vokietiją, pasislėpė ir šešis mėnesius bei tris<br />
paras dienos šviesos nematė. Giminaičių tvarte turėjo slėptuvę, kurioje galėjai tik išsitiesti ir<br />
pajudėti keturpėsčias — panašu į karstą. Po tokios kankynės ėmę birti dantys, slinkti plaukai.<br />
Vis dėlto didesnių negalavimų L. Knabikas iki šiol nepajutęs. Sako, gal todėl, kad nuolat dirba<br />
ir patenkintas tuo.<br />
52
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
V. Žemės valdos, verslai<br />
Užlieknės apylinkių kaimai užima apie 3090 ha plotą. Medžialenkės kaimas turi 681 ha<br />
žemės, Lėlaičių — 450 ha, Meinorių — 493 ha, Paventės — 234 ha, Užlieknės — 1232 ha.<br />
Tarpukario laikotarpis<br />
Po Pirmojo pasaulinio karo Medžialenkės ir Lėlaičių ūkininkai gyveno vienkiemiuose.<br />
Užlieknėje, Paventėje ir iš dalies Meinoriuose buvo išlikusi archaiška rėžinė sistema. Stambiausi<br />
ir turtingiausi ūkininkai gyveno Meinoriuose. Čia žmonės prisimena buvus net du dvarelius (bent<br />
taip juos vadino patys gyventojai): Varžinsko ir Baltučio (valdė E. Šulco žemę).<br />
Savininkų, naudojusių žemę iki 1940 metų, sąrašas:<br />
Eil. Užlieknės kaime Plotas, ha<br />
1 Andriuškienė Morta 12,30<br />
2 Balvočius Antanas 42,61<br />
3 Banys Petras 11,00<br />
4 Barvydis Pranas 2,19<br />
5 Bažnyčios žemė 24,00<br />
6 Buknys Martynas 3,00<br />
7 Bunkus Stanislovas 21,22<br />
8 Butnorius Antanas 24,03<br />
9 Čiužienė Emilija 18,03<br />
10 Dainienė Barbė 18,29<br />
11 Dainius Feliksas 1,00<br />
12 Gaudiešius Jonas 4,23<br />
13 Gaurylienė Zuzana 15,00<br />
14 Giedrai Pranas ir Barbė 17,48<br />
15 Girtas Pranciškus 15,00<br />
16 Glodenis 6,00<br />
17 Gudinas Juozapas 1,09<br />
18 Gustas Antanas 19,75<br />
22 Jakimčius Jonas 15,00<br />
19 Jakutienė Morta 20,76<br />
20 Jakutienė Petrė 24,03<br />
21 Jaskūnas Antanas 9,29<br />
23 Juška Jonas 7,65<br />
24 Juzokas Pranas 27,31<br />
25 Kašiliauskas Stasys 6,56<br />
26 Končius Jonas 15,30<br />
27 Končius Juozapas 17,48<br />
28 Končius Juozapas 21,50<br />
29 Kontutienė Uršula 10,93<br />
30 Kučinskiai Jurgis ir Barbora 22,94<br />
31 Levickas Pranas 8,00<br />
32 Lingys Zigmanatas 15,00<br />
33 Memys Antanas 7,00<br />
34 Mikalauskas Antanas 6,56<br />
35 Mikalauskas Juozas 8,74<br />
36 Milieška Antanas 8,74<br />
37 Milieška Jonas 14,52<br />
38 Montvydas Antanas 24,58<br />
53
Eil. Užlieknės kaime Plotas, ha<br />
39 Nicas Vincas 5,46<br />
40 Pakamanienė Monika 24,57<br />
41 Pakamanis Juozas 36,60<br />
42 Perminas Antanas 31,67<br />
43 Perminas Feliksas 1,00<br />
44 Petrošienė Anelė 25,13<br />
45 Petrošius Domininkas 20,76<br />
46 Petrošius Jonas 12,00<br />
47 Pocius Laurynas 46,64<br />
48 Poškienė Teresė 12,02<br />
49 Poškus Ignas 21,84<br />
50 Poškus Stasys 1,09<br />
51 Prazauskis Ričardas 8,00<br />
52 Putramentas Antanas 13,11<br />
53 Reškys Robertas 41,51<br />
54 Rimkus Adomas 14,00<br />
55 Savickis Antanas 17,73<br />
56 Sedalis Adomas 24,58<br />
57 Sedalis Kazimieras 24,59<br />
58 Sidabras Leonas 34,96<br />
59 Stanys Tadas 24,03<br />
60 Stonys Antanas 11,47<br />
61 Strikienė-Veldomienė Paulina 8,65<br />
62 Šiaulienė Barbora 11,47<br />
63 Švažas Antanas 24,06<br />
64 Švažas Matas 5,46<br />
65 Švažas Pranas 13,12<br />
66 Švažienė Ona ?<br />
67 Tyrevičienė Elena 8,38<br />
68 Udra apie 3,00<br />
69 Vaičius Jurgis 54,63<br />
70 Vaičius Vincas 3,00<br />
71 Vaičkus Jonas 24,04<br />
72 Valtai Feliksas ir Ona 7,93<br />
73 Virkutis Antanas 24,58<br />
74 Virkutis Leonas ?<br />
75 Virkutis Simonas 1,00<br />
76 Znuota Valerijonas 30,00<br />
77 Žilakauskienė Elzė 5,46<br />
78 Žiulpienė Barbora 7,00<br />
Eil. Medžialenkės kaime Plotas, ha<br />
1 Andriuška Pranas 37,14<br />
2 Baltutis Antanas 15,04<br />
3 Daukšas Antanas 24,04<br />
4 Demulis Jonas 12,29<br />
5 Dovidauskas Domas 13,51<br />
6 Dovidauskis Antanas 13,50<br />
7 Gailius Pranciškus 11,20<br />
8 Galiminas Antanas apie 6,00<br />
9 Galminas Antanas 37,14<br />
54
Eil. Medžialenkės kaime Plotas, ha<br />
10 Galminas Jonas 33,33<br />
11 Galminas Juozas 3,00<br />
12 Garalis Pranas 14,75<br />
13 Gaudiešienė Julija 25,12<br />
14 Jaraminas Pranciškus 6,83<br />
15 Kerienė Barbė 26,23<br />
16 Krišmontas Adomas 24,03<br />
17 Kuodys Antanas 25,19<br />
18 Martinkus Pranas 29,50<br />
19 Mazaveckis Antanas 12,84<br />
20 Mazaveckis Simas 4,37<br />
21 Mikulskis Kazimieras 28,41<br />
22 Molienė Uršė 24,03<br />
23 Montvydas Tadas 30,52<br />
24 Pundzius Antanas 11,75<br />
25 Sidabrienė Uršula 10,93<br />
26 Sobutas Pranciškus 14,20<br />
27 Šarkis Albinas 17,00<br />
28 Šetkus Juozapas 12,20<br />
29 Šimkus Feliksas apie 20,00<br />
30 Šimkus Stasys 12,02<br />
31 Šlaustas Povilas 6,00<br />
32 Tenys Antanas 12,02<br />
33 Tenys Juozas 53,53<br />
34 Vaičkus Pranas 6,00<br />
35 Valnickis Jonas 10,93<br />
36 Valtas Antanas 24,23<br />
37 Virkutis Juozas apie 12,00<br />
Eil. Lėlaičių kaime Plotas, ha<br />
1 Barauskas Jonas 31,68<br />
2 Barauskienė Monika 8,02<br />
3 Beinoravičius Albinas apie 50,00<br />
4 Beinoravičius Feliksas 5,46<br />
5 Butkus Jonas 12,01<br />
6 Čiužas Kazimieras 8,74<br />
7 Čiužienė Agnietė 12,02<br />
8 Elekšis Juozas 18,58<br />
9 Gelžinis Kazys 12,02<br />
10 Giedra Antanas apie 30,00<br />
11 Kogrys apie 4,00<br />
12 Končius Valerijonas 42,00<br />
13 Kuodys Domas 20,75<br />
14 Liaudanskis 6,01<br />
15 Mickūnienė Ona 56,00<br />
16 Molis P. apie 8,00<br />
17 Paulauskai Adolfas ir Uršula 5,42<br />
18 Rimkienė Ona 9,84<br />
19 Šaulys Antanas 11,00<br />
20 Vaičius Antanas 37,05<br />
21 Vaičius Jonas 6,55<br />
55
Eil. Lėlaičių kaime Plotas, ha<br />
22 Virkečiai Jonas ir Zofija 6,00<br />
23 Virkutis Juozapas 15,29<br />
24 Virkutis Leonas 7,84<br />
25 Virkutytė-Petrikienė Petronėlė 2,00<br />
26 Žulpa Antanas 24,04<br />
Eil. Meinorių kaime Plotas, ha<br />
1 Anužis Vladas 46,95<br />
2 Dovidauskas Pranciškus 14,20<br />
3 Fricas Vladas 6,56<br />
4 Gedvilas Albertas 6,00<br />
5 Glodenienė Ona 10,93<br />
6 Grosas Kondrotas 14,20<br />
7 Jonuškis Pranas 38,17<br />
8 Kubilinienė Uršė 10,93<br />
9 Kulvinskas Juozas 12,64<br />
10 Kulvinskis Kazimieras 12,64<br />
11 Pakalniškis Povilas 12,01<br />
12 Paulikas Jonas 30,32<br />
13 Perminas Antanas 6,00<br />
14 Perminienė Antanina 10,92<br />
15 Pranauskis Juozas 18,57<br />
16 Raustys Albertas 31,69<br />
17 Striaupis Juozapas 10,00<br />
18 Šulcas Edgardas 65,55<br />
19 Vainutis Pranciškus 11,12<br />
20 Varžinskas Petras 49,14<br />
21 Zubinas Vincas 39,33<br />
22 Žilinskas Marcijonas 34,87<br />
Eil. Paventės kaime Plotas, ha<br />
1 Balvočius Jonas 9,83<br />
2 Butkus Jonas 25,11<br />
3 Butkus Jonas 12,01<br />
4 Butkus Jonas 24,00<br />
5 Kerežis Jonas 5,46<br />
6 Kuodys Pranas 30,57<br />
7 Martinkus Vladislovas 3,00<br />
8 Memys Vincentas 1,09<br />
9 Montvydienė Petronėlė 3,09<br />
10 Pikevičaitė apie 5,00<br />
11 Rušinas Liudas 5,46<br />
12 Sabaliauskas ?<br />
13 Skabeikis Rapolas 10,92<br />
14 Šiuipys Antanas 40,00<br />
15 Tenys Antanas apie 11,00<br />
16 Tenys Domas apie 10,00<br />
17 Tenys Petras 28,28<br />
18 Tenytė-Igarkienė Ona 3,00<br />
56
Pagrindiniai verslai — žemdirbystė ir gyvulininkystė. Auginamos lauko kultūros: miežiai,<br />
rugiai, kviečiai, avižos, linai, kanapės. Daržovės: pašariniai burokai, raudonieji burokėliai,<br />
kopūstai, morkos, svogūnai, česnakai, krienai, agurkai, krapai, bulvės, pupos, pupelės ir kitos.<br />
Gyvuliai: karvės, arkliai, kiaulės, avys, ožkos. Paukščiai: vištos, antys, žąsys, kalakutai.<br />
Užaugintą produkciją ūkininkai parduodavo aplinkinių miestų turguose.<br />
Su ūkininkavimu glaudžiai susijęs vaikų bei jaunimo gyvenimas. Turtingesniųjų ūkininkų<br />
vaikai gyveno pas tėvus, lankė mokyklas, kol susikurdavo savo šeimas. Vargingesniųjų vaikams<br />
tekdavo piemenauti, bernauti, mergauti ir taip užsidirbti duoną. Piemenavimas — pati sunkiausia<br />
vaikų dalia. Kai kurie vaikai pradėdavo piemenauti net nuo septynerių metų.<br />
Gražiai piemenavimo kančias aprašė J. Elekšis iš Lėlaičių:<br />
„Lyja ar vėjas, piemuo visada lauke. Trumpos lininės ar pakulinės kelnės, burnosėlis mažai<br />
tešildo. Blogiausia basoms kojoms. Kartais taip šąla, kad, nebežinodamas ką daryti, sulauki, kol<br />
karvė padeda didelį pyragą, ir šildaisi į jį įsilipęs. Nebėda, kad kojos nešvarios — upeliukai čia<br />
pat, balučių taip pat nestinga. Bet vis vien piemenėlio kojos juodos, įskirdusios, plauk neplovęs.<br />
Blogiausia, kai pabraidai po purvinų griovių keliuką. Kojos po kiek laiko taip suskeldėja,<br />
pradeda skaudėti, kad ašaros nenorom byra. Tada vienintelis išsigelbėjimas — vakare ilgai<br />
mirkyti jas karštame vandenyje. Skausmą tuoj nuima ir taip gera gera. [...]. Sunkiausia<br />
piemeniui, kai dar niekur nepjautas šienas, javai, nenurauti daržai. Ganyti tenka siauruose<br />
plotuose, krūmuose, pūdyme ant keliukų — visur kitur nevalia. Gyvuliai neramūs, alkani, o<br />
aplinkui tiek skanėstų, tik tas nenaudėlis piemuo neleidžia. Nelengva ir jiems — saulė kepina,<br />
puola įvairiausi vabzdžiai — nėra kur dėtis. [...].<br />
Nuėmus derlių, piemenėlio laimė taip pat neilga, greit prasideda lietūs. Nei tu kur pasislėpsi,<br />
nei kuo prisidengsi. Šeimininkai, bernai, mergos — visi dirba pastogėse, vienas piemenėlis vėjo<br />
ir lietaus plakamas lauke. [...].<br />
Lietus greit permerkia piemenuką ir jį pradeda purtyti drebulys. Gera, jei tada gali prisėsti ant<br />
sauso kupsto ar po stora egle. Nepajunti, kaip apšilęs ir užmiegi. Bet piemenukui dėl to ir<br />
neleidžiama sėdėti, net į medį negalima remtis. Išvargęs jis dažnai užmiega ir stačias į medį<br />
atsirėmęs. Visai blogai, kai trankosi perkūnas. Po medžiu tada slėptis jau negalima. Reikia<br />
saugotis ir akmens — ir čia gali trenkti žaibas. Geriausia tada atsigulti kokiame griovelyje ir kol<br />
nutols perkūno debesys, ramiai leisti lietui skalbti nugarą. Po kiekvieno žaibo blykstelėjimo<br />
skaičiuoji, kiek sekundžių praeis iki griausmo. Baisiausia, kai žaibas ir griausmas trenkia kartu.<br />
Pavojus virš galvos. Nei bėgti, nei kur slėptis — belieka drebančia širdele laukti, gal į tą vietą,<br />
kur esi, netrenks? [...].<br />
Liūdna vienam piemenukui laukuose. Net artojui geriau. Jis išeina arti vėliau, anksčiau grįžta<br />
į namus, kalbasi su arkliais. Jis niekada nearia per pačius karščius, pliaupiant lietui. Kiti darbai<br />
dirbami vis ne po vieną. Šieno, rugių pjovimai, vežimai vis būryje, vis linksmai. Blogai, kai lyja.<br />
Nė kiek ne geriau piemenėliui ir kai karšta. Bandos tada jau nesuvaldysi — zylioja ir zylioja.<br />
Gudrios tos karvės! Vos tik įzylioja į minkštų avižų ar traškių burokų lauką, tuoj nebebijo nei<br />
bimbalų, nei aklių — tik šlemščia, tik šlemščia akis pabalenusios. Tu, piemenuke, lakstyk,<br />
vaikyk. Ir bėgioti reikia iš karto prie visų karvių. Pavarai vieną, tada antrą, trečią... penktą. Jei<br />
vieną išvarysi, tai kol bėgsi prie kitų, ši, pamačiusi, kad visos tebėra tokiame rojuje, vėl grįš<br />
atgal. O čia, žiūrėk, kas nors iš namiškių ar dar blogiau, vaje, vaje, iš kaimynų šaukia: „Kaip<br />
ganai? Piemuo matai, atsirado!”<br />
Retai piemenukui pasitaiko linksmesnių valandėlių. Pasibaigė pagaliau lietus, šyptelėjo<br />
saulutė, nuo žemės kyla rūkas. Lenda iš visų kampų piemenėliai ir dainuoja. Gera piemenėliui<br />
šiltą dieną, kai banda rami. Vaikščiok, grožėkis paupy augančiais vilkdalgiais, valgyk gervuoges,<br />
žemuoges, juoduosius ir baltuosius serbentus, bedruskius — krūmuose visko pilna.” (Elekšis J.<br />
Aš mačiau. — Vilnius, 1995. — P. 12—17).<br />
Pas gerus ūkininkus piemenauti buvo geriau. Jie į pūdymus pasisėdavo vikių ir šerdavo<br />
gyvulius iš ryto ir per pietus. Piemenukui nereikėdavo anksti keltis, ilgesnė būdavo pietų<br />
pertrauka, sekmadienis — poilsio diena. Piemenys tarnaudavo nuo šv. Kalėdų iki Visų Šventųjų.<br />
Nuo penkiolikos metų piemenėliai tapdavo pusmergėmis, pusvaikiais. Jie jau dirbdavo lauko<br />
darbus.<br />
57
Ūkininkai, kurie turėjo daugiau kaip 15 ha žemės, samdė bernus ir mergas (nuo 20 metų) ūkio<br />
darbams dirbti. Su jais buvo suderama metams, retesniais atvejais per savaitę 2—3 dienoms.<br />
Tarnaudavo iki šv. Kalėdų, po to 2 savaites iki Trijų karalių atostogaudavo. A. Smetonos<br />
valdymo laikais berno atlyginimas buvo 250—350 litų, mergos — 180—250 litų. Pagal<br />
susitarimą buvo atsiskaitoma ir grūdais, ir kt. Atlyginimas buvo mokamas per šv. Kalėdas.<br />
Pagrindiniai bernų darbai buvo mėšlavežis, arimas, sėja, šienapjūtė, rugiapjūtė, griovių<br />
kasimas, miško kirtimas ir kiti. Mergų darbai buvo gyvulių priežiūra, namų apyvokos darbai, o<br />
vasarą ir lauko darbai: rugių rinkimas, šieno grėbimas, linų rovimas, vežimų krovimas ir kiti.<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Senaisiais laikais kaimo žmonės visus drabužius ir patalynę gamindavosi namuose iš savo<br />
paaugintos ir paruoštos produkcijos: linų, vilnų, kanapių, gyvulių kailių. Linų apdirbimas,<br />
vadinamas „Lino mūka (kančia)”, yra pats ilgiausias ir sudėtingiausias darbas, reikalaujantis<br />
atskiro aprašymo. Trumpai galima paminėti, kad šis procesas susideda iš šių etapų:<br />
Linų sėja ir pasėlių priežiūra.<br />
Linų rovimas.<br />
Linų karšimas (nukaršiamos linų galvutės).<br />
Linų galvučių kūlimas ir sėmenų vėtymas.<br />
Linų sausakločių klojimas.<br />
Linų džiovinimas ir mynimas (laužymas).<br />
Linų brukimas (spalių iškratymas).<br />
Linų šukavimas.<br />
Linų verpimas ir audimas.<br />
Kanapės kartu augdavo dviejų rūšių: grūdinės su sėklų šluotele viršuje, pleiskanės — be<br />
sėklų. Kanapės, taip pat kaip ir linai, raunamos, džiovinamos, minamos, brukamos ir<br />
šukuojamos. Iš jų buvo sukamos geros, stiprios virvės, vadžios, vadelės, daromos nytys audimo<br />
staklėms.<br />
Drabužiams buvo naudojamos avių vilnos ir kailis. Vilnų apdirbimas daug paprastesnis ir<br />
lengvesnis už linų apdirbimą. Avys buvo kerpamos du—tris kartus per metus geležinėmis<br />
avikirpėmis žirklėmis. Vėliau vilnos buvo mazgojamos, kedenamos, karšiamos, verpiamos. Iš<br />
kailių siuvami kailiniai. Siūlai buvo verpiami verpimo rateliu (kalvaratu), audeklai audžiami<br />
audimo staklėmis. Lanktis naudojamos verpalams iš ritės į sruogas lenkti, o vytuvai siūlams iš<br />
sruogos į kamuolį suvyti. Audinių rietimai, patalynė, merginų kraitis buvo laikomi skryniose,<br />
drabužiai spintose. Atsiradus moderniems baldams, skrynios beveik išnyko, taip pat kaip ir<br />
audimo staklės. Kalvaratų išliko daugiau.<br />
Iš lininių verpalų buvo audžiama drobė baltiniams, rankšluosčiai, staltiesės, skarelės,<br />
lovatiesės, užuolaidos. Išaustos drobės balinamos saulėje. Lininiai siūlai naudojami ir nėriniams.<br />
Vilnoniai siūlai buvo naudojami audiniams ir mezginiams. Iš vilnos audinių siuvami viršutiniai<br />
drabužiai. Iš vilnonių siūlų mezgami megztiniai, kojinės, pirštinės, šalikai. Siuvinėjimui ir<br />
nėriniams buvo naudojami ir fabrikiniai siūlai. Po antrojo pasaulinio karo fabrikinės medžiagos<br />
drabužiams beveik išstūmė naminius audinius. Mezgimas (dažniausiai iš fabrikinių siūlų)<br />
populiarus iki šiol.<br />
Moterų drabužiai buvo suknelės, marškiniai, sijonai, prijuostės (kvartūgai), kailiniai, skaros ir<br />
skarelės. Sijonų ilgis — žemiau kelių, ilgų šiandieninės septyniasdešimtmetės nenešiojo.<br />
„Koskomis” buvo vadinamos didelės skaros pečiams apsigaubti. Skarelės buvo vadinamos<br />
raiščiais arba raišteliais. Kelnių moterys nedėvėjo.<br />
Vyrai dėvėjo marškinius, kelnes, liemenes, kailinius, kepures, autus. Liemenės buvo<br />
vadinamos šalbierkomis, mantilkomis. Žieminės kepurės buvo ausinės iš triušio kailio, vėliau<br />
odinės. Vasarą nešiojo šiaudines skrybėles, beretes su snapeliu (koziriu). Išeiginis klasikinis<br />
kostiumas buvo vadinamas barvele. Prie kostiumo dažnas vyras turėjo puošnų priedą — zalušką.<br />
58
Tai ant kaklo ir pečių uždedama skraistė su marškinių imitacija, nešiojama po švarku. Vėliau<br />
atsirado kaklaraiščiai.<br />
Vyrai ir moterys dėvėjo megztinius, vilnones kojines ir raštuotas pirštines, apsiaustus<br />
(burnosus). Maži vaikai lakstė nuogais užpakaliais, apvilkti ilgais drobiniais marškiniais.<br />
Senieji gyventojai nešiojo įvairų apavą: nagines, klumpes, medpadžius, kojinas, veltinius.<br />
Vyžų jau niekas nebeprisimena. Naginės buvo raukiamos iš gyvulių ir galvijų odos. Kojinos,<br />
kažkodėl pas mus vadintos kolbinomis, buvo gaminamos iš galvijų priekinių kojų odos (plaukais<br />
į viršų) ir dėvimos su autais. Klumpės skobtos iš medžio, o išeiginės dažnai pagrąžintos.<br />
Medpadžiai gaminti mediniais padais, odiniais viršumis. Veltiniai vadinti tūbais, veilokais, buvo<br />
veliami iš prastos vilnos. Pirktinius batus, kas juos turėjo, avėjo tik išeigai ir labai saugojo.<br />
Sovietmečiu paplito fabrikinė avalynė ir apranga — įvairių stilių ir fasonų, kurie dažnai<br />
keičiasi. Moterys pradėjo mūvėti kelnes.<br />
Antklodės (kaldros) ir pagalvės (poduškos) irgi buvo namų darbo iš paukščių plunksnų ir<br />
pūkų, o antklodės dar ir vatinės.<br />
Skalbimui buvo naudojamas pelenų šarmas, skalbiama mediniuose kubiluose. Vasarą<br />
skalbiniai kultuvėmis buvo velėjami prūduose — skalbėjos, sutardamos, kultuvėmis mušdavo į<br />
taktą. Audinius balindavo saulėje. Muilą gyventojai saviems poreikiams išsivirdavo patys iš<br />
kritusių gyvulių ir žaliosios druskos. Seniausi lyginimo įrankiai — kočėlai ir žarijomis kaitinami<br />
lygintuvai. Tik gerokai po karo atsirado skalbimo milteliai, skalbimo mašinos ir elektriniai<br />
lygintuvai, palengvinantys moterų darbus. 1965 m. Užlieknės kolūkyje buvo dešimt skalbimo<br />
mašinų, vėliau — dažname kieme. Apie 1995 m. pradedamos naudoti naujos ir padėvėtos<br />
automatinės skalbimo mašinos.<br />
Buityje buvo naudojami ir kiti namų apyvokos daiktai bei rakandai. Puodai ir katilai buvo iš<br />
ketaus („čiuguniniai”). Kubilai, statinės (bačkos), kibirai, šaukštai. Samčiai, grūstuvai, menturiai,<br />
skobtos geldos (silės), duonminkiai, ližės ir kiti daiktai buvo mediniai. Turtingesnieji ūkininkai<br />
svečių stalui jau turėjo metalinių šaukštų, peilių su šakutėmis, stiklinių taurelių. Lėkštės,<br />
dubenėliai, ąsočiai dažniausia buvo moliniai, puodukai moliniai ir metaliniai. Keptuvės panašios<br />
į šiandienines paprastąsias. Sviestui laikyti turėjo specialius medinius indelius, vadinamus<br />
abrinais. Grūdus kai kas dar malė rankinėmis girnomis, sviestą mušė sviestamušiu, sūrį spaudė<br />
spaustuvais, kanapių ir linų sėmenis malė grūstuvėse. Bulves skuto skutyklėmis, kopūstus<br />
smulkino šetkais, bulves tarkavo metalinėmis tarkelėmis, panašiai kaip dabar. Kai kurie<br />
kaimiečiai turėjo mėsmales ir pieno separatorius, sukamus ranka ir vadinamus centrifūgomis.<br />
Sveriama buvo buožėmis.<br />
Po antrojo pasaulinio karo daugelį medinių daiktų pakeitė metaliniai, plastmasiniai, stikliniai<br />
ir kitokie daiktai. Kai kurie namų apyvokos daiktai išnyko kaip nebereikalingi (buožės,<br />
sviestamušiai, grūstuvės ir kt.). Tebenaudojami mediniai kubilai, bačkos, sūrių spaustuvai.<br />
Buityje pradėta naudoti daug elektrinių prietaisų: pieno separatoriai, šaldytuvai, šaldikliai,<br />
virtuvės kombainai, mikrobanginės krosnelės. Plačiai naudojamos dujinės viryklės. Mėsai<br />
kaimiečiai skersdavo kiaules, avis, veršius, pjaudavo paukščius. Kiaulę nusvilindavo šiaudais.<br />
Mėsa buvo sūdoma arba rūkoma. Be jos vartojo pieno produktus, daržoves, kiaušinius, žuvį.<br />
Ruošdavo tradicinius žemaitiškus patiekalus: kastinį, kugelį, cepelinus (kleckus), cebulynę,<br />
vėdarus, dešras, kanapinę ir sėmeninę druską, įvairias sriubas, košes. Populiariausia košė —<br />
pusmarškonė iš bulvių ir miltų, valgoma su mirkalu.<br />
Duoną privalėjo mokėti kepti kiekviena moteris, nes ji buvo pagrindinis ir šventas valgis.<br />
Duona minkoma ir rauginama duonminkyje, liže kepalai pašaunami į specialią duonkepę krosnį<br />
(pečių), prieš tai ją išvalius pašluoste. Raugo pasiliekama kitam kartui. Kepalai dedami ant klevo<br />
lapų, ajerų. Šiandien duona namie retai bekepama, o žemaitiški valgiai neužmiršti. Šalia<br />
tradicinių patiekalų atsiranda nauji, iš užsienių atkeliavę valgiai. Vartojamos įvairesnės daržovės,<br />
prieskoniai.<br />
Tikintieji griežtai laikėsi nustatyto pasninko. Tai susilaikymas nuo mėsiškų patiekalų. Baltojo<br />
pasninko, kai galima vartoti pieno produktus, buvo laikomasi penktadieniais, o gavėnios metu<br />
penktadieniais ir antradieniais. Juodojo pasninko dienos, kai nevalgomi net pieno produktai,<br />
buvo trys — Kūčių ir Pelenų dienos bei Didysis penktadienis. Juodųjų pasninkų dienomis<br />
dažniausiai buvo valgoma silkė.<br />
59
Alus buvo gaminamas vestuvėms, mirties metinėms, javų kūlimo paskutiniosioms talkoms ir<br />
kitoms šventėms. Jį pasidaryti mokėjo dažnas ūkininkas, o skonis ir stiprumas priklausė nuo<br />
aludario. Šiandien alų dar moka pagaminti P. Martinkus, J. Milieška, B. Navickas.<br />
Nuo seno buvo verdama ir ruginė naminė degtinė. Tai padaryti mokėjo ne dažnas, todėl<br />
atsirasdavo gudruolių, pardavinėjusių puslitrį už du litus. Atsižvelgiant į prieškarinio lito vertę,<br />
tai nebuvo taip pigu, kaip atrodo. Sovietmečiu, kai degtinė buvo pigi, nelabai kas užsiiminėjo<br />
degtinės varymu. Šiandien, jeigu tai ir daro, tai daro pogrindyje.<br />
Tarpukario ūkininkai turėjo įvairių žemės dirbimo padargų. Pagrindinė žemės dirbimo ir<br />
transporto priemonė buvo arklys. Jis buvo ūkininko pasididžiavimas ir labiausiai mylimas<br />
gyvulys. Žemės dirbimui buvo reikalingi stiprūs arkliai, o važiuojant į atlaidus, jomarkus,<br />
vestuves, laidotuves jie dar turėjo būti ir gražūs, užtat buvo nuolat valomi, šukuojami. Vardai<br />
renkami pagal plauko spalvą: Bėris, Palšis, Širmis ir kitokie. Arklių niekas neskerdė mėsai. Jiems<br />
nugaišus buvo nulupama oda. Kai kurie ūkininkai pasenusius arklius parduodavo čigonams.<br />
Arkliams buvo gaminami išeiginiai ir darbiniai pakinktai. Išeiginiai vadinami šorais, juos gamino<br />
rimoriai. Darbinius mokėjo pasigaminti kiekvienas ūkininkas. Šorai buvo daromi iš geros odos ir<br />
varinių sagčių. Darbiniai ir išeiginiai ratai (bričkos) buvo dvejopi: vienkinkiai ir dvikinkiai.<br />
Bričkos buvo lengvos gražios ir dažytos, su laipteliais įlipimui, sėdynės su spyruoklėmis ir<br />
atkaltėmis. Rogių irgi buvo visokių: vienkinkių ir dvikinkių, darbinių ir išeiginių.<br />
Arklių jėga buvo sukamos pirmosios javų kūlimo ir linų mynimo mašinos. Tokias javų<br />
kuliamąsias mašinas turėjo užliekniškis Antanas Milieška. Linų minamąsias — medžialenkiškis<br />
Feliksas Šimkus. Vėliau atsirado kuliamosios ir minamosios, varomos dampiu. Dampis — tai<br />
garo katilas, kūrenamas malkomis. Tokias javų kuliamąsias turėjo Simas Kuodys iš<br />
Medžialenkės, Adomas Sedalis ir Antanas Petrošius iš Užlieknės, Ignas Elekšis iš Lėlaičių.<br />
Grūdams valyti naudojo specialias mašinas (arpus ir fuchtelius) sukamas ranka. Kitus žemės<br />
ūkio padargus turėjo beveik visi ūkininkai. Tai buvo plūgas (vienkinkis ar dvikinkis), drapakai<br />
(devynių, septynių ar penkių virbalų), medinės akėčios metaliniais virbalais, medinis volas,<br />
vagotuvas (žambis), arklinis grėblys (grėbarka), lenta žemėms nuo pagriovių traukti.<br />
Smulkūs įrankiai buvo šakės, kastuvai, grėbliai, kapstyklės mėšlams, vertekliai mėšlams iš<br />
vežimo versti, gervelės ravėjimui, dalgiai, kirviai, tarkos burokams smulkinti ir kiti.<br />
Šienas buvo kraunamas į žaiginius (trikojus ir stoginius) panašiai kaip ir šiandien.<br />
Mechanizuojant žemės ūkį, arklius ir senuosius padargus pakeitė traktoriai ir kitos žemės ūkio<br />
mašinos. Šalia jų ir kol<strong>ūkis</strong>, ir dabartiniai ūkininkai laiko arklius ir naudojasi senaisiais<br />
padargais.<br />
Mėgėjiškai žvejybai žmonės pasigamindavo kai kurias priemones. Venteris — ilgo maišo<br />
pavidalo mezginys, dvibradis — dviejų žmonių traukiamas tinklas, rykštinas — iš karklo vytelių<br />
pintas prietaisas, perštekė — įrankis žuvims durti, smaigyti, krytis — sūrmaišio pavidalo samtis<br />
iš tinklo su lanku.<br />
Sučylienė Janina. Jei bitininkas sieks tik pelno — jam tikrai nesiseks... // Būdas žemaičių. —<br />
2001. — Kovo 13. — Nr. 20 (356): „Arvydo Danieliaus nuotr.: tokiame spalvingame „namelyje”<br />
keliauja bičių aviliai; Eligijus Mylė su sumedžiotos meškos kailiu; Eligijus ir Rūta Mylės savo<br />
bityne”. — Visas tekstas:<br />
Garbus amžius Eligijui Mylei nubalino tik plaukus, paliko skaistų veidą, malonią šypseną ir<br />
šviesų protą. Kaip ir pridera bičių augintojams abu su gyvenimo drauge p. Rūta nuoširdūs, atviri,<br />
vaišingi — tikri bičiuliai... Maniau, kad kalbėsime tik apie bitininkystę, tačiau namų aplinka<br />
mūsų pokalbio temą išplėtė. Kambarys, kuriame ruošėmės ramiai šnekučiuotis, mirgėjo<br />
medžioklės ir žvejybos trofėjų įvairove.<br />
Vaikystėje Dautartų durpyne mažasis Eligijus ganė karves ir jau tada grožėjosi gamta, globojo<br />
kiškius. Jam buvo baisu žiūrėti, kaip lapės juos pjauna. Būdamas vaikas pats pasidarė muškietą ir<br />
pasigamino parako. Taip gimė medžiojimo aistra. Kadangi giminaičiai gyvena Karelijoje, tai<br />
kiekvienais metais su šeima važiuodavo poilsiauti: medžioti, grybauti, uogauti, žvejoti. E. Mylė<br />
nuo 1954 m. Lietuvos Respublikos medžiotojų ir žvejų draugijos narys. Didžiausi trofėjai: rudoji<br />
meška, briedžiai, elniai, šernai, kurtiniai, tetervinai. Žvejybos laimikiai iš Ventos upės.<br />
60
Antrasis pomėgis į Mylių namus atėjo netikėtai. Prieš 40 metų p. Eligijus dirbo Akmenės<br />
rajono finansų skyriaus inspektoriumi, jo žmona Rūta — Viekšniuose pradinių klasių mokytoja.<br />
Viekšnių vidurinėje mokykloje ūkvedžiu dirbęs Augustas Petrikas, senas bitininkas, (jau<br />
Anapilin išėjęs — aut. past.) Mylėms padovanojo bičių kelmą. Iki tol jauna šeima apie bites<br />
nieko nežinojo. Avilį pastatė sode, o bitininkas pažadėjo padėti prižiūrėti. „Pirmasis mano<br />
susitikimas su bitėmis baigėsi pabėgimu per runkelių lauką. Jos mane vijosi, įsivėlė į rūbus,<br />
gąsdino”, — prisiminė pašnekovas. Pirmą susitikimą su bitėmis vertina kaip savotišką krikštą,<br />
kuris jo neatbaidė nuo bičių.<br />
Taip prasidėjo tikroji bitininkystė. Įsigijo daugiau bičių šeimų, ėmė sektis. „Tai mane nuteikė<br />
optimistiškai, džiaugiausi, kad pats išmokau tvarkyti”, — prisimena senas bitininkas. Po keleto<br />
metų paplito bites naikinanti liga — varatozė. Net bitininkystės mokytojui A. Petrikui ji<br />
išnaikino visas bites. „Aš mokytojui grąžinau skolą. Tuo metu mano avilius buvo apstojusios<br />
skruzdėlės. Bičių parazitams naikinti naudojau naftaliną, tuo pačiu sunaikinau ir varatozės<br />
erkutes. Taip atsitiktinai išgelbėjau biteles. Vėliau varatozei naikinti buvo atrasti vaistai. Šiuo<br />
metu toleruojama ekologiškai švari bitininkystė, parazitams naikinti taikomi biologiniai<br />
preparatai.<br />
Papasakosiu, kaip ekologiškai švariu būdu sunaikinau bitelių parazitus. Bityne augo didelė<br />
eglė, eglėje varnos lizdas. Varna išperėjusi vaikus nusileido į skruzdėlyną ir plasnoja, tarsi<br />
maudytųsi. Vėliau supratau, kad ji išsivalė nuo parazitų. Po „pirties” varna nuskrido į upelį,<br />
išsipuškeno ir tik išdžiūvusi nuskrido pas vaikus. Aš tą patį metodą pritaikiau bitėms.<br />
Avily, už diafragmos, įdėjau vata pridengtą skruzdžių rūgšties buteliuką, apačioje padėjau<br />
vazelinu išteptas groteles. Rūgšties kvapas erkutes atpalaidavo nuo bičių, bitės, suerzintos<br />
aštraus kvapo sujudo ir išpurtė erkutes ant vazelinuotų grotelių. Taip natūraliai išvaliau bičių<br />
šeimynas nuo varatozės.”<br />
Pasak E. Mylės, rajone bitininkystės verslo nėra, yra tik Respublikinė bitininkų draugija,<br />
kurios narys jis yra. Kiekvienais metais Respublikinė bitininkų draugija, vadovaujama habil.<br />
mokslų daktaro Jono Balžiako, vis kitame rajone organizuoja bitininkų šventes. Šiemet,<br />
rugpjūčio pirmąjį šeštadienį ir sekmadienį, šventę numatoma rengti Rokiškyje. Švenčių metu<br />
aptariami einamieji reikalai ir naujovės, galima įsigyti naujausios literatūros.<br />
Bitininkystė, pašnekovo teigimu, nėra labai pelninga, bet antrą pensiją galima užsidirbti<br />
sąžiningai. Medžioklę ir žvejybą laiko dvasios atgaiva.<br />
Bitės žmonėms duoda didelę naudą, tai ne tik medus, bet ir pikis, vaškas, žiedadulkės, bičių<br />
nuodai. Bitės apdulkina įvairias žemės ūkio kultūras, vaismedžius ir vaiskrūmius. P. Eligijus<br />
prisimena, kad anksčiau mokėjo už kiekvieno bičių avilio laikymą prie dobilų, grikių ir rapso<br />
pasėlių. Taigi reikia bitynus plėsti.<br />
R. E. Mylės Kapėnų kaime tėvų žemėje laiko 40 bičių šeimų. Vasarą biteles išveža už 7<br />
kilometrų į miškus. Miško kvapai paįvairina medaus skonį.<br />
Klausant nuoširdaus seno bitininko pasakojimo kilo klausimas, ar kiekvienas žmogus gali<br />
tapti bitininku?<br />
— Manau, kad kiekvienas. Reikia kantrybės. Bitės nemėgsta rūkalių, girtuoklių, joms patinka<br />
švarūs, tvarkingi žmonės. Bitės labai jaučia kvapus ir aplink vaikštančio žmogaus nuotaiką. Bitės<br />
žmogų taurina. Tarp bitininkų negali būti pavydo, turi kitiems padėti, jei bėda — padėti įsiveisti,<br />
patarti, pamokyti — kitaip nesiseks. Ne veltui iš žodžių „bitės”, „bitininkas” kilo „bičiulystė”.<br />
Jei bitininkas sieks tik pelno — jam tikrai nesiseks.<br />
„Domėtis bitininkyste galima pradėti bet kada, tik mesti tą užsiėmimą nepasiseka, bent aš<br />
nežinau tokio buvusio bitininko”, — lyg juokais, lyg rimtai baigė pokalbį didelę patirtį turintis<br />
bitininkas.<br />
Eidimtienė Marija. Stiklinis avilys vietoj televizoriaus: [Bitininkas Alfonsas Milevičius] //<br />
Būdas žemaičių. — 2001. — Rugs. 11: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Dar šį pavasarį sužinojau apie ALFONSĄ MILEVIČIŲ — bitininką novatorių, sumanų ir<br />
darbštų žmogų. Aplankiau jį Gyvolių kaime tik vasaros pabaigoje, kai didysis medunešis jau ėjo<br />
į pabaigą. Mane sudomino paties Alfonso padaryti aviliai stikliniais dangčiais. Sutikite, kad<br />
įdomu pažvelgti į šiaip nematomą bičių šeimynos gyvenimą.<br />
61
A. Milevičius — jau aštunti metai pensininkas. Anksčiau bitininkas dirbo vairuotoju Akmenės<br />
duonos kombinate ir santechniku kolūkyje. Visada jautė potraukį <strong>technika</strong>i. Ir dabar jo kieme<br />
stovi savomis rankomis surinktas traktoriukas, kuris praverčia ūkyje — per medunešį juo į<br />
laukus ištempiamas nešiojamas 15-os šeimų avilys — namas. Apžiūrinėjome avilius: Alfonsas<br />
vieną po kito juos nudengė, bitelės tyliai dūzgė, jų netrikdė trumpam įspindusi šviesa. Bitininkas<br />
pasakojo, jog stikliniai aviliai ir visi patobulinimai tam, kad būtų patogiau ir bitelėms, ir jam<br />
pačiam. Turėdamas 30 šeimų nesugaišta daug laiko priežiūrai. Stiklinis viršus leidžia pamatyti,<br />
kada koriai jau pilni, nereikia be reikalo trikdyti bičių, kurti dūminės. Mintis patobulinti įprastus<br />
avilius Alfonsui kilo prieš 10 metų, kai lankėsi Ignalinoje vykusiame bitininkų seminare. Jame<br />
dalyvavo ir svečias iš Kanados — lietuvis bitininkas, kuris papasakojo apie savo verslą, parodė<br />
stiklinių avilių pavyzdžius. Šia idėja užsidegė ir bitininkas iš Gyvolių kaimo. Išmėgino daug<br />
variantų, buvo net padaręs visą stiklinį — anot jo paties, beveik akvariumą, ir parsinešęs žiemą į<br />
kambarį. Avilio šonus užtamsino užuolaidėlėmis ir jas praskleisdamas stebėjo bitelių gyvenimą.<br />
Bitininkui šis užsiėmimas buvo įdomesnis nei žiūrėti į televizorių — pailsėdavo pavargęs po<br />
darbų, tylaus bičių dūzgimo besiklausydamas ir užsnūsdavo. Tik šeimininkei tas avilysakvariumas<br />
nepatiko, vis bijojo, kad nesudužtų. Kambaryje laikyti bičių šeimyną labai pavojinga<br />
— tai kaip uždelsto veikimo bomba. Bitelės kai kada būna labai piktos. Alfonso žmona pasakojo,<br />
kaip vienąsyk jų rainosios buvo įpykusios ir kaime užgėlė šunį, ožį, keturias vištas. Sugėlė ir<br />
kaimynę, kuri netoli bityno buvo pririšusi ožį. Jis ir supykdė biteles, nes jos nemėgsta triukšmo,<br />
nešvaros ir blogo kvapo. Negalima prie jų eiti nešvariomis rankomis, nesipraususiam,<br />
prakaituotam. Kai bitės užpuola, nereikia mojuoti rankomis, gintis, geriau ramiai palaukti, kol<br />
jos nurims.<br />
Dar ilgai kalbėjomės apie bitininkystę — ar tai verslas, ar pomėgis, o gal gyvenimo būdas.<br />
Alfonsas prisiminė, kad bites laikė dar jo senelis ir prosenelis. Aviliai tada buvo kitokie, padaryti<br />
iš medžio kamieno ir laikomi gulsčiai. Senieji bitininkai tada nenorėjo nieko keisti, sunkiai<br />
priprasdavo prie naujovių. O štai Alfonsas jau mažas būdamas domėjosi bitelių gyvenimu, jų<br />
įpročiais. Dar gyvulius ganydamas Alfonsėlis mėgino daryti mažus avilėlius kamanėms, turėjo<br />
polinkį į medžio apdirbimą. Tai ir dabar jam padeda — viskas bityne jo rankomis padaryta.<br />
Pasidomėjau, ar daug kas iš jo draugų taip pat tobulina avilius. Paminėjo vieną kitą, bet jie tik<br />
eksperimentuoja. Alfonsas, kur tik gali, viską tobulina. Štai jau seniai nebevarsto į rėmelius<br />
vielučių, o tinklelį pritvirtina tik keliose vietose prie šoninio rėmelio. Eksperimentuoja<br />
darydamas įvairių formų avilius. Jis sako, kad taip nori atrasti pačią tobuliausią avilio formą.<br />
Gražiai rikiuoja savo darbus kažkelintos kartos bitininkas, o aš žiūrėdama taip ir nesupratau,<br />
kas čia viską diktuoja — ar bityno šeimininkas, ar darbštuolės bitelės...<br />
Gyvenimas kaip upės tėkmė / Puslapį parengė Regina Ališauskaitė // Trečiadienio valanda<br />
(„Būdo žemaičių” priedas). — 2003. — Bal. 16. — Nr. 16 (27). — Tekste:<br />
„Būdo žemaičių” kelionė rajono paribiu tęsiasi. Mus lydi Viekšnių seniūnas Antanas Kuodys.<br />
Ši seniūnija — antra pagal dydį krašte. Valdos užima 220 kvadratinių kilometrų. Teritorija<br />
ribojasi su Akmenės ir Telšių rajonais. Gyventojai, susibūrę į bendruomenę, galėtų imtis<br />
iniciatyvos steigti Viekšnių savivaldybę. Antai Rietavas — viena iš mažiausiųjų savivaldybių<br />
krašte, galėtų būti puikiu pavyzdžiu. Viekšnių ir aplinkinių vietovių istorinis, kultūrinis paveldas<br />
— stiprūs pamatai savivaldai.<br />
Seniūnui ši mintis — ne svetima, tačiau šiandienos <strong>ekonomika</strong> ir finansai grąžina iš svajonių į<br />
realybę. O ji tokia: seniūnija kartu su gydymo ir švietimo įstaigomis per metus išleidžia 5<br />
milijonus litų. Tiek reikėtų surinkti pajamų į biudžetą, kad įsteigtoji savivaldybė išsilaikytų.<br />
Pagrindinis mokesčių surinkimo šaltinis — žemė. Iš žemės ir žemės nuomos mokesčio<br />
surenkama tik dvidešimtoji dalis reikalingų pajamų. Tad naujai savivaldybei steigtis nėra jokio<br />
finansinio pagrindo. Bent šiuo metu.<br />
Žemė — didžiausias seniūnijos turtas, šimtais hektarų dirvonuoja. O jeigu tiksliai<br />
suskaičiavus, tai seniūnijoje yra 1500 ha dirvonuojančios valstybinės žemės. Vykstant žemės<br />
reformai, daug paveldėtojų pasirinko pinigines kompensacijas už protėvių žemę.<br />
Trečią kartą nuo žagrės galima suprasti. Laukai — vien miškai ir raistai. Mažai derlingas<br />
dirvožemis įvertintas vidutiniškai šiek tiek daugiau kaip 30 bonitetinių balų. Pabrangus<br />
62
dyzeliniams degalams, arti žemės jau niekaip nebeapsimoka. Europos kraštuose tokie mažai<br />
derlingi plotai apsodinami mišku, o savininkams mokamos kompensacijos. Tad pietrytinio<br />
seniūnijos pakraščio laikas dar neatėjęs.<br />
Žukauskienė Genovaitė. Technika ir jos panaudojimas Papilės krašte XX a. pirmojoje<br />
pusėje // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] / [Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga,<br />
Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas, Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida<br />
Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2004. — I dalis. — 1082 psl. — Tekste:<br />
Įvadas<br />
Iki XIX a. pabaigos Papilės krašto žmonės naudojo gana paprastus ir ekologiškus darbo ir<br />
buities įrankius, su kuriais dirbo patys arba juos traukė arklys. Dideliems įrengimams, pvz.,<br />
malūnams, panaudodavo vandens ar vėjo energiją (1—144). 1871 m. pro Papilę nutiestas<br />
geležinkelis pakeitė daugelio šio krašto žmonių gyvenimą. Vieni jų buvo įtraukti į geležinkelio<br />
statybos darbus, per kitų žemę buvo nutiesti geležinkelio bėgiai, dar kitiems keitėsi kelias pas<br />
kaimynus. Iš pradžių pro šalį dundantys traukiniai net baugino žmones, vėliau — skatino<br />
šviestis, domėtis naujais technikos atradimais ir patiems kai ką diegti ar tobulinti savo ūkyje.<br />
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Lietuva nuo pat pirmųjų karo dienų ligi jo pabaigos<br />
buvo karo laukas.<br />
„Lietuvai teko maitinti milžinišką rusų armiją, o kraštą užėmus vokiečiams, į Lietuvą buvo<br />
žiūrima kaip į iš priešininko pagrobtą kraštą, iš kurio galima ir reikia paimti visa, kiek paimti<br />
duodasi. 1920 m. Lietuvoje buvo 40 % mažiau apdirbta žemės, negu prieš karą” 1 .<br />
Tarpukario Lietuvos ekonomikos pagrindas buvo žemės <strong>ūkis</strong>, todėl Lietuvos Vyriausybė dėjo<br />
visas pastangas, kad jis būtų našesnis, o tai buvo galima padaryti tik naudojant pažangesnę<br />
žemės ūkio techniką ir mechanizuojant produktų perdirbimo įmones.<br />
XX a. antrajame dešimtmetyje, pradėjus naudoti naują energijos šaltinį — elektrą, buvo<br />
sukurta daug naujų įrengimų bei mašinų, tarp jų ir naudojamų žemės ūkyje, buityje.<br />
Šiame straipsnyje rašoma apie Papilės valsčiuje tarpukariu naudotą buities, žemės ūkio,<br />
pramonės techniką, amatininkus ir meistrus, veikusias dirbtuves, Kairiškių kartono fabriką,<br />
geležinkelį. Žmonių gyvenimus vienaip ar kitaip veikė tobulėjanti ir vis naujas gyvenimo sritis<br />
apimanti <strong>technika</strong>, keitė jų mąstyseną, tarpusavio santykius ir gyvenimo būdą, socialinę padėtį,<br />
išsimokslinimą.<br />
Žemės ūkyje naudota <strong>technika</strong><br />
Žemės apdirbimas, sėja ir derliaus apdorojimas — didžiausi žemdirbių darbai. Nuo senų<br />
senovės žmonės gamino ir vis tobulino šiems darbams atlikti skirtus įrankius, padargus ir<br />
mašinas. Iki XX a. pradžios žemės ūkio <strong>technika</strong> Papilės valsčiuje, kaip ir visoje Lietuvoje, buvo<br />
gana primityvi, ir tik po Pirmojo pasaulinio karo pasenusios ir neefektyvios priemonės buvo<br />
keičiamos geresniais naujos konstrukcijos įrankiais ir įvairiomis žemės ūkio mašinomis.<br />
Žemei apdirbti ilgus amžius buvo naudojami arklio traukiami plūgai. Šienapjovės, javapjovės,<br />
grėbiamosios, traukiamos arkliais, buvo gana retos. Jas pirkdavosi dvarininkai ir pasiturintys<br />
ūkininkai — tie, kas turėjo gana daug dirbamos žemės ir pievų. Kartais, kad būtų pigiau, šią<br />
techniką kartu nusipirkdavo keli ūkininkai (18)*. 1930 m. gyventojų ir žemės ūkio surašymo<br />
duomenimis, 10 % visų ūkių, pačių mažiausių savo plotu, tada dar neturėjo jokių mašinų,<br />
išskyrus žemės ūkio įrankius, pvz., medines akėčias. Pagal to meto statistiką, geriausiai žemės<br />
ūkio mašinomis buvo aprūpinti vidutinio dydžio ūkiai, o menkiausiai — smulkesni ūkiai 2 .<br />
XIX a. antrojoje pusėje — XX a. pradžioje, Papilės krašte užtvenkus Ventos upę, buvo<br />
pastatyta keletas vandens malūnų: Papartynės, Rudikių, Augustaičių, Papilės, Pašilės, Žerkščių-<br />
Purvių. Iš jų iki šių dienų yra išlikę Papartynės, Augustaičių ir Papilės vandens malūnai. Malūnų<br />
atsiradimas išlaisvino žmones nuo sunkaus rankinio darbo — malimo rankinėmis girnomis, ir<br />
atsirado naujas malimo verslas bei tos srities meistrai, kurie statė ir remontavo malūnų<br />
įrengimus (31). Daugiau apie Papilės valsčiaus malūnus, juose dirbusius meistrus galima sužinoti<br />
J. Vainoriaus straipsnyje „Papilės krašto malūnai”.<br />
Papilės krašte šienapjovę, javapjovę, grėbiamąją buvo įsigijęs Kazimieras Dambrauskas iš<br />
Šiliškių kaimo (46), Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (8), Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (95), Beresnevičiai iš Jakų dvaro —<br />
63
šienapjovę (18), Kinkių kaimo girininkas Kazimieras Šukys — šienapjovę (114), Antanas<br />
Norvydas iš Papilės buvo įsigijęs šienapjovę, o grėbiamąją pasidaręs pats (71).<br />
Sunkus ir daug laiko atimantis darbas buvo kūlimas. Jau XX a. antrajame dešimtmetyje<br />
Papilės valsčiuje pradėtos naudoti arkliais sukamos kūlimo mašinos (maniežai), kurios labai<br />
palengvino ir paspartino šį darbą. Arklines kuliamąsias buvo įsigiję: Jonas Šiurkus iš Gumbakių<br />
kaimo (9), Vincas Gricius iš Beržėnų kaimo (62), Vladas Sirutavičius iš Kairiškių dvaro (102),<br />
Jonas Kulvelis iš Žilių kaimo (67), Kazimieras Vėsulas iš Vervedžių kaimo (2), Alfonsas<br />
Sruogis, gyvenęs Eglesių kaime (90), Bronislovas Stupuras iš Rekčių kaimo (94), Jonas Lipskis<br />
iš Gamėnų kaimo (53), Antanas Jonuškis iš Krioklių kaimo ir Benas Daunys iš Rudikių<br />
kaimo (34). Pirmasis arkliais traukiamus žemės ūkio mechanizmus į modernią techniką iškeitė<br />
Šiaudinės dvarininkas Zigmas Beresnevičius — 1922 m. jis įsigijo naują traktorių „Fordson” 3<br />
(tuo metu tai buvo retenybė ne tik Papilės valsčiuje, bet ir visoje Lietuvoje, nes, remiantis<br />
1930 m. žemės ūkio surašymo duomenimis, Lietuvoje 1000 ha teko 0,14 traktorių 4 ). Apie<br />
1928 m. Liudas Noreikis iš Kerbediškių dvaro taip pat įsigijo naują 4 cilindrų žibalinį traktorių<br />
„Fordson”. Tokį pat, tik jau naudotą, traktorių 1928 m. nusipirko ir Alfonsas Bigelis iš<br />
Tautgailių kaimo. Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo 1932 m. įsigijo traktorių<br />
„Internacional”. Barvydžių kaimo ūkininkas Karolis Ancevičius nebenaują traktorių „Fordson”<br />
naudojo nuo 1934 m. Apie 1936 m. traktorių įsigijo ir Vladas Sirutavičius iš Kairiškių 5 .<br />
Ne visiems naujoji <strong>technika</strong> buvo suprantama. Elzė Kupstienė iš Šiaudinės kaimo prisimena,<br />
kaip pas juos apie 1933 m. buvo atvažiavęs senelis Juozas Zikaras iš Biliūniškių kaimo. Pamatęs<br />
pro šalį važiuojantį traktorių, žegnojo jį ir pats žegnojosi sakydamas: „Čia, vaikeli, liuciperis su<br />
pečium važiuoja. Sumes į tą pečių tuos, kas nusikaltę” (50). Traktoriai buvo brangūs, kainuodavo<br />
apie 11 000 Lt, tad juos įsigydavo tik pasiturintys ūkininkai arba dvarininkai. Dalis ūkininkų,<br />
pvz., Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo (25), Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo (34), užsidirbę<br />
Amerikoje, Kanadoje bei kt. šalyse ir ten pamatę, koks našus, greitas ir palyginti fiziškai lengvas<br />
darbas, pritaikius pažangią žemės ūkio techniką, negailėjo pinigų jai pirkti.<br />
Kūlimo darbai dar paspartėjo ir darbo kokybė pagerėjo, kai buvo pradėtos naudoti garo<br />
mašinomis (dampiais) arba dyzeliniais varikliais sukamos kuliamosios mašinos. Turėjusieji<br />
traktorius nuo jo veleno per juostinę pavarą pajungdavo kuliamąją mašiną. Per kūlę ūkininkai<br />
rengdavo talkas, kuriose dirbdavo 25-30 žmonių. Prastais kaimo keliais sunku būdavo pervežti<br />
kuliamąją, ją traukdavo net 4-6 arkliai (8). Kai kuliamąją sukdavo garo katilas, ūkininkui<br />
reikėdavo parūpinti sausų, maždaug 0,5 m 3 malkų. Barvydžių k. ūkininkas Jonas Putnevičius, be<br />
minėto traktoriaus, buvo įsigijęs dvi kuliamąsias mašinas, dvi garo mašinas, dobilų kuliamąją<br />
(bukaunyką) (25). Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo apie 1930 m. įsigijo kuliamąją su dyzeliniu<br />
varikliu. Jo kuliamoji buvo plačiai žinoma visoje apylinkėje (53). Papilėje gyvenęs Pranas<br />
Strazdauskas apie 1932 m. buvo įsigijęs garinę kuliamąją (113). Kuliamąsias dar turėjo Zigmas<br />
Beresnevičius iš Šiaudinės dvaro (18), Pranas Šiušė iš Latvalių kaimo, Antanas Jocas iš<br />
Biliūniškių kaimo (85). Kinkių kaime kuliamosiomis dirbo Pranas Čepulis (61) ir Petrošių šeima,<br />
kurios <strong>ūkis</strong> buvo pavyzdinis (70). Purvių kaime kuliamąją 1933 m. buvo įsigijęs Jonas<br />
Gauronskis. Ja kuldavo Purvių, Žerkščių, Avižlių, Pelkelės kaimuose. Už 1 val. kūlimo<br />
reikėdavo mokėti 5 Lt. Dėl šios kuliamosios Gauronskių šeimą 1949 m. ištrėmė į Sibirą (29).<br />
Papilės valsčiuje buvo ir daugiau kuliamųjų, surinktos žinios apie kai kurias saugomos „Aušros”<br />
muziejaus Technikos istorijos skyriuje.<br />
Gabūs ir nagingi ūkininkai, neišgalėdami nusipirkti pažangios technikos, pasižiūrėję į jau<br />
naudojamas mašinas, patys ėmėsi gaminti jiems reikalingus įrengimus. Dominykas Glozeris iš<br />
Tautgailių kaimo 1936 m. pasidirbo kūlimo mašiną, kurios būgną galėjo sukti arklys arba vėjas 6 .<br />
Šią kuliamąją mašiną D. Glozeris pasigamino iš medžio, tik būgno ašis buvo metalinė. Ant<br />
būgno, kuris dirbant sukdavosi, buvo pritvirtinti išilginiai spragilai. Būgną gaubė pobūgnis. Javai<br />
buvo kuliami leidžiant javus tarp besisukančio pobūgnio ir būgno. Per apatinę pobūgnio dalį<br />
išbirdavo šiaudai, pelai ir grūdai. Kuliamosios mašinos būgnui sukti buvo naudojamas<br />
originalios konstrukcijos maniežas, kurį suko arklys. Vietoj jo buvo galima panaudoti vėjo<br />
energiją. Tada maniežo smagratis būdavo padedamas lauke, o jo plokštuma nukreipiama į<br />
vyraujančio vėjo pusę. Kad jis suktųsi, ant smagračio reikėdavo ištempti drobules, kurios atstojo<br />
vėjo malūno sparnus.<br />
64
Juozas Skarbauskas iš Klaišių kaimo taip pat buvo pasidirbinęs panašią kuliamąją, kurios<br />
mechanizmą suko arklys. Jo sūnus Stanislovas ją patobulino, būgnui sukti „pakinkęs” vėją. Tam<br />
pagamino 24 sparnus, kurie, vėjo sukami per transmisinį diržą, sukdavo kuliamosios būgną.<br />
J. Skarbauskas buvo puikus meistras ir kalvis, jau XX a. pradžioje gaminęs arpus, fuchtelius ir<br />
kitą ž. ū. techniką (90). Kazimieras Batavičius iš Rudikių kaimo buvo pasidaręs medinį bulvių<br />
rūšiavimo įrenginį. Jis Pašilės malūne darė medinius dantračius, liejo girnas (31). Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo kitų padedamas buvo pasidaręs burokų tarkavimo mašiną (95).<br />
Gabus ir nagingas buvo ūkininkas Norkus iš Biliūniškių kaimo, pats pasigaminęs kuliamąją. Ja<br />
kuldavo aplinkiniams ūkininkams (3). Aleksas Augustinas iš Dusų kaimo savo išmone ir<br />
nagingumu garsėjo visoje apylinkėje. Jis 1938 m. sukonstravo ir pasidirbo vienvagį cukrinių<br />
runkelių nuėmimo kombainą, kurį traukdavo 4 arkliai. Taip pat pasigamino dviem arkliais<br />
tempiamą grūdų sėjamąją (26).<br />
Žemės ūkyje naudoti traktoriai, garo mašinos buvo pritaikomi ir kitiems darbams, kuriems<br />
atlikti reikalingas sukimas, pvz., sukti gaterio pjūklus.<br />
1940 m. Papilės valsčiaus ūkiuose jau buvo gana plačiai naudojama įvairi žemės ūkio<br />
<strong>technika</strong>.<br />
*Skliausteliuose esantis skaičius nurodo informacijos pateikėjo sąrašo numerį. Vyr. red.<br />
pastaba.<br />
1 Rimka A. Žemės <strong>ūkis</strong>, Visa Lietuva, Kaunas, 1922, p. 210.<br />
2 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
3 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
4 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
5 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
6 A. Griciaus aprašytas kūlimas, 1941, Šiaulių „Aušros” muziejus, Etn. sk., b. 53, l. 123.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 14. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Tievs turiejo tų dampį?<br />
— Tievs, tievs.<br />
— Ta bovo Juons Mozgeris?<br />
— Je je.<br />
— Ne Mozgiris?<br />
— Ne, Mozgeris bovo.<br />
— A kor ons gyveno?<br />
— Kegrių kaime. Ons pėrm turieje ir mažėsnį. Paskou tų atidevė mamos bruoliou ir ir<br />
nusipėrka galingėsnį jau.<br />
— A tas mamos bruolis kor bova?<br />
— Ons y Tryškiūs tėn. Ne, ne, ons ne, čia ne vietinis yr.<br />
— Vuo kū, kūleklę bova pasėdėrbės pats savo ronkuoms.<br />
— A dėdelė bova?<br />
— Dėdelė.<br />
— Iš tų didžiųjų.<br />
— Iš didžiųjų, jau iš didžiųjų. Jau čia tame Kegrių, tų, kor anėj bova čia keli tėn anėj tėj, ir iš<br />
anų bova pati didžiuoji jau ir ir. No ir ir.<br />
— A, kiek, kiek ans vaikų turiej?<br />
— Trys yr...<br />
— Pasisakyk vardą irgi.<br />
— Algis ir ir ir bruolis Juonis — Juons bova ir Jovita sesou yr.<br />
65
— O kada gėmes bova?<br />
— Ketvėrtaas. Tūstonti dėvyni šimtaa ketvėrtaas. Ons septyndešimts dvijų metų bovo ka<br />
mėrė. Nu taap panašee taas laikaas, žinau, kad rugpjūčio bova ar ar šešta, rugsiejo šešta bovo kad<br />
ons mėrė. Mama dar, mama gyveno kol’ daa pinkioleka metų išgyveno puo puo anuo mėrtėis.<br />
— A mamos kaip bovo pavardie ka jauna bovo?<br />
— Žalytė. Viel tėn iš — tryškietė jin bovo.<br />
— Vo, vo tievs bovo čia jau kegriškis?<br />
— Kegriškis ons...<br />
— Vuo kaap o tas tievs tų dampį gavo, ne pasidėrbo?<br />
— Ne, pėrko. Dampį nepadirbsi, jug ons yr...<br />
— O ten Suovaičiūs pasidėrbo...<br />
— Ai, tėn pasidėrbo tus... Nu dėrbuos dėrbuos, anėj dėrbo tuokius muturinius ir ir va. Garo<br />
katėlo i nepadirbsi — koor tau, tėn vėsor, tėn...<br />
— Nu sakė, kad kniedėjo...<br />
— Ne, nežėnau. Čia yr iš Klapiedos krašto, iš kažikor, gal iš Vokietėjos bovo atvežėj.<br />
— A kaip anų atvežė?<br />
— Nu aš nežėnau taas laikaas kaap anėj... Kaap a su arklees, ar bovo laivu atkelts. I paskou su<br />
arklees jug... Keturi arklee vėsą laiką traukdavo...<br />
— Kažkor vežė dampį irgi, tėn turbūt toliau, i nuvėrtis bovo, ont kelio, į griuovį.<br />
— Nu tada kuol atstatyt jau yr jau yr, sunkiai bovo. Nu a kad į pakalnes, jau tėn bovo šliožės<br />
tuokios pataisuomos ka jau ne... vuo arklee nenulaikys jau tuokio, tuokį mudilą.<br />
— Didelis bova?<br />
— Didelis jau ir... Žinuojau tų galingomą anuo, kaap anėj skaities, bet aš... seni laikaa yr yr...<br />
— Kada nusipėrko, kėik anam metų bovo panašee?<br />
— Ons nusipėrko kuol kuol... Kolamuoj dėrbuos — daa nebova ženuots.<br />
— O, ta vės gyvenimą ons i pradėrbo.<br />
— Vėsą, ka kuol jau ir ir ons išdėrbo, ir jau kap mumis draske, į tuo Rosėje kap nuorieje<br />
išvežte, kap ana atieme jau viskų. Paskou išejuom į Tučius ir ir tėn į Tučių tėn kažkuoks ar<br />
„Tarybinis artuos” kulkuozas bov. Tėn anų bov prijiemėj, irgi dėrbo tėn jau so kėtu dampiu, jau<br />
bet neb su savo, bet su kėtu, tėn mataa kėts, kėta jau zona čia bov, ir ir jau dėrbo so kėtu, į<br />
paskou pareje, kap jau iš tėn mumis... Toukart atgružėno tuo truobą, leido pareit. Parejuom mas<br />
ir jau toukart ir ir toukart jau moms ir, jau ir ons išejee pri... Dar nežėnau, mus nebdėrbo jau su...<br />
Pri gataro išdėrbo vėsą laiką gataristu. Turieje ons savo i zeimarį turiejo pasėdėrbės.<br />
— Vuo tų dampį paskui kam, kur?<br />
— Paskou kulkuozas ir ir... Bov ėlga laiką bova pas Krutinį kėimi pastatyts ir. Paskou bovaa...<br />
A tų, nežėnau, geraa nebeatsėmen, bov tėn pri kontoros senuosios, tėn kor bovo Kegrių mėško,<br />
tėn kažkuoks muziejou pastatyts. I paskou į metalą supjaustė ir išvežė... Standartinis<br />
standartinis... Krutinis irgi turiejo, ons savo irgi turiej Krutinis. Krutėnio mažėsnis bova.<br />
— O kaap Krutėnio vards bov?<br />
— Juons.<br />
— Vuo kas daa turiej, a Glodėnis neturiejo, tuokio neatsėmenat?<br />
— Bukonts turiejo. Dabaa yr gyvenvietiej pasistatęs, bov išvežts ons į Rosėje irgi.<br />
— Bukonts, vuo kaap vards anuo bov?<br />
— Nu nebgaliu nebgaliu... Tas vėins sūnus dar gyven čia su tuokia Žibikų Vilkaite yr žanuots.<br />
Ta Vėlkatė čia pėinininkė, ta Bukontienė. Ons bova eiguliu, dėrbo.<br />
— No taap a gers mašinists ons bova?<br />
— Kas?<br />
— Tievs.<br />
— Gers, bet tiktaa ons pats ir nekoldavo pas, nu pas tus jau mėnkūsius neidavo kol’t. Sunkee<br />
galiedavo... Ons eje pas kor jau didesni tėj ūkininkaa yr... Kad reikies parsivežt anam, sustatyt<br />
tėn, žėnaa... Jug reik pastatyt vėskų tėn. To kolamuoje partraukt. Neidavo pas tus, daugiau pas<br />
tus didžiūsius ūkininkus.<br />
— Nu a šnabės pagerdavo?<br />
66
— Nu juk kaap kaap i vėsi, chi chi chi. Juk kuoks mašinierius jagu ons jau būdavo kuoks, chi<br />
chi... Gaspadėnė jug vėsaduos... Turiej pats zelnių, tų kaap vadėno padiejiejį, tas kols, vuo tas y<br />
pri stala. Atskėraa į kėtą kambarį.<br />
— Vuo tas zelnius kas būdavo?<br />
— Bova čia, vėins Pranauskis tuoks, žėnau tų vėina, vuo daugiau aš kėto nežėnau. Kėtų<br />
pavardžių nežėnau.<br />
— Bet zelniu vadėno?<br />
— Zelniu vadėno anų, zelniu vadėno. Ne padiejieju, ne nieko, bet zelniu...<br />
— Kad atvažous ons, eis sulygs, ons žėnaa, atsiskaitysas, muokiesam už tų darbą, kaap i<br />
vėsor, lygs ir ir... Ne, ons nevažioudavo kor mažaa. Jagu posė, dėinuos nebūs pėlnuos kūlėmo —<br />
niekor nevažious. Vėin, sak, ont statymuos, jagu mon reek parsėvežt sosistatyt. I bov apkriauts<br />
pėlnaa. Nespiedavo. Pu savaitę išvažious kėtor. Dvarelee, jug ne kituokius, kumbainų nebov, vės<br />
kolamos yr.<br />
— Vuo tuo metu kada ans dėrbo, a tas Krutinis jau turiej, a nea dar.<br />
— Turieje.<br />
— Ka, mataa, vėinu metu, sakau...<br />
— I turieje anėj turieje dar, i tas Bukonts turiej ir ir Krutinis turiej. Trys. Paskou dar lygtai<br />
Mačius iš Dargužiškių jau tas. Tėn jau kap iš Tučių tėn posės.<br />
— Ar anam patėko būt tou mašinieriu?<br />
— Oii... svajuodavo... iki paskutėnės...<br />
— A miegdavo pašvėlpt?<br />
— Ooo... jug anū, mataa, turiej... Jug toukart būdavo i tėj nu ryta ir... Jug atsikels zelnius<br />
pakors už tų pečkurį, užkūrėms už kų... Muokiejom i mes, buvuom buvuom išmuokyti ir ir. Ka<br />
jau į talką, jau pradiet’ darbą, pėitams viel nukaukins, pu pėitų viel.<br />
No y bovė nuotykis, vėinam yr bovės. Anuo mašėna pas mumis pačius kūlė. Bov vėinam<br />
ronką nutraukta. Įkėša į... Kaap leid tėn tus kūliejee ir ir... Bovo ėlgus metus ons Svirkončiūs tėn<br />
ir ir bova eiguliu. Tėn Žiolpa tuoks, anam bovo ronka nutraukta.<br />
Nu i pats bovo — pėrštaa nupjaustyti, į zeimarį bovo įkėšės. Ronkos laužytos bovo. Y boves,<br />
sakė, esu krėtės nu mašėnos. Abėdvė ronkos bovo par tus vėitas laužytos. Jau žmuogos jau tėkraa<br />
kad mylieje, ons nuorieje dėrbtė. I sugebieje. Ka jau pats kulamuoje mašėną pasidarė, ir ir čia<br />
bova tas kažkuoks tėn anuo žydėlis untaa... Taa kulamuojee mašėnaa suvežė dalis. Pats<br />
meistravuot’ nuoriej, muokiej. Užsisakė ir ir tas žydėlis anam tų metalų, kas jau tėn — tėn ašys<br />
vėsuokes, tėn guolee, tėn vėsus, tus vėsus, vėsaa kulamuojee pristatė.<br />
— O taap špuosų neiškėrsdavo juokių, nenuveždavo tuo dampio nieks?<br />
— Nee, ir kas anų pavuogs, nepavuogsi. Reikiejo arklių keturių vežt.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Pats jau ka gimei Kegriuos?<br />
— Kegriūse aš jau, gryns kegriškis.<br />
— A kaip pase vards, ar Algis?<br />
— Algirdas.<br />
— O kada gėmis kelintais?<br />
— Ketursdešimt ontraas.<br />
— Kiek mokyklos baigęs?<br />
— Vidurėnę.<br />
— Vėsą vidurėnę baigęs?<br />
— Ne, aš čia... Mas baigiem vakarėnę. Kairiškiūs bova, ir čia mas daug važiniejamuos. Tap<br />
jau vidurėnė skaituos.<br />
— Nu dabaa pasakykit tuokį dalyką — kaip tų dampį reik užvest? Nu vuo gerai, atvežė,<br />
šalta...<br />
— Primetee mėdžių... Šuoni yr tas... dvė tuokios vuorės bova — traukė undenį. Vuot i<br />
kačegaryk...<br />
67
— O kaap tų undenį pritraukė?<br />
— Ons savaime, savaime. Dvė bova ir mat, ir kaap jau kaap... kaap kaist ons, ons jau savaime<br />
prisitrauk. Vamzdee, do vamzdee bovo. Vėins įjeit, ontras išeit. Mataa, šaltą pajam ir ir... vuo jau<br />
karštą išvaro jau tėn tas... garaa susidaro vėdou tėn. Jau i tėn reikiedavo, vėins žmuogus vės laik<br />
nešdav undenį jau vistėik jau. Bačka bovo, padieta bačka ir bov. I bačkuo, je, undenį ruoda, i tus<br />
i manometrs bovo ir. Jau yr jau, tėn kėik tėn jau jau nustatyta jau yr yr tas ir jau karštis jau i<br />
toukart atitraukee i praded soktėis...<br />
— Aa, tai pažiūri į tą manometrą...<br />
— Noje, kad jau yr yr... garo jau y, karšts gars ir ir. Juk tėn anam pu vėsą vakščiojo, tėn pu tų<br />
vėsą...<br />
— I kaap ta rankena atruodė, kuriuo reik patraukt?<br />
— Nu taap, ilgesnė, kap ta tuokia pat [apie du sprindžiai]. Tuok’ zdorova yr, pat... patrraukee<br />
ją, traukt taap reikiejo, ne sokt, ne. Vuo tėktaa reikiedavo kor jau kranaa bovo, tėn su undeniu<br />
kernuojaas, jau tėn kor tėn bovo tėi kranaa, vuo taap tėn kėto nereikiejo. Netatrauki mažiau tų tų<br />
ronkėną ir ir ir toukart mažiau tuo gazo, apsukų mažiau. Jagu nuori, jau reik daugiau, daugiau<br />
atlopaa...<br />
— Tai bovo tėn padalelės kuokiuos?<br />
— Bovo bovo bovo vėskas, tėn daa bovo tuokėj, kaap anėj, ribotovaa tuokėj. Paskou anėj<br />
išsiplies, jau matyt.<br />
— Aa, tėn kor sokaas vėršou?<br />
— Noje, tėn jau ir ir...<br />
— Bet galiedavo i labaa greit pasokt?<br />
— Oi galies... Kartaas vakaa prieisam paleist, kad ons šuokinies net, tušti jagu palėidi.<br />
— No jug tas tekinis didelis bovo.<br />
— Didelis bovo. Paimsi palėisi — ons ir drebies iš vėso. Jug garo yr, jug gars vėskų dėrbo.<br />
— Ak tai malkų prikėš... Vuo malkų bet kas gali prikėšt?<br />
— Ai, mašinierius, juk tam ons bovo, tėn siedieje ir ir ir... Malkos jau bovo, ir įkėšo ons.<br />
— A tuos malkos kuokios specialios?<br />
— Nee, juk paprastos, i pjuvenų kėš ir ir kuokių jau turies žmuonis. Pardaug gerų nereikieje<br />
tėn.<br />
— Ak tada jau pžiūr kiek jau tuo garo...<br />
— Jau garo jau yr, tumet atidaraa, tėj manometraa kad yr tėn ir ir.<br />
— Vuo tie vamzdee... Tas viens ta tėkraa į bačką eje, vo kėts a ne į lauką eje?<br />
— Ne, įeje į bačką vistėik ons. Vėins siorbė ir tėn... taap išeje šuoni. Dešiniame šuoni bovo.<br />
Tas išeis, mataa kap, ons atšals, ons atvėsis, vistėik ons ateis.<br />
— Tame kitame šuone?<br />
— Kėtame kėtame.<br />
— Ar iš karto dėržą uždiedavo ar...?<br />
— Nu jau užsidies užsidies jau.<br />
— Bet dar ant nesisukančio?<br />
— Nesisukončio ir ir uždies... Paskou kėtė bovo, kad galies parvaryt. Bet jau čia bovo vėsą<br />
laiką uždiets dėržus... Kap išjungsi visai tuo gazo nebūs, kad jau dėržą diesi. Vuo ka nujimt jau<br />
reikies dėržą, toukart anėj bovo įprate su ronka, prieis, ir užkėš, i nūlek tas dėržas.<br />
— A tų dėržą sukeisdavo, a taip tiesiai?<br />
— Mat kaap kaap gal’ jis pasistatyt. Jagu, mataa yr tas sokėms anims, jagu kartaas tėn iš iš<br />
galo, ne iš priekio kuli kulamuoses, bet daugiau ka nekeisdavo. Jagu jau nebūs kartaas kor kaap<br />
parsistatyt, kartaas kėisi.<br />
— Tada susuk anū?<br />
— Noji, toukart susokdavo, bet daugiau ne, mažaa kada tesokdavo.<br />
— Aš dyvydavaus, ka tėn didelis tarps būdavo tarp tų, kaap ons nenukrėsdavo tas dėržs. Ta<br />
jau ten tiek tėkslee reikiedavo uždiet?<br />
— No, nereikiejo, to švankračio platoms tuoks bovo ir unt kūleklės tuoks.<br />
— Ont kūleklės ta špūlie gera bovo.<br />
— Špūlie ta gera bovo. Nekrės, taap jau geraa reeks kuol’ anū numėsi.<br />
68
— Aš vienoj nuotraukoj žiūrėjau, ka ten didžiausias atstums — i kaap ons nenukrisdavo. Bet<br />
kiek aš matydavau, dažniausiai sukeists būdavo.<br />
— Nu mataa kaap yr. Vuo taap yr. Sukeists, jagu... diedavo tus tus švankračius, jagu anū<br />
sukėms, kaap kaap sukėms yr. Jagu iš vėinuos posės, sakau, kad ir ir... Ir jagu kartaas būdavo...<br />
Pas mumis bovo daugiausee iš kairies posės tas uždiets, vuo pas kėtus dar būdavo iš dešinies.<br />
Vistėik kartaas a sukėms nesigaun kaap. Toukart pas žmuogu rinkee būdavo, į daržinę įvažiousi<br />
— nestumdysi tuos kūleklės. Ont pantų pailgins tų stalėlį ka nereikiet pri tuo dėržo artėj lyst. Jau<br />
sauguodavo žmuones ka neitų. Jagu jau dousi iš tuos posės, kor dėržus yr, žėna, tėn tuokių<br />
didelių apsaugų nebovo kaap dabar kad yr vėsuokios tuos apsaugos. Uns eidavo be didelių<br />
apsaugų. Neleisdavo, nieks nevakščiuodavo iš tuos posės. Tų dėržą, tų posę ta jau žmuonis<br />
sauguodavo, kad jau neleisdavo eiti. Ont stalelio ka jau dous, vistėik apėisi aplinkou iš anuos<br />
posės.<br />
— O ka nuor sustuot?<br />
— Viel tų reguliatuorį ir viel sustūmė, i vėskas yr. Palengvele numažieje gazus i vėskas, i<br />
savaime sustuoj.<br />
— Nu vuo švilpius tuokius būdavo... a vienos rūšies, ar...? Kažkas čia gyrės, ka trijais būdaas<br />
galiedavo pašvėlpt.<br />
— Nu gal’ jagu kas pasėdėrbdavo, jug tėn paprasts vamzdis bovo prapjauts i vėskas. I viel tap<br />
pat paspausi garą, garą padous į tų ir ir. Nu i bovo garsingi ui ui, ka jau dous...<br />
— A pluonaa, a stuoraa švėlpdavo?<br />
— Stuoraa, stuoraa švėlpdavo. Ronkenelė bovo tam švėlpiou jau kada, jau pėitams ar pu pėitų<br />
jau vėskas, a nuryt, kad jau užkaito jau vėskas, jau mašinierius jau i švėlp — vėsa talka eikit<br />
dėrbt.<br />
— A bovo sutarta, vieną, a du kartus švėlpt?<br />
— Mus ka bovo, bovo sutarta. Nu daa su pagražinėmaas visuokees... Kikvėins savo savo savo<br />
tų turiejo savo i tuo švėlpio meluodėje ir ir nupypčiuodavo.<br />
— Tų vandenį nešiuodavo žmuogus?<br />
— Žmuogus nešiuodavo, reikiedavo nešt’. Jagu kor toliau, žėnaa, y bovo nešt kuo. Kubilioks<br />
bovo padiets, ons savo turiejo, ne žmuonių, savo. Prinešiniej, ten viens įtrauk ir ir savaime.<br />
Savaime trauk ir išleid.<br />
— Vuo ka baig dėrbt gal tų garą išleisdavo?<br />
— Nu jau naktėj išleis, jug užšals vėskų ir ir... Žėimą ir išleis vėsor ir undenį, ka nepalėktų<br />
niekor. Vasarą kuol dar dar, iš vėdaus neleisi.<br />
— Ak tų vundenį vistiek galiejo išleist?<br />
— Galiejo išleist. Žėimą nepaliksi, peršals i vėskas. Tų vamzdžių privedžiuota pu tų vėdų yr<br />
daug ir ir išleisdavo tėn jau.<br />
— A tėn tuom malkuom sudiet į vėdų tėn daug tos vietos bovo?<br />
— Nu bovo. Galiejo trejetą ketvertą klėbių sukėšt.<br />
— Ta jau galiejo pasidaryt greitį...<br />
— Mataa, reikiej tų užkaitint vistėik, tų undenį užkaitint, kad gars kėltų.<br />
— Vuo tas vanduo kažkur tėn aplinkui...<br />
— Aplinkou ons tėn vamzdžiu bov išvedžiuots, pu vėsą eje aplinkou. I aplink tus vėsus eje<br />
ugnis, aplik tus vamzdžius...<br />
— Nu ta dabaa jau žinuosiu kaap tas vanduo tenai...<br />
— Jee, šuoni bovo ir ir...<br />
— I pats prisiorbdavo.<br />
— I pats prisiorbdavo, nereikiedavo nieko.<br />
— I visaa ka tošts, vis tiek pats prisiorbdavo?<br />
— Pats prisiorbdavo, nereikies pripėlt’ niekor... Y bovo kranaa tėn, jug anus ir užsokt galies,<br />
vėskų. Bova, jagu, mataa, yr vasara, jug kartaas ka vežt nuori, jug neleisdavo anėj tų undens<br />
lauk. Vamzdžius atjungdavo, toukart kranus užsoks, nusoks tų vamzdį ka nemaišytumees<br />
važioujint. Atleis kaminą, nuvers ir ir, į tuo kamino vėitą atsisies tas furmuons...<br />
— Nu ir tėn tuoks platėsnis bovo?<br />
69
— No no, tuoks kor žemaa kamėns jau yr, ont tuo daa pasidies kuokį nuorintaas a maišą<br />
prisikėšėj kuo nuorintaas, šiaudų — ka minkščiau siedietų, i vairous tus arklius.<br />
— Bet reikiejo mokiet.<br />
— Nu jau ne kuožnas. Muokiet i pavairout. Reikiejo žinuot, vistėik apskaičiout reikiejo.<br />
Reikiejo gerus arklius, jagu vėins trauks, kėts velnio lauks — juk tėn nepavėši, apvirsi. Ne<br />
kuožnus vėins i pavažious jug dar. Tų pečių ka veš, dar taap žemiaus, vuo kūleklee, atsisiedi taap<br />
ir ir aukščiausee.<br />
— Tuo kūleklė... irgi važiuodavo ant vėršaus?<br />
— Ont vėršaus. Priekie bovo... pri tų kratytuvų tėn išeidavo ir ir tuokios dureles<br />
atsėdaruomos. Vuo tetė atsidarys tas dureles, atsisies — tėn bjauree bovo važiout... Vistėik reek<br />
nebijuot, drosee. Aukšta būdavo kūleklė, vuo tas pečius jau išeidavo žemėsnis ons jau tep,<br />
svuoris...<br />
— Čia turiejo a Tukys kažikuokį turiejo, irgi pasėdėrbės ir ons...<br />
— Tas Tukys kokiam čia kaime?<br />
— Ons bovo Ramoniškiūs ar čia kažin čia kažikor ons bovo.<br />
— Nu tų motorinių da gal žinuot kor?<br />
— Nežinau, žinau ka pri stotėis kažikas tėn turiejo, iš tuos posės, kažkas sakė, turiejo<br />
motorinį. Turiej tėn Tučiūs kažkuoks a Tėškus, a tuo a tuo... Ar ons, tuo kor čia kapsargis bovo, a<br />
tuo bruolis tėn, kas tėn bovo... Ir ons i pats važiavo, i medees kūreno. I pats važiavo. Žinau,<br />
atsimenu geraa, kad yr, esam mate, kad yr, važioujint. Mėdžių pridies. Daa jouksaam, būdavo,<br />
kad su medees.<br />
— Tėn y prie kapų tuoks mažylėlis.<br />
— Je, yr mažylėlis.<br />
— Tiek mažylėlis, bet vis tiek tekinee stuov.<br />
— Vėskas yr, je ir ir.<br />
— Žiuru, aš galvuojau išsiklaipee — ne, tiese tekinee stuov. Bet jau pluoni tie tekinee.<br />
— A nu kū tu... Tris kartus didesni bovo tievo, kaap tėn tuo kad yr.<br />
— Tėn visai mažylėlis.<br />
— Mažylėlis. Bet fasuons tuo tuo tuoks pat bovo vistėik.<br />
Vaišnienė Sigutė. Seno kirpimo meistras: [Liudvikas Knabikas] // Trečiadienio valanda<br />
(„Būdo žemaičių” priedas). — 2004. — Birž. 16. — Nr. 24 (87): L. Kazlauskienės nuotrauka<br />
„L. Knabikas vaikams demonstravo paties pagamintą kuliamosios maketą.” // Būdas žemaičių.<br />
— 2004. — Birž. 16. — Nr. 69 (813). — Visas tekstas:<br />
Devinta dešimtis žmogui sietina su poilsiu po gyvenimo darbų, tačiau Viekšniuose gyvenantis<br />
meistras Liudvikas Knabikas ilsėtis net nemoka. Savo darbo karstą pasidėjęs, be skubos toliau<br />
sau gyvena.<br />
Kokia kalba gali būti apie poilsį, jeigu visą gyvenimą dirbo, įvairių įvairiausių dirbinių<br />
primeistravo. Visų gudrybių senelis Liudvikas išmokęs, dirbdamas kitų meistrų pagalbininku.<br />
Užtekdavę pamatyti ir pats jau mokėjęs padaryti. Taip ir augo iš po meistro rankų pastatai, ratai,<br />
„šlajukai”, arkliams lankai, kubilai, karstai, kryžiai ir dar dešimtys neįvardytų praktinei naudai ir<br />
akiai pasidžiaugti skirtų dirbinių. Menas padaryti, tačiau nemažiau žavus mokėjimas apie viską<br />
su meile papasakoti. Kalba žemaitiška, seniai negirdėtų posakių ir žodžių prisodrinta. Ir<br />
nebežinai, kuo labiau žavėtis, ar stebuklinga barometro vaidmenį atliekančia sausa eglės šaka, ar<br />
pagal oro slėgį judančiu mediniu jūreiviu. Čia pat ir stogeliai pakelės smūtkeliams. Dar<br />
neužbaigta kmynų kuliamoji. Tačiau įdomių įdomiausias senovinės javų kuliamosios maketas.<br />
Net į Šiaulių muziejų prašę atiduoti tą maketą, nes tikros kuliamosios nei berasi, nei į muziejų<br />
patalpinsi. O makete viskas kaip tikroje mašinoje, tik šešis kartus sumažinta. Ir pasakoja<br />
meistras, viską čia pat parodydamas ir pavadindamas. Sužinome, kad kuliamoji buvus 6,5 m<br />
ilgio, 2,4 m aukščio ir 1,2 m pločio, o aptarnaudavo ją net 22 žmonės. Parodo meistras ir kur<br />
„dromulis”, „redelės”, „vėjalkos”, „sėita”, pelų ir šiaudų kameros. Visą kūlimo eigą<br />
pademonstruoja iki pat „pėrmlakų, ontrininkų ir tretininkų” grūdų išbyrėjimo. Išsiaiškinę apie<br />
kūlimą, imamės apžiūrinėti skiedrų drožiamosios maketą. Čia irgi viskas paaiškinama rodant<br />
makete: ir tai, kad natūroj skersmuo buvęs 3 m, ir kur „kloce” ir „klemare” yra. Nesunku<br />
70
įsivaizduoti našų dviejų žmonių darbą, kai per dieną po 100 kapų skiedrų surikiuodavo (kapa —<br />
60 vnt).<br />
Parodęs esamus ir papasakojęs apie apylinkėse likusius gaminius, senelis Liudvikas pasisako<br />
19 metų klarnetu pragrojęs. Prisimena ir kaip 1944 metais, slėpdamasis nuo vežimo į Vokietiją,<br />
šešis mėnesius ir tris paras giminaičio tvarto slėptuvėje pratūnojęs. Slėptuvė buvus tokia, kad tik<br />
keturpėsčias tilpęs, o nuo šviesos ir maisto trūkumo ėmę slinkti plaukai ir birti dantys.<br />
Medis gyvas, tad paklūsta tik gyvybę jaučiančioms rankoms. Liudviko Knabiko rankos<br />
reikalingos dar ir šiandien.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Mašinieriai. — 2004. — Liep. 18. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
— Kas dampius turieje?<br />
— Nu, tai čia bov... Erlickis turieje, Tučiūs gyveno. Vuo šėtaa Krutinis unt kalno šėtaa.<br />
— Erlickiaus vards kaip bovo?<br />
— Juons.<br />
— Vuo Krutinio?<br />
— Juons, ruoduos kad... Tai, kad ons vėsą laiką i koldavo talkuose. Gyvuliūs tai turiej<br />
Grybauskis. Argi tai žinau, kad garinis, va kuoks ons, bet mon atruodo, kad argi ne, ne savieigis<br />
bovo. Nu, paskou kas čia turiej... Tų mažųjų tokių, su motoreliu varuomų daugiau bovo. Žinau,<br />
kad bovo Mozgeris, ka turiej, va kuokį, tai ne. Mozgeris bovo. Nu mataa, ir Erlickis bovo<br />
išvežts, vėskų konfiskavo. Vuo tėn ta jau par tus ūkininkus ta jau bovo, čia vėsą Zaventę, Kegrius<br />
vėsor Krutinis. Paskou jau sūnus priaugo, jau sūnus pradiejo. Ons turiejo visuokių tų tuokių<br />
mažėsnių motorėlių ir ir lėnteles stuogams pjaustydavo.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 20. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Bovo i tuokių kūleklių, nu šitaa vaa dar Jašius Beržunskis y gyvs, ons turieje su arkliu<br />
sokama. Kor Zanė Beržunskaatė y, juk tas anuos bruolis Jašis Beržunskis y. Tai ons turiej tuo<br />
šitaa, no bovo tuoks rats, so arkliu eidavo tėn, sokdavo, y bovo kuliamuoji. Labaa daug metų, nes<br />
ons daa pėršuos mono seserėi, jau omžėnatilsi, ta jau šėši metaa, kaap mėrusi. Bet mes ka<br />
susitinkam su Jašiu da pasišnekam.<br />
— O kieno sodyba čia bov, čia va ta, kor medžiai?<br />
— A kur Turkauskio Juono? No, Turkauskio. Ana bova... Pirmiausee bov Balienės senelės.<br />
Paskou ta perleido Šarkiou Albertou.<br />
— Vuo čia pjuovė lėntas, jug mono vyrs turiejo ne vėin kuliamuoją, bet i zėimerį. No i tas<br />
[dampis — garo katilas] sokdavo. Bet tada tas, a nebovo kulkoza? Kad Grams padiedavo anam<br />
pri tuo garo katėlo. Iš Ašvienų, mergų viliuoks, numėrė tėkriause.<br />
— Vuo Žebrauskis iš kuriuo kaimo bovo?<br />
— Vuo čia iš Suovaačių.<br />
— Ta ans turiejo tų garo katėlą, a didįjį turiejo, a mažųjį?<br />
— Nu tuokį ka kuliamuoją soko, aš tų arklio jiegų i nežinau kėik tėn anų... Šėtaa Daukšas<br />
Vacluovs turieje tų motorioką. Paskou ka tas [Eselinas] nebedėrbo su tou Žebrauskiu, tai dėrbo<br />
su Daukšu, mono vyrs. Su motoriuku. Koudys y bovis, va šėtaa Marškuonie — va tuos tievs, kor<br />
dabaa Poškienė mėrė, tas bov mašinierius. Kad tuo Degočio, šėtaa kor čia bov Plougūs, tievs<br />
mėrė, tai tas irgi bov mašinieriu. Tievs jau, ne ons. Tai tada šėtaa vėsė mašinieree nešė. Kėik<br />
žinau, va i Koudys, i Daukšas, i mono vyrs va. Vuo aš kėik čia žinau, aplinkou sukuos Daukšas.<br />
Nu, o paskou mono vyrs bov iš kulkoza gavis dar „Neris” mašiną vadėnamą tų kuliamuoją. Bet<br />
kas dabaa anam soka? Kulkuoza kuoks motors? [...]. Suovačiūs va, kor tuos kiaulydės y tėn,<br />
Triušinskio buvusiajam ūkie — Stancevičius Edvards, bet jau mėrės yr. Bovo įkėšės, švėnt dėin,<br />
sak, kūlė i nutraukė ronką.<br />
— Kur tuos Padarbos bov?<br />
— Vuo če, kur bov Milieškaatė. Tėn tuoliau mėškė bov Vėlėmaatės. Tikriausee ka i Pliuskys<br />
priklausė tuom Padarbuom, tas pačiam pagelžkelie. Sidabras, Rekečiams tas daa priklausė, mūsų<br />
kaimou. Tėn Milieškaatės, Vėlėmaatės, Kresneeckio vėita, Pliuskys. Paskou daa bovo tuokia<br />
71
Statkienė. Paskou tuo Statkaatė bova... nu vat Statkaatės tuo vyro nebatsimenu pavardies. Anaa<br />
vėins bov Runkauskis, i taap įduomee numėrė. No čia suoduo bov tuokėj, čia Degočio,<br />
Šliaudario, daa kėik čia dar bov tų ūkių. I tas Ronkauskis neešė krepšius pardout’. Nu, mon<br />
vyrou, kap tuoks tas darbs, nie laik kada tus krepšius pint’. Nu ir, aš i pajėmiau tris tus krepšius,<br />
bet laimee, kad aš anam sumokiejau pinigus. Mon sąžėnė švari. Ons nueej tėn, gierė gierė ir<br />
užmėgo pas tų Šliaudarį. Čia dabaa Daukšas Juons tas a ne valdo tėk tuo žemę, tėn tėi kalnaa kur<br />
bovo. Čia bov Degočio, nu čia bov Bogužo, už Bogužo bov Lungio. Tėn Lungio bov ta dėdelė<br />
kūtė. Už Lungio va bov Vuoverio, bov Jakučių. Paskou dar Opulskio bova. [...]. Vuo tėn, kur ein<br />
tas kėts kanals, tėn bov Turkauskio mėšks, dabaa bov atėdouts tam Kėnstavičiou. Kėnstavičienė<br />
bov gėiduorka, eej į bažnyče. Anėj bov irgi kap tremtinee, anų vėita kažkor, a če pri pabrėko, kor<br />
tėn užstatyta, če bov tas mėšks atėdouts. Tėj senėje Kėnstavičee y jau mėrėj dabaa abodo. No, o<br />
tas Kenstavičioks bov iš Purvienų Gargasaatę apsiženėjes. Vuo mon tievėškė i tuo Gargaso žemė<br />
rubežiavuos, nes aš pri Mėižių ežero eso gėmus ir išaugus.<br />
— O kaip Jūsų mergautinė pavardie?<br />
— Kriaučiūnaitė. Mona tieviškė, va če Purvienaa, če mon tieviškė. O Pačerinskienės žemė va<br />
taap eje aplink mon tieviškę. Šitaa kap ej tas vėiškelis, va če tėj krūmaa, če tuoliau ežers, va če<br />
bov Pačerinskienė. Pakelie yr lėipaa dar kor bov Pačerinskienės, kor pypką rūkė. Tėn, kur bovo<br />
tuoks kelėlis su egliem išdėigts, va tėn bovo Gumuleckio dvars. Če jau pasisokont į tų Mėižių<br />
vėiškelį. Seni jau, tėn i tuos eglelės i senos. Bet ans, tas kels išeeje jau ne į če tų vėiškelį, be tėn į<br />
tų, kur tas Mėižių vėiškelis. No, tai tėn bovo Gumuleckio dvars. O paskou, va į tų galą, če dabaa<br />
nu mūsų, skaituos. Mon tai bov ontras gals. Če bov, tam Pačerinskiou daktarou priklausė. No<br />
dabaa, nu, kor seniau tas namėlis bov, kor sudegė.<br />
Apie Latvelių kapines Palnosų kaime<br />
— Aš du nabaštėkus žinau. Vėins bov — pas mono tievus karšinuos tuoks Pricis Sakalauskis.<br />
Tuoks iš tetės kažkuoks, no tuolėms giminaitis. No i tas y tėn palaiduots. Bet aš buvau daa<br />
kuokių devynių ar aštounių metų tuokia dar. Ir yra tuo Aduomo Sakalauskė mama. Ir anuo tetis<br />
tėn tėkriausee y, kor bov tas Aduomėlis, paskom Mylė ir Ancė kor bov, tad tėj irgi iš mon tetės,<br />
tuolimi gėmėnės.<br />
— A tai viekšniškis Adomėlis tas?<br />
— Ne ne ne, Palnuosūs kur bov. Ons mėrė, tuokiuos Švažienės muotėnos metėnės bov, i tuos<br />
metinies bov i, sak, va kap ej iš kambare į pryminę, išvėrt par slėnkstį. Mon krėkšt tievs ons<br />
bovo. Mūsa... kol bov tėn va kor sakau Rimonaitis kur gyveno, seniau bov tuokia Garalienė,<br />
paskou ana mėrė, bovo anuos duktie, i ta anuos duktie pardevė tam Rimonaičiou. Tai ta<br />
Garalienė prižiūriejo tus mūs kapus. No, tus senučius tai kų aš atsiminsu, ka aš negėmusi buvau<br />
kada anėj mėrė. Nes tetis mono pri pamuotės augo, o kor ta pamuotė palaiduota, aš iš vėso net<br />
nežinau. O tas senuolis, tai lygee per savaitę, ons tik savaitę, ons septintuo rugpjūčio mėrė,<br />
skaituos, vuo aš keturiuoliktuo gimiau, tai kų galiu tų tų kapavėitę atsimint. Nu vuo dabar va tuo<br />
Sakalauskio, tuo Aduomelio mamą ka laiduojuom, tai mon tetis jau mėrės bov, bovau kuokių<br />
septyniuolėkos metų, kad aš pati jau arklį vadžiau, su arklees važiavuom. Nu va, vuo putuo<br />
daugiau aš nesu ne buvusi.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Kur Jūsų ta žemė bov, a pripat ežero, a ne pri ežero?<br />
— Ne, pri ežero neprieej, unt šėn, unt Purvienus. Taap kap anoukart ka sakiau, dvaro, tuos<br />
Pačerinskienės, užeej ta žemė. Pačerinskienės baigies, prasidiej Gumuleckio.<br />
— Ka tos liepos aug visai ant tuo kelio, trylika liepų — suskaičiavau.<br />
— Senos?<br />
— Jo, senos, aukštos. Anuos aug ant tuo kelio, kur jau į Palnuosus važiout, Meižių kelio.<br />
— Nu tai va, Pačerinskienės sodyba tėn bovo. Tėn, tėn, Pačerinskienės sodyba bovo.<br />
Važioujint tou pčiu keliu, unt Vėikšnių dar... Mes seniau tou keliu važioudavuom. I paskou pruo<br />
Gumuleckio kumetyną sukdavuomies va į tų kėlį, kur če ateidavo — pro Kriaučiūnienę kur eej,<br />
kur dabar tų parvažą kap išnaikėno visai. Če bov Gumuleckio. Vuo dabaa, ka Jūs tėn suskaitiet<br />
72
tas liepas, tai va, nu tuo šitaa kelio, va kur tas bov pasisukėms ont Vėikšnių, nu tai če dar bov į<br />
Gumuleckio sodybą egleles suodintas, tai tuos irgi senos.<br />
Tetis nečiesu mėrė ir aš nu keturiuolėkos metų, pinkiuolėktus ėjau, ka būč’ buvusi nuors<br />
dvidešimt. Tetis turiėj dvidešimšėšis hektarus žemės, tris arklius, šėšis karves laikiem, po dvi<br />
veislines kiaules laikydavuom. Mo nebovo kor tarnaut’. Kriaučiūns Janis. Dėltuo, ka gryni latvee<br />
mes esam. Dėl tuos pavardies viel būs kėtaap. Sako, puonaa negeri bov. Bovo mon tetės jau<br />
snuolis turbūt. I bov do sūnaa. Jagu kam bov vėins sūnus, tam nejiemė į kariuomenę. Tai tas bov<br />
jau tas didysis kars, kuriuo aš nemačiau. Če dabaa ontrųjį karą aš mačiau. No ir... i bova... tėn<br />
dvari tuoki panelė, no mergė, kap sako, Kriaučiūnaitė. O mūsų senuoji pavardie bovo Čanka.<br />
I tas puons pajiemė vėiną sūnų perrašė unt tuo Kriaučiūnaitės, i taap mums prikėb ta Kriaučiūno<br />
pavardie. No, i tada ne vėinam, ne ontram nereikiej į kariuomenę eiti.<br />
No, anėj trys bruolee bov i Daukšienė bov sesou — Kriaučiūnaatė Paliuonė, Vacluovo Daukšo<br />
žmuona. Jug dabaa če y do oužoliokaa i didelis akmou, kor anėj bov psistatėj. Tai anėj tarnavo<br />
pas Radavičienę, va i ta Paliuonė Kriaučiūnaatė i tas Daukšas. Tėn i susipažėno.<br />
— Ka ta pypkę rūkydavo [Pačerinskienė], tai ana Marija bovo, ane? Vuo anuos vyrs bov<br />
geležinkelietis?<br />
— Gal seniau bovo, bet anų mėški mėdis užmošo. Ir anaa tuoks lėkėms — ir anuos sūnų irgi<br />
taap pat užmošo. Ir anuos martie bov tuo Ašvienų Pačerinskio duktie Halina. Bet anuos<br />
nesugveno, ana če atvažioudavo, bet ta Halina daugiau bov pas tievą, negu čia pas tuo oušvienę.<br />
Ta vėina pati bovo. Kuol stipresnė bov, nu anaa tėn bov vaikee, merges, tėn stuoviedavo<br />
dešimtimis metų. Ka aš išaugau, bov tuoksaa Ontė Vėlavičius, va bov Duomė Rimkus, va če tų<br />
Rimkų giminaitis, kor če bov. I bova Juozas Paplauskis, ir anėj metų metaas bov.<br />
— Pas tą Pančerinskienę?<br />
— Ja, pas tuo puonią. Nu ir būdavo tarnaitės dvė. Vėina skaities laukėnė, ontra, kaap jau,<br />
numėnė. Ta valgyt vėrdavo, tėn — gyvuolius šerdavo. Mėlžt’ mėlžo abėdvės, nes dėdelės bondos<br />
bov, šiemargės karvės, kėik žinau, vėsos bov, matydavau. Nu va, arklius šierė — bov atskėrs<br />
kumiečius, kas šerdavo arklius, prižiūriedavo. Bovo vinioulėka arklių, pėnkės puoras i vėins kur<br />
puonia važiavo. Juokio traktoriaus, juokiuos tėchnikos. Pusontro šimto ektarų žemės ir apdėrbo.<br />
Mūso bov dvidešimtšėši. I dėvyni araa dar. Tėn tuoliau nu mūso, tėn bov tuokia Marjuonėškė —<br />
anuos kumetyns. Do kumetynaa bovo. Tėn bovo už miškelio ontruo pusie tuoke mūrėnė, vuo če<br />
bov medėnė. No i če tuo medinie daugiausee trys kumiečee būdavo, vuo tuo mūrinie — do. No i<br />
tėj kumiečee eje irgi skaities kuožn dėin pas anuo. Nuryto nueidavo i vakarą grįždavo į savo<br />
šeimą. O tuos muotrėškos anų jau, šimtą dėinų turiejo išeit’. No ir anėj gaudavo tėn daržams<br />
žemės, karvės anų, munruods, ka ganies kartu su dvaro karviem. Ordinarijas gaudavo, grudų. Tėj<br />
kumiečee vėsi partekėj gyveno. I kiaules nusišerdavo, lašinee plaštakinee būdavo. I patys<br />
pavalgėj. Mon tetis važioudavo i malūną petliavuot’. I tėms kumiečiams nuveždavo.<br />
— Į kuokį malūną?<br />
— Į Vėikšnių ir į Gudų, kap kada. Dvijuos vėituos. Sakė, ka Gudūs lygtai geriau, o kartaas<br />
būdavo tėn dėdelės eilės, kap tėn, negaliedavo, tai Vėikšniūs dėrbdavo. O malt’ i kroupus dėrbt<br />
tai Vėikšnių malūne dėrba.<br />
— Vuo dėlkuo ana tą pypkę rūkė?<br />
— Gal iš tuo pergyvenimo.<br />
— Bet rūkė ana tikrai?<br />
— Rūkė, i mon vyrą išmuokė rūkyt. Nes, sakau, kad va anaa tų vyrą užmošo mėdis, i sūnų.<br />
Tam miškelie, tėn nu mūsų tarp anų bov tas mėšks tuoks, nu kelio ein į rytus. Anuo išvežė ne<br />
tada, ka če vėsus vežė, bet keturdešimpėrmaas metaas, jau tų pėrmūjį kartą ka bov roskee parejėj.<br />
Išvežė su kažkuoke lėngvuoje mašinele. Mes savo kėimi aiškee matiem tų dvarą, jug tėn, kas tėn<br />
bov — septyni šimtaa mėtrų. No ir... i tėktaa paskou vakų jau mūsų nieks nebleido. Ana bov, nu<br />
dar jau seniau, kaap iš nuobodomo, radiją įsivedusi. Nu vuo tėn tuokėi kap užsakuovaa<br />
važiniejuos. Bet tėn ta lėmpinė bov tada, ne elektros, niek nebov. Nu ir tada mes vakaraas<br />
nueidavuom tėn klausyties tuos radėjes. Bet aš, tuoks tas vabals, toukart ne bu, ne be nesupratau,<br />
mon bum bum i vėskas ta radėja. Pas tuo puonę bov.<br />
73
I kada mes anaa darydavuom... ana cigarietus tus ne pėrkdavo, bet pėrkdavo atskėrą tabuoką, i<br />
paskou tus gilzes. I turiėjo tuokį, no, tuokį sulenkamą tuokį metalinį tuokį, kap ons... Tėn tų<br />
pridiedavo su tabuoka, užlenkee i užmauni tų jau tų tuštį, tų cigarietą ir išspaudi į vėdų.<br />
Paskou an bov tuok’ panelę prisiviliuojusi. Mažeikytė Galina, kaap an bovo... Bovo tuoks<br />
Henriks puonaatis pas anuo, bet tas puonaatis neėlgaa pabovo, nesugyveno. Vuo taa panelee ana<br />
nurašė posė torto. Tam Paplauskiou, tam savo vyriausem darbininkou, ir... Nu bov sunegalavusi<br />
anaa sveikata, guliej Mažėikiūs liguoninie. Nu tas bov prieš keturdešimtus metus dar, ka mon<br />
tetis da bovo gyvs, ons keturdešimtrečiaas metaas y mėrės. Nu ir tad parašė anėms, da parvaževis<br />
tetis bov kap liudininks tėn. Če aplinkou nie tuokio žmuogaus, kap mon tetis bov, nebov baigis<br />
juokiuos mokyklos. A do metus į pėrmą klasę ejis, bet ons rašė tėstamėntus, ons muokiejo<br />
vėsuokius darbus, auksinių ronkų i galvuos, bet va gaisras ka bov, i pėnkdešimtdvijų metų mėrė.<br />
Daržinie, bov lėnaa mėnami, i daa tas pats susieds, tas Paplauskis mynė. Ir tuoks bovo, kad rado<br />
kelias driegnas saujas i uždiejo unt pečiaus išdžiuovint. Ir akurat tas Rimonaitis daa bovo,<br />
nebžinau dabaa daugiau gyvų žmonių, kas bovo. I tetis nusapnavo tų naktį. Reikiej grūdus<br />
išvežt’. Nu, kaap mes buvuom, dvidešimšėši ektaraa žemės, kaap jau didžiūsius šeimininkus<br />
skaitė, nes ten visi kiti, tėn Strazdauskis, tėn kas, kas vinioulėka, kas tryleka turiej. Vuo<br />
Žukauskis, Raginienė bovo tuos Lietuvuos laikų savanuoree bovo. Tėn ar eglelė, ar oužulioks.<br />
Mon traktuoristaa y paskuojėj dar, kad arė dabaa tas dėrvas kor bov, tėj jau bovo iš tuos puoniuos<br />
nuarta, če yr žemės atimta. Vuo tuo Žukauskė, pats y mėrės, vuo ta žmuona, kėik aš žinau,<br />
tebgyveno Ryguo su dukra, o sūnus Mažėikiuos. Su mon bruoliu vėinmetee, tas Bladoks. Ir y<br />
žanuots tuo Degutaate, kor aš seniau sakiau ka Degutis mašinierius kur bov. Seniau anėj<br />
atvažioudavo če. Kažkor če tuos Degutaatės žemės žiūriet. Pas munį palėkdavo mašinelę, bet<br />
dabaa ne pernaa, ne šimet nebov. No, i tas pečius karšts, ir užsidegė. Va lėnaa aukštaa. Če pečius<br />
yr, tujau pat ardaa, skaities, kur sudžiauti lėnaa, tik pradieta mint. Ir užsidegė. Nu bovo kuovo<br />
devyniuolekta, Jūzapo dėina. Nu i vėskas, i doubuo pradiejo degt’. O ont tuos doubos vėršou<br />
bovo sieklėnee duobėlaa mūsų. I tetis nuoriejo tus duobėlus numest’. Nu, galvuojo, ka užgesys tų<br />
daržėnę. Ir, tų šėtaa, ka palėp aukštaa, tėn dūmaa sujiedė plaučius anam. Ir aš žiūriu, ka tas tetis<br />
atsiklaupis, tėn vyraa neš tuom kuoptuom i pėl undenį, sakau, ka tetis nebejam tuos...Tai va,<br />
tuoks Šliaudaris Antans bov, tėn tuoliau tuoks, kalviu bov, ons tetei dėrbdavo, nebeasimenu,<br />
ruoduos a Pargauskis, kas tėn dvėjou nujiemė tuom kuoptuom jau anų leisgyvį. Ir ka parnešė į<br />
truobą, pradieje dėrbt’ tų dirbtinį kvėpavėmą, atgaivėno. I tas Žiolpa daa kaimyns, irgi už tų tėn<br />
daa lėipų biški pažiavus, bovo Žiolpos <strong>ūkis</strong>. Dabar, kėik aš žinau, Permėns Petras valdė, bet aš<br />
nežinau dabaa ons betvarko, a ons į miest parej gyventi. Bov tuoks Jankauskis daktars, tuo<br />
pačiuo, kor dabaa y ta liguonėnė, pasakė ka „tie vaikai liks be tėvo”. Kad plauče bov į potas<br />
pavertėj. No i tėik i bebov, dvidešimpenktuo i numėrė. Ir ons nebeturiej garso, kad kalbiej —<br />
šnibžduom kalbiej. Dvidešimketvėrtuo palėko pėnkdešimtdvijų metų, dvidešimpėnktuo mėrė. Va<br />
i palėkuom keturi vakaa, aš vyriause, vuo mažuoji sesou y dėvynees metaas už muni jaunesnė.<br />
Ta tetės neatsimen, tik jegu iš nuotraukos, tų nuotraukų irgi mažaa labaa yr anuo. Ir jegu<br />
susapnou kada. Ana gyven če prie Šeduvuos netuolėj.<br />
Paežerie, kor bovo tuokėj kapelee, tėn tuokės vėišnis augo seniau ir už tų zars i prasidiej<br />
Gumuleckio. Gumuleckio žemė, lygtai, kap sakė, akuriat neprieidavo tikslee pri tuo [ežero]... Bet<br />
ka puonaa ka bovo išsidalėjėj, tad prileido tų Gumuleckį irgi pri tuo ežero. Dabar, kėik aš<br />
girdiejau, kad a keturi yr išsidalėjėj. Nu bet va, Gumuleckio gal būt vakaa. O tuos Pypkuorienės<br />
tai nebie vakų.<br />
Kada mes auguom, tai bov du bruolee [Gumuleckee]. Vėins bov Rauduonbarzdis vadėnams,<br />
no anėj kap roskee tuokėj, vuo ontras bov muokytuos. Dar mono bruolį muokėno Purvienūsi. Pas<br />
Botkų bov muokykla, kažikap, a vėin žėim. Vakščiuodavo ons tėn. Gumuleckee. Kad vėins,<br />
lygtai kap roskio bovo, a ne Saša. No, i tam vėinam bova do vakaa, ontram, tėn tam<br />
muokytuojou, bov trys — dvė mergelės i sūnus. Ta vėin mergelė skambindavo per televizuorių<br />
dar, muzikė tuoki bov ir ana dėdelee, vėsa širdim nuoriejo muni išmuokint. Anėj atvažioudavo,<br />
pas mumis bovo didžiausis vėišnių suods, puo šimtaas litrų ougų surinkdavuom. Tai tėj<br />
Gumuleckee, kap če vasaruodavo, taap anėj če negyveno, no ir atvažioudavo, i da Irena — Irina,<br />
kaap ta vardu bovo ta didesniuoji. Vuo tuos mažesniuosis aš... net neatsimenu.<br />
— Tą Iriną, tą atsimenat, a ne?<br />
74
— Ja, ta kor bov... Ir ana ej tap kap raiša biški, tap kažkaap koujos anaa bov. Myliejo katėną, i<br />
guliej, katėns sudraskė. Iš tuo bov užsiruožijusios tuos kuojos, i bov tuokios susuktos. Bet ana<br />
va, ne kartą girdiejau, kap jau atsirado elektra, kap televizuorių nusipėrkuom, tai girdiedavau,<br />
kad skambėn Irina Gumuleckaitė. Ir ta Irina, tėik monėj, kap anėj važioudavo nomėi su tuom<br />
suskintuom vėišniem, ir ana veždavuos muni — muokėno skombint’. Bet, nu per vasarą kėik<br />
anėj tėn pabūdavo, anėj išvažioudavo ir ačiū Dievou ka tik išvažiavo.<br />
„Balandelis” — bovo pravardie. Nuvažiou į Spruogėškę, tai mes, kaap jau begaliejuom,<br />
liekiem į Vėikšnius, omžinatilsi, šimet numėrė Tumkevičienė, pas Amylelę vaistų. Vu tai ons, tai:<br />
„Balandeli, negalima, tokių neduodama...” O nueiseem pas Amylelę, i gaudavuom.<br />
— Kėik tėn tų Pančerinskių iš vėso bov?<br />
— Nu tai daktars Pačerinskis ir Ašvienų Pačerinskis. Če bov Pačerinskio, vuo če tujau pat<br />
Daugėrds bovo. Tas Ašvienų, kor bovo pri tuo Daugėrdo, tas biednaa gyveno. Aš nežinau, kor<br />
anuo ta žmuona kada bov. Kad anam bovo dvė dukterys bovoses, bet ta vėina če mažaa<br />
egzistavo, tiktaa tuos Pačerinskienės ta martie, ta Halina. Nes ans no tuokį pėino surinkėmo<br />
punktą turiejo. Ir tetis veždavo tėn pėiną nuryt, kartaas ir aš nuvažioudavau kartu tėn pasižvalgyt,<br />
tai pavasarį, dar žuolies nebūdavo, prikėrs eglišakių kėimi i paleis gyvuolius ganytėis. Taap kad<br />
skrumnus tuoks puons bov.<br />
— Nu api tų daktarą kų nuors ar atsimenat, Edvars, a ne, bov?<br />
— Kad ons jau bov susidiejis su ta Lignickaate, apsiženėjis, ar ons... Kad vuo tuoki, no<br />
negraži kalba ej, kad ans pasiimdavo tuo tuoki kap tarnaitę, išsiveždavo: „Maryte, tai čia mūsų<br />
laukai, miškai ir ežerai. Maryte, būk mano žmona”. Tuoki vėsi tėn aplinkinee apie tų daktarą<br />
šnekiej. Va aš anų mačiau maža, nes kėto daktaro nikor nebov. Paskou jug ons turiejo Vėikšniūs<br />
dar namą didelį. [...].<br />
— Čia stuotie yr buvusi mokykla?<br />
— Smetuono laikaas, nes aš laikiau egzaminus iš ketvirtuos klasės. Mes Purvienūs<br />
muokinuomies, i bova če stuoties... Va kor bovo Bakanienė, ta Vuozgirdaatė buvusiuoji, kur<br />
kriautuvie dėrbo, ta bovo, paskou bovo tuokia Perminaatė Elvyra viel, tas Permėns pri gelžkelio<br />
dėrbo. Anuos bovo jau Rekečiūs. Ir daa bovo iš Maigų atvežti keli vaikaa, i Maigų muokytuoja<br />
bovo. No, vuo tai tėn taas laikaas — ta trisdešimdėvintaas metaas, kap tas bov.<br />
— Tame raudoname name?<br />
— Ja, nu gatvės tuo pusie, tuo klasie mes rašiem. I tų lietuvių kalbuos diktantą, i matematiką<br />
če rašie... dėrbuom.<br />
— Kas mokytojaa bov, a vyrs bovo kuoks?<br />
— Bova. Bovo vėina jauna panelė, ta iš Maigų a nebovo ta.<br />
— Kėik tėn tų vaikų būdavo?<br />
— Pu septynis. Mes irgi septyni buvom.<br />
— A kiek klasių?<br />
— Nu keturis būdavo. Pėrmuo būdavo daugiau, paskou untruo, trečiuo... Jau atein ketvėrtuoją<br />
— jau pėimenys, i nubyriedavo, reikiedavo eit douną užsidėrbt. Nu kad aš tik egzaminus laikiau<br />
kelis dėinas, tėik težinau. Mūsų bova muokykla Purvienūs, bet dabaa y nugriauta, pas tuokį<br />
Botkų. Tas Botkus turiej turiej tuoki seną truobelę i paskou staties nauji. Nebov kėtor muokyklas,<br />
no valdžia tėn so anou susitarė, i tad vėinam gali bov ta klasė, vuo ontrami gali bov kambrėlis i<br />
vėrtuvė — muokytuoja gyveno. I dar, pernaa, kėik žinau, ta muokytuoja Kaune dabaa gyven, kur<br />
tėn Purvienūs. Ana bova Samuilytė ir apsiženėj Steponavičių. Purvienų muokytuos bovo<br />
Baltrušaitis. O čia stuotie bov irgi vyrėšks. Mūsų tai bajoras Baltrušaitis, kėik aš žinau. Nes ons<br />
tedėrbo nu Kaliedų. Kuol aš ejau į muokyklą, mon tetis vės laik bov tievų kumiteto pirmininku.<br />
No, vėiną išleist, kėtą priimt reikiej, vėsus tėn tus aktus rašyt ir ons vėsą laiką munį kartu vedies,<br />
nes aš buvau tetis duktie. Nelaiku palėkau... nebūčiau siediejus če. Turiejuom gerus užmuojus.<br />
Šešis klases reikiejo baigt, i keturis metus muokytuojų seminariją. I mono palinkėms bovo būt<br />
muokytuoja, nes aš ketvėrtą klasę baigiau vėinaas pėnketaas. I paskou pėnktą klasę ejau jau<br />
Vėikšniūse, tuo be priestato dar. Ir tada, tas jau bov ruskis. Ka reikiej rusų kalbą muokytėis, tai ta<br />
mon bov tik trejets. I tada tuo pabaigus, tada mes ejuom abėdvė su sesere, omžinatilsi, jau kor<br />
mėrusi, metaas bov jaunesnė, i ta sesou nelabaa geraa muokėnuos. I ton tetis sakė, kas nuor<br />
muokintėis, tas tegul ein į muokyklą, vuo ta tegol paded mamaa darboutėis. I tada aš ejau į ontrą<br />
75
klasę, kap seniau bov aštounis klasis, netaap bov, šeši skyree. Ta šėtaa Žilinskaatė Aldona, no tuo<br />
Liniauskio žmuona, kor mėrės yr, tas jaunasis, kor bovo chirurgs, no ir ana pati dėrba no seselė<br />
pri gimdymo, akušerė, Purvienūs anų tas <strong>ūkis</strong>, Žilinskio, da tebier, no ir, va, ėjuom kartu į<br />
Vėikšnius. Paskou dabaa daa y tuoke muokytuoja buvusi Žiolpaatė — Končienė Emilija, mon<br />
klasiuokė irgi buvusi. Bet tas bovo a keturdešimtrečiaas metaas ir bovo mums ta, kur sakiau,<br />
gyvenimo tragėdija, numėrė tetis, aš pati susėrgau, nes aš va tam lediniam undenie iki posės<br />
blauzdų stuoviejau, su kibiru į kibirą siemiau undenį kuol gaisrinės atvažiavo. Ir tada aš buvau<br />
susėrgusi tap. Bovo Vasaris pavarde tuoks auklietuos pavarde, ka ons atvažiavo pažiūriet’, tai<br />
sako, no iš gestų dar galietų sakyt, kad ta, bet iš veido, sako, tavis nebegal atpažint’. Aš vėsa<br />
buvau skaudulees išmesta vėsuokees. Jankauskis daktars tuoks Vėikšnių gydė. Paskou daa į<br />
Mažėikius bov pas tuokį Šalkauskį nuvežėj. Jau tada tetės nebebovo. Mama vėina bovo. Da<br />
žinau ka pas tų Šalkauskį nuoriejau ka mama kartu eitų į tų kambarį, tas sako, no a pri berniukų<br />
kad nuoriesi eit, irgi mamą vesies? Sakau, taip, daktare, vesiuos. Tuoks mono gyvenėms bovo.<br />
Palėkau i palėkau, i nikuokių muokslų nebepasiekiau, vuo i dvidešimtsvėinų metų ištekiejau. Už<br />
Eselino.<br />
— Į čia atsikraustiet?<br />
— Če, nes anam bova irgi, ons bovo senbernis ir, nu, skaituos, su mama gyveno. O čia<br />
šeimininkavo anuo bruolis su žmuona. Tas nams. Už munį dėšim metų senėsnis. Aštuniuolėktaas<br />
statyts. Omžinatilsi Lėvits rašė tų išvežėmo aktą. Parašė — vėinaa posė namo. Vėinam bruoliou<br />
ir ontram tam, vėins su žmuona, vuo tas mono vyrs su mama. Tėj palėko, no i taa mamaa vėskų,<br />
kas lėko, tas i mono vyrou palėko. Nu anus išvežė, nu alijuošius žydiejo tami laiki. Ir labaa ta<br />
mama pasiliguoje iš tuo pergyvenėmo, no vo mes buvuom senee pažįstami, pryšu pryšaas, ar į<br />
laiduotuves, a kor, nu vėsor, bažnyčiuo susitikdavuom, visi kap rėikint. Tėj latvee bovo ir ir mes<br />
taap pat. Juk če tas šėtaa yr Jiesalo <strong>ūkis</strong>, no, mono vyro senelis, iš Lėipuojes če parejis. Važiavo<br />
pru šalį, patėko ta suodyba, nu ir nusipėrko, va keno bovo, kas če pėrma gyveno... Mes če kėimi,<br />
kur y tuoks kalnėlis, če bovo ta senuoji truoba. Ir anuo ka pastatė, tai mono vyrs dėvynių metų<br />
bovo. Sakė, nenuoriejo eit iš tuos senuosis. Baba irgi išvažiavo, ta oušvienė pas dukrą savo<br />
gyvent, nes mums ta šeima sudidiejo. O anėj tėi iš Tučių Žvaigždinaa tuokėj bovo untaa... Nu ta<br />
Žvaigždinienė bov vyro sesou. Anėj vėinodu bov ir anėj turiej cielą namą, anėms nebova nieks<br />
atimta.<br />
— Jūsų vyrs kaip bov, Fricis ar Fricas?<br />
— Fricis.<br />
— I sūnus viens Fricis?<br />
— Didysis. Tas senbernis.<br />
— Nu Pranas lietuviškai būt?<br />
— Ir y Pranas. Pu karo vėsur anam, vėsūs dukumentūs y Pranas. Bet, va, aš toriu pėrmuos<br />
kumunijes anuo pažymiejėma latvėšką, y Fricis. Ir tada va, tas, nu senelis ka parvažiavo če, tai<br />
paskou, nežinau, tam sūnou savo, skaituos, mono jau oušviou, aš mažaa i tų oušvį tepažinau, nes<br />
ons keturdešimtontraas metaas mėrės yr. I tas Ernests, tas bruolis tas keturdešimtpėrmaas<br />
apsiženėj, no jau tas tievs pradiej negalout. No i anėj savo če tik šešiuolėka ektarų... Nu<br />
neužteko, anėj če iš tų ruskynų numuodavuos, pašarou i ganyklaa, nes laikė pu keturis karves, po<br />
tris arklius. No i avys, kas jau bovo seniau būtėns reikals. Iš kuo apsiriedyt, reikiej apsiaut,<br />
pėrštėnes, kuojėnes. Kap tų žėnuoj pėrkt’. Vasarą linėnės — pakulėnės bov, dar mon kažkor unt<br />
truobuos svaidies linėnės kuojėnės. Pašukėnes, kap sakydavo tėn, no kap šukou tus lėnus, su<br />
lėnaas apmet, pašukuom paskou ataud — vasaraa kelnes vyraa nešiuojo. No, kad būtom viesiau,<br />
jug reikiejo vėsas dėrvas su dalgees nupjaut’. Nebov juokių, tų šitaa, pjaunamųjų, nieko. Nu tada<br />
ka gyvenuom, ta baisee pergyvenuom unt tuo ka mainysees kėtaap. Nebov sunkee. Savo darbą<br />
dėrbaa, žėnaa, pradiejee, a tėn daržas raut’, a bolbes kast’, nu i tėn savaitę dirbi tų darbą, tų<br />
padėrbaa — kėtą.<br />
Ta Kresnickienė, must bovo, pėrmaasis vyrs Sidabras, kaap če. Nu kor, neatsymenat, kor<br />
Černauskaaatės gyveno, Olga tuoke, paskou Nina, anuos duktie, nu tuo kryžiaus bov kelėlis i<br />
dėrvas, seniau bov daa lėips vėins palėkis. Bovo tuokia sena truoba, paskou anuos už galo<br />
gyveno. Vėinuo pusie tuos truobuos uožkos bov pryrėštos, ontruo pusie luovos — pačios guliejo.<br />
76
Če dar bovo, nu stuoties lig mūsų trijuos vėituos, pri tuos pušėis, če kur yr, irgi bovis<br />
kažkuoks švėntasis. Nu tukiuo... kap dieželie, prikalts. I paskou Nagio pamiškelie, dabaa jau y<br />
nugriovės, tas viel bovo. Ne kryžius, bet tuoks, nu stolps pastatyts ir irgi dar kažkuoks. Švėntuoji<br />
Barbuora. Nagio miškėlis. Mon vyrs dar atsimen, kor če dabaa Stuoniaus tėi javaa yr, tas vėsas<br />
kamps bovo didžiausios pušys, didžiausis mėšks. No, išpjuovė, sakė, pragierė, pardevė, nebier.<br />
Pėrm vokiečee įsimetė tėn miškūse, Gargaso, Vaitkaus miškelie, už mūsų į Purvienus, į šiaurę,<br />
skaituos, i vėinuo pusie kelio, i kėtuo pusie kelio.<br />
— A tas Gargasas Antans, kur gieduorius bovo?<br />
— Ja, mono susieds, žemė prieje pri mūsų mėško, už anuo tujau pat bovo Ūkanis.<br />
— Žebrauskis...<br />
— Aduoms. No ka vėins malūns bovo če Barkaus, pakelie, kor dabar gyven tas Baguočius, o<br />
kėts y bovis malūns tuoliau, Smilgys tuoks tuoks bovo. Bet ons bov išvežts pas Barkų.<br />
Baguočius jug dabar yr nusipėrkis.<br />
— A čia žyds gyveno?<br />
— Nu če šitaa, kor dabaa tas Valdajevs gyven, jug če grūdus supėrkdavo. Jug če pakeliee bov<br />
trys tuos klietis. Vėin bov pryšaas Liutkaatee mažne, tėn esam par kulkuoza laukus rinkėj<br />
akmenis. Žyds bovo. I trečiuoj bov kor Stancevyčio yr va, kap per gelžkelį pervažiouji, nu ta<br />
truobelė. Nesene anuo nugriuovė. I tėn daa bov tokėi... seni medee tokėi, dabaa dilgielyns bier.<br />
— I visuos tuos trijuos žydaa bov?<br />
— Bovo žydaa i varė konkurėnti. No, kas vežė tus javus pardout’: „Ui, parduok man, aš<br />
duosiu brangiau. Nu nevežk ten, aš duosiu brangiau”. Va, če žydo klietis bov, nes bov, če<br />
supėrkdavo į stuotį, į vaguonus pėldavo i veždavo. Ne vardo, ne pavardies nežinau.<br />
Tėi pirmėjee, Kontenee, Levuons i Ruožė. Tėi pimėjee pradiej če gyvent’. Ka aš parejau, ta<br />
tėi če bov įsikūrėi. I paskou iš če anėi išvažiavo i Mažėikius. Mažėikiūs namelį y pasistatėi, tė tas<br />
Kontėnis eiguliu dėrbo, bet jau y mėrės.<br />
Če bovo trys žydų klietės. Tada su arklees vėskas bovo vežams, jug ne su mašinuom<br />
kuokiuom. Je je, če žydo klietė.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 29. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Liauksmino namas dabar Liutkutės, a ne?<br />
— No, jug Liotkaa bov nupėrkėj. Tas Liotkus neilgaa gyveno, greitaa numėrė. Senuoji<br />
Liutkienė tik ilgaa palėka, i ta duktie...<br />
— Žebrauskis Aduoms.<br />
— Bet ans i muzikants bov?<br />
— Ja, ja. Anuo vestuvių dėina. Vuo mon vyrs — driaugs...<br />
— Olga šita, kaip anuos pagal vyrą pavardie?<br />
— Žvaizdinienė, Žvaizdinienės.<br />
— Ir Tučiuos gyveno?<br />
— Ja, Tučiūs, antrūsiūs Tučiūs.<br />
— Bet jau mėrusi dabaa?<br />
— Mėrusi...<br />
— A kelintais metais čia bov tuos laiduotuvės panašiai?<br />
— Če dar Smetuono laikaas.<br />
— A kuokia če bažnyčia yr?<br />
— Vėikšnių, Vėikšnių.<br />
— Če yr šitas...<br />
— Daukšas. Tuo vėina netasiminiau, tuo nešiejo kor bovo.Tuo vat nežinau, tuoks jauns. Če<br />
Koudys, i če mon vyrs Eselinas Fricis. Pu kara, vuo dar kas, kur bov tas Burba, daktars tas, nu tai<br />
ons... anėi tėn driaugavo, no, žinaa tėn, lašinių, kuo ans tėn nunešė, padarė dukumentus, kad ons<br />
y nesveiks — į kariuomenę nejiemė...<br />
— Aduomo vestovės, šitaa Aduoms.<br />
— Pats negruodavo če?<br />
77
— Če jau ne, če, aš tikslee nežinau, če a nier tiktaa Pukščee, tėj muzikontaa. Ka če tuokėj<br />
augėj...<br />
— Prie malūno... Če vyrs Jūsų kažkur stuov, a ne?<br />
— Šitaa.<br />
— Ta dabar ans yra antras iš kairės.<br />
— No. O če vyro bruolis tas, Ernestas.<br />
— Aha, tai Ernestas tas, kur aukščiausias stovi prie gelžėnio...<br />
— Kaip Jūs apsiženijuot, iki ženatvės kų ons [vyrs] dėrbo?<br />
— Kuliamuoją mašiną bovo pats pasidėrbes...<br />
— Ak ans jau turiej?<br />
— Turiej.<br />
— Panašee nuo kelintų metų ons turiej? Bet jau Smetuons laikais?<br />
— Ja.<br />
— Kada ženijuoties?<br />
— Keturdešimtdėvintaas.<br />
— Tai jau ans tada turiejo?<br />
— No. Ir kada bov kūlėms, o jeigu nebov kūlėms, tad ons turiej tų zeimerį, pjuovė lėntas. No<br />
su tou zeimeriu vėsaap bovo. Išvažioudavo pas žmuonis. Balkee pažvežt’ sunkiau, vuo anų, tų<br />
zeimerį lėngviau nuvežt’. I vėskų išvežė į „Rauduonuojo vieliavą”, i tėn sujiedė viskų. Šėtaa,<br />
zeimerį kad išvežė — akurat mūsų metrikacėjis dėiną. Ka bov vyro bruolis išvežts, če ta baba<br />
serg, nikuokių iškilmių nebov. Buvusiuojuo klebuonijuo tada bov tas vykduomaasis, i nuejuom. I<br />
pareinam, če jau susikriuovėj, vyrou jau bov sakyta, kad išveš, ir dar tas, kor sakiau, Aduoms<br />
Sakalauskis, kartu bov, sak, išvežam, bet parvežt’ kažin a beparvešeem. Taap i bov. Bet anėj<br />
nupėrko Latvijuo tų gatarą, kur pas Čiožę [Čiužą Liudviką] bov, su taas ėlgaas, ne apalees,<br />
pjūklaas. I tada ons jau nebepergyveno, ons tėn dėrbo vėstėik tou gataristu. Nu, meistrasmašinierius.<br />
— I ans ilgaa tėn išdėrbo?<br />
— Nu, ėlgaa, jug ka ons niekor nebov dėrbės valdėškaa, anam kuolūkie reikiej dėrbt’. Daa<br />
vaikiokaa dėrbdavo, jau kap didesni. Nu, pu darba, kad žmuonis nuoriedavo išsipjaut’, i sūnaa<br />
padiedavo, anam didėsnis pelns bov. Aš pati kiaules šieriau kuoki pusontrų metų, nu taap kaap<br />
kėtuos nebovo. Jau do sūnaa bov, paskou aš palėkau su dukra nieščia ir nebešieriau. Ir unt anuo<br />
rašiau, kad anam tuos pėnsėjis šėik tėik būtom — senatvė bov, vuo stažo neturiejo. Tas durpyns<br />
tik vasarą...<br />
— Žebrauskis garo katilą turiej.<br />
— Nu ar anie taip važiniedavo koldami?<br />
— No.<br />
— A tuoli nuvažiuodavo?<br />
— Daugiau kap iš Vėikšnių parapėjis išvažioudavo, tap, kap anėj ka sakydavo. I mums<br />
daugiausee va taap — puonia Pačerinskienee nujiemė kolt’, ir iš anuos vėsumet pas mumis<br />
važiavo. Kėik aš atsimenu. Kad aš sakiau, ka tas Beržunskis Jašis turiej tuo arklėnę mašėną...<br />
— Kur tas Beržunskis Jašis tuo metu gyveno, kuri ta sodyba bovo anuo?<br />
— Nu muokykla kur mūsų bovo [Rekečių], pri gelžkelio... nudegėno ta Milda [mokytojos<br />
Buivydienės duktė]. Jug tėn mon vakaa vėsi keturi ejo į muokyklą. Tik Alduoniou nebebovo...<br />
Jašius bov apsiženėjis su ta Degutaate, kaap ana bov, dabaa netaap senee ana kada če mėrė, a<br />
pernaa. Sakė, sesers duktie, kas tėn, anuo nukaršėno, vakų nebeturiej anėj. Tas bov tuoks<br />
joukdarys...<br />
— A tas Jašius, o kap tas vards tuoks keists?<br />
— A nebovo Juons, ka tas vėins Jūzaps, vėins Kuostis, vuo tų vėsi Jašiu vadėno...<br />
— Ta i tuo kulamuoją mašiną į „Rauduonuoją vieliavą” pajiemė?<br />
— Ja. Ir ons pats matė ka bovo tų vėršų nuardėj, nu ta apače palėkusi, tekėnee, kap priekabą<br />
bovo pasidėrbėj. Dampis, nežinau, kor tų dampį. Nes paskou tuokį laikuotarpį dėrbo su Daukšu,<br />
su motoru. Nes tas Žebrauskis... išsikielė anėj visi į Mažėikius, Vytauto gatvie daugiausee, tėn<br />
išsipėrko namus. I dabaa kėik visi mėrėj, tik vėina bie duktie. Poškienė, tai Poškienee tas Poškus<br />
y mėrės.<br />
78
— Jūsų vyrs biški dėrbo kuolūkie su dampiu?<br />
— Tai tas [dampis] kuolūkio bovo, a iš kuoki žmuogaus atimts. Tėn Radavičienės dvare ėlgaa<br />
anėj dėrbo su Gramu. Grams anam tas padiejies bovo. No, i če ka parvažiavo, irgi Grams bovo,<br />
če Turkauskio tuo suodybuo bovo, če dėrbo anėj irgi. Bet tas ne Žebrauskio. Žebrauskis bovo<br />
pasitraukis, ar ons pardevė, ar kaap ons prarado. Kad su Daukšu, su motoru. Daukšas kažkuokį<br />
motorėlį turiejo.<br />
Knabikas Liudvikas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio pokalbis su Liudviku Knabiku Fermos<br />
kaime. — 2004. — Liep. 30; Rugpj. 1. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Liudvikas Knabikas kalba žemaičiuodamas, kartais gryna žemaičių tarme, bet gana dažnai tus<br />
pačius žodžius taria dvejopai. Kalba pavartodamas ir keletą tikrai senų žemaitiškų žodžių, todėl<br />
čia bandyta tiksliau užrašyti tarimą, kiek tai įmanoma nenaudojant kalbininkų rekomenduojamų,<br />
tačiau skaitytojams nepriimtinų, svetimų ženklų.<br />
— Nu pėimens pri varstuoto.<br />
— Nuo kokių 14—15 metų?<br />
— Nu nu no, aštounių metų bovau pėimou jau. Aš esu gėmės dvėdešimtretees metaas.<br />
— A kaap vards Jūsų?<br />
— Liodvėks. Knabėks... No, ir dabar, i dabar aš pėrmūsius metus išejau tarnaut Smetuono<br />
laiki pas Jiesolą, jegu žėnaa, kor gyveno. Kor apsižanėje su Kriaučiūnaate. Pri tuo tieva tarnavau.<br />
Dabar če y trečia karta jau. Pagalvuok, kėik metų tas y. Jug aš jau dabar devintą dėšimtį einu.<br />
Dvidešimtrečees gėmės i balondže dvylėktą. Tik Smetuonos laikūse bovo taap: kumet nuvežė<br />
krikštyti į bažnyčę, ta tada surašė dukumentus. Munį nustumė cielus metus į ožpakalį. I pėnsėja<br />
ožpakalie, ir vėsė darbaa. Dvėdešimketvėrta... data, mienou dvylėkts... palėko tas pats. I<br />
kariuomenę aš i taap nejau. Aš vokiečių laiki buvau pasisliepis biški, mon reikiej... Šešius<br />
mienesius tris paras saulės neregiejau, mienesį regiejau. No, iš tuo pasisliepėmo monėi neblėko<br />
ne plaukų unt galvuos, nieko, nusmoko vėskas. Ėr ėr ėr vuo paskou ka jau rusaa... vuokitee če<br />
bov, rusaa ka parej, paskutinį laiką, anėj tujau taukš monėi... aš nu jau buvau... išbiegau į Latviją.<br />
Latvijuo ėr ėr ėr sauli tik pamačiau ka teip patekiej ir šitaa dabar aš pavijau če iš Latvijuos kap<br />
jau, kap parsitraukė fronts, untaa kap jau rusaa užeje, pagirių treč’ dėin zars monėi šaukėmą į<br />
armiją, stuot į kariuomenę. Vuo Latvijuo tėn tebžiburiou, tebtrat, šauduos. Aš tujau į gėlžkelį<br />
staigee. I mono vėsas karo laiks praej gėlžkelie. Pasibaigė kars, ir aš iš gelžkelio apėnt<br />
pasitraukiau i pradiejau eidams i būdavuot, i daržines būdavuot ėr už darbininką pats. Posę metų<br />
už darbininką ejau. Botkos tuoks če bov Untanėlis, gers meistras. Pri anuo ejau dėrbt, paskou aš<br />
pats pradiejau būdavuot’.<br />
— Kur gimiet?<br />
— Plougų kame. Če pat. Nu nu nu, Knabėks mašinierius... Ons bov padėrbės trisdešimšėšias<br />
mašinas savo laike. Knabėks, Liodvėks irgi. Pėrma dėrbo mažas tuokes, arklėnes. Kūmėns<br />
monėi. Tetės bruolis. Mon tetušis bov Jūzaps. Vuo aš tris daa padiejau anam dėrbt tėkras<br />
mašinas. Ir par mienesį reek padėrbt’ mašėną. Trys kalvee kal. Mašineriją kal. Kame tik kuokius<br />
gelžinius, daug lonkstymo, visuokių darbų yr. Ėr ėr, ėr trys žmuonis... Ons vakščiuojo, pėrma<br />
liob daa padies, paskou priš galą jau nebdėrbo niek, tik pasijiemis ons alupką vadėnamą (paišėlį),<br />
pasijiemis ons alupką ėr cuoliauką, i vakščiuos. Mierous, brieš, mieroudams. I par mienesį reek<br />
padėrbt mašėną.<br />
— Ar ans darydavo tas mašinas pas save namie?<br />
— Nomėi nomėi nomėi. Plougūse. Par žėimą, par žėimą vėins... du metu dėrbuom. Pu dvė par<br />
vasarą. Vuo taap kuožną meet pu vėiną. Kuožną meet pu vėiną mašėną naują. Ir, užsako anam,<br />
par žėim tekinius susidėrb. Lėntų jau reik, abliuotas, špuntuotas, gatavas. Pas Požerskį če bov<br />
gatars, lentpjūvė, skaituos. No ėr če če če, turies gatavas lėntas, prisiruoš... Je, apsisiejo, sieja<br />
pasibaigė... Pasistatė tekinius, ašis... Nu apkalti... pasistatė, diej vaservagį, no nusimatavo, kaap<br />
reek viskų, išsilygėno ėr ėr ėr... ėr nusistataa, ėr pradedi dėrbt. Žėnaa, ons turiej, motors bov,<br />
zeimarėlis bov, grėžamasis bov, motors soko. Blakstuons. Tėn bovo anam „Internacionals”,<br />
vuokėšks. Senuos laiduos. Nebie, nebier dabaa niekor.<br />
— Kalvis ka kaldavo, a tėn pat pas anų būdavo?<br />
79
— Ne-e. Knabėks turiej kalvę. Bet teep dėdelee mažaa, jegu kų reek pataisyt biškį, a parlėnkt,<br />
a kų nuorintaas... Pri stuoties bovo do kalvee, bov Vėlks Ignacius, Česnauskis bov kalvis. Do<br />
kalvee. I paskou bov, šitaa, Baltutis Jūzaps. Vuo mašinerijos — kėtą kartą bovo Kochalskis, če<br />
pryš Požerskiou. Ruskis bov. Tas dėdlę geraa drumulius dėrbo, mantelius, skaituos, apačiuo kur<br />
yr. Štiftinius. Paskou Kochalskis jau paseno, nebgaliej. Mantelis apačiuo. No, vuo vuo, paskou<br />
dar Krutinis pradiej dėrbt. O Krutinis i garo katilus dėrbo. Tik nežinau, cilindrus a ons grėžė a<br />
negrėžė. Vuo taap šitaa, liob, a kame ons, a Šiauliūsi, nepasakysiu, depove, depe, kur traukinius<br />
remontuo, garo katilus tus. Tad tas liob keturių jiegų — šešių jiegų garo katilus padėrbs. Keturių<br />
jiegų bovo jau stombūs garo katilaa. Dėdeles mašinas soko. Kaap dylika jiegų — aštuoniuolėka<br />
jiegų motors.<br />
— O tas prie kapų kur stuov mažylėlis dampėlis?<br />
— Ooo tas, kuokių tijų jiegų tiktaa.<br />
— Vuo tėn Suovaičiūs, kur tų viejinį malūną turiej...<br />
— Smilgys.<br />
— A tėn nedarė mašinų? A kūlėklių arba dampių... A tėn do malūnaa bovo?<br />
— Nežinau... Suovačiūs’ aš nežinau ontro malūno.<br />
— Ar tų patį atitraukė?<br />
— Pas Barkų. Tų patį parpjuovė par posę, partraukė če... Vuo negaliu pasakyt, ar Smilgys pats<br />
dėrbo, ar anam kas kėts dėrbo. Smilgys tik tris hektarus žemės teturiejo, o mašinierius bovo. Ir<br />
vuo, mataa, ir išgrūdo į Sibirą. Je, ons mašiną turiej, Smilgys, kulamuoją.<br />
Mūsų tetė, Knabėks Jūzaps, kap tik ir ejo su Knabėko mašinuoms kolt’ vėsą beveik omžių. Ir<br />
ont kuožną met bov nauja mašina. Bepigi anam nekolt’ bovo. Ka būs žėima šalta jau, rudenį kols.<br />
Parvažious če į Fermą pas Petrą Linkėvičių, če paskutinis nams bov, dabaa da y do užsistatėj<br />
daugiau. Tada visumat pabėngt’ liob pasiims i munį. Aš jau buvau aštouniuolikinis —<br />
šešiuolikinis tuoks. Žėimą ons pareis į truobą, da žinaa jug i čerką nugers, i šeep i taap. No, vuo<br />
munį pastatys pri mašinos. Ons ateis, aš eisiu pasišildyt į truobą. Tas bovo visumat pu Kalėdų<br />
dar. Parvažiousem į Fermą kolt’.<br />
Tiktaa bov Rekečiūse Degutis Pranis, turiejo mašiną. Koldams ejo. Bet ons mažaa, Degutis, i<br />
tekūlė. Liob somdys Koudys tuoks Rekėčių tėn. Gaspaduorius žmuogus bovo. Bet ons ejo geriau<br />
kolt’, ne žiūriejo savo ūkio. Gaspadėnė tvarkies su ūkiu. Tas Degutis su garo katilu. Paskou<br />
Maigūse Liaučius Untuons bov. Vėiną mašiną bovo Knabėks... padėrbo, Liaučius nupėrkės. Vuo<br />
ontras nežinau iš kor bovo pėrkės. Ar iš Urvikių Končius anam bovo padėrbės, nebatmenu.<br />
Kalvie dėrbau ėr ėr, padėrbsiu i tekinius. Padėrbsiu tekinius, reek apkalt’. Važioujamus ratais.<br />
Ketursdešimsdevintaas metaas aš apsižanijau ir išejau į Žiogaačių kaimą, ir tėn pragyvenau lig<br />
tūkstontis devyni šimtaa devynisdešimstrečių vasario trečiuos. Ta tiktaa parejau iš tų Žiogaačių<br />
če į Vėikšnius. Tuos truobuos aš nestatiau, nupėrkuom taap, tuoki negatavą. Tėn dabar žėnts<br />
gyven. Didelis gyvenėms bov. Nu ne taap didelis — devyni pastataa i vėsė dėdeli.<br />
Bimbalyns tas y Žiuogaačių irgi, šis gals, Žiogaačių kaims. Žiuogaačių yr va, sėptyni<br />
kilometraa nu Ryguos gelžkelio iki Šiaulių gelžkelio, du kilometraa platomo, vuo sėptyni<br />
kilometraa ilgomo, tuoks kaims y Žiuogaačių.<br />
— Iš Žiogaičių pusės a žinuot kuokius mašinierius?<br />
— Gėidra Kazimiers kėtą kart bovo, bet tas y senee kapūse. Motorą turiejo... Ėndrioška tuoks<br />
bovo, irgi garo katėlą turiejo. Gargždūse gyveno, jau Gargždų kaimelie. Ėndrioška bovo<br />
Augustėns. Tiktaa Suovačiūs Smilgys.<br />
— Atvažiavo pas Knabėką, sulygo, tūstonti do šimtaa litų bovo, mašėną padėrbt, už mašėną.<br />
Jiesals pats dėrbuos. Aš ontrųjį meet pas Jiesolą tarnavau, ka Pranis — Fricis dėrbuos mašėną...<br />
Aš pas Jiesolą keturis metus ištarnavau. Pas Praniaus tievą. Anėi nežanuoti bovo, i dar su<br />
Kriaučiūnaate tiktaa ketvėrtųjį metą pradiej kažkaap tėn ons draugaut biški, viliuotėis tuo<br />
Kriaučiūnaatę. Aš jau buvau išeejis, nebsomdė ons, rukou, reek mažintėis su gyvulees. Eee,<br />
palauk, kuoks tėn gaspaduorius bovo, begalinis kėt kart, Jiesals. Iš Maigų Dargis Untuons<br />
važiniejuos, į savaitę do sykiu, do kartu atvažious. Nupasakuos, nupasakuos, daugiau unt<br />
puopieriaus surašys viskų — išmierus, Dargis Untuons iš Maigų. No ėr ta toukart dėrbs. Bet anėi<br />
ėlgaa dėrbo, neišeej anėms par mienesį mašina. Ir aš pats, ka gyvenau ūkie, kada apsižanijau,<br />
radau tuoki mašiną, nu jau aplaužytą. Aš par naują anuo parsitvarkiau, atsiremontuojau, dar<br />
80
aukštėnau, pailgint’ nebėlgėnau, užteko tuo ėlgomo anuos. Nu tada šeši i posė mėtro ilgomo išeis<br />
mašina.<br />
— Kaap šėtuu... Beržunskį vadėno?<br />
— Papunytis. Knezė bovo ons. Karaliaus gėmėnė. Aduoms. Žmuona Ieva. Šautuvą unt pečių<br />
unsikabėnės, pamatys a varną kuokę, tėikš — nušaus. Didelee bov gers ūkininks i gana.<br />
— Ne taip toli gyvenot?<br />
— Pusontro kilometro. Į kairę bovo Virkutis, mūrinel’ tuokia maža, truobelė muro. Vuo šiuo<br />
pusie Statkus gyveno. Paskou Žylė bovo. Tas Žylė bovo nupėrkės nu tuo Statkaus, bovo pareejis<br />
če, bovo da Vėikšnių sandelninku Žylė. Degutis jau bovo parejis į Plougus iš Rekėčių,<br />
apsižanėjo su Perminaate...<br />
— A matiet, kap kanauninką varė šaudyt?<br />
— [...] tėi tėi... šunys, kur anus varė. Ir anus atvarė lig Plougų Šimkaus da dvėjau.<br />
Kanauninką Navickį varė ir tuokį advuokatėlį. Šimkaa pasakuojo — pri klieties atsisiedo,<br />
pailsiejo, tas daa biškį paspavieduojo, tas kanauninks tų advuokatėlį. Pasitraukė, sako, tėi taap<br />
kaap šunys į pašalį. Ėr tų palėko basieduntį. Bet nekėik trukus, daa musiet nenuvrė lig Knabėko,<br />
medžiai... kor mašinas dėrbo, pas Liodvėką, įsisokt’ į kėimą kad, kanauninks tas, konėgs — gert<br />
nuor. Knabikienė stuoviejo kėimi, no stuoviejo daugiau tėn kas anų bovo, pavičiarkos laiki ta tas<br />
bov, nu ir pašaukė, tik aš nežinau, kas ten, pasilasavuojo, kų aš tėn begaliu atsimint žuodį į žuodį.<br />
I dabaa, Knabikienė atnešė vondens, kanauninks atsigierė. Eik eik nomėi, nedyvykęs, pasakė. Nu<br />
aš tėn pat, mūsų truobelė tujau netuolėi. No ėr ėr, pru mumis, aš veizu, pravarė. Mūsų tetė pasakė<br />
— nestuoviek, kuo če žiuopsaa lauke, biek į truobą. Aš į pryšines įejau i klausaus. A tris, a<br />
keturis kartus supratau ka — poukš poukš... Kėik če tuolėi, ne kilometro nebier. Nu mūsų tėn kor<br />
į tų mėšką pavarė. Tujau ėr ėr...<br />
[...]. Anėi trys. Vuo Lėngvėnis sakė, kad iš miestelio če anėi, sako, keturi išvedė. Ne, pru<br />
mumis trys tepraeejo. Keturi išvarė, sako, kanauninką. Pru mumis trys tepravarė, sakau, par<br />
Plougus.<br />
— Tetė Jūsų eej koldams, vuo diedė ar eej koldams?<br />
— Ne ne ne. Jug anam aštouniuolėka hektarų žemės bov. Knabėkou Liodvėkou. No, nuors ir<br />
vaikį somdė, ir mergę somdė, i pėimenį somdė, bet ons jau nejo. Ir anam neklausė motors.<br />
Turiejo blakstoną. Dvylekos jiegų, gers blakstons. Pėrma turiejo „internacionalą”.<br />
Mūsų tetė muzikonts dar bovo. Jug ons i grajyt eejo, kornetu. Aš devyniuolėką metų<br />
išgrajijau, bet klernetą, primą, skaituos, vedies. Šuokių nemuokiejau, neukatijaus i nemuokiejau,<br />
i negrajijau šuokių. Liob eit ir į veselę grajyt. Į veseles, ale su barabanu. Nuvažioun vėnčiavuot’ į<br />
bažnyče, a kor, aš pajamu klernetą par mėšes, o kad jau nebreek klernetos, aš tada pajamu<br />
barabaną. Kėt kart senuovie taap bovo, parvažioun nomėi pu šliūbo, iš bažnyčes, kor<br />
suvėnčiavuo, pėrma reek tris kartus omžinatilsį nutrūbyt tami kėimi, jug yr pėrmiau mėrusių.<br />
Tada aš pasijimsiu klernetą grajėju, vuo kap jau omžinatilsį nugrajijam, aš klernetą suvyniuoju ėr<br />
ėr pajimu barabaną... Žiogaičiūse aš mažaa... Dar ejau grajydams, bet jau mažaa bejau. Jug aš<br />
dvylėką i posę metų išdėrbau lauko brigaduo brigadininku. Jagu reeks eit grajyt i brigadą valdyt<br />
— ne iš vėitos. Klerneta i dabaa tebie. Kaap jau padiejau i padiejau. Mūsų tetė nabaštiks ejo su<br />
kornietu. Pukštee, Levuons da tebie če vėins Mažėikių gatvie, Levuons su tenuoriu, vuo Juons,<br />
kor untaa vuo žovo, nebie jau, mėrė, untaa netuoli Purvienų, ka anam biškį... unt pruotelio bovo<br />
sujokės jau, no ir ta tas bovo mūsų muzikonts. Basista — Vaičius Untuons. Kap Vaičių Untuoną<br />
išvežė į Rusiją, tada bov Razys, če važioujont unt Lielaačių če. Razys Kazimiers bovo, už<br />
Gėidros pakalnės če zars. Vuo ka ne, i tas pats Bruonius Razys, kor če dabaa y šėtaa pareejis<br />
Mažėikių gatvie. Tas y bovis. Y daug tų basistų bovėj. Kap munį išvarė į brigada, ta tada tik<br />
Balvuočius Ignacius pajiemė. Mon vėitą užiemė grajyt. Pagrabūse, pagrabūse, a devintinės,<br />
metėnės, kur bus kuokes gėismės, kame atmėnėmaa. Platee ejuom, į bažnyčią per Velykas<br />
trūbyt’. Ir Akmenie esam daug kartų, Vaičius bovo klebuonu. Tėn esam tris metus grajiję.<br />
Laižuvuo esam dėdelee daug kartų, Vėikšniūse kelius kartus. Aš devyniuolėką metų išgrajijau<br />
klernetą. Da galiejau pruobiet, perkėrtau vuot lyg tėik če, i če šitaa viel iki tuos vėitos, su kėrviu.<br />
Če reik i klepą valdyt apačiuo, i skylę su tou pėrštu. Nebužspaudu. Žėnau, gėrdžiu, ka<br />
neužspaudeu. Tėn neėiškuosi grajydams, tėn turi pdėrbt staigee.<br />
— A Deniušis neateidavo, muokytuos?<br />
81
— Ne ne ne. Tas muokytuos bovo sūnus. Ale bet tėvėlis bovo muzikonts. Klernetą geraa<br />
grajėjė Deniušis senasis. Vuo tų, aš tų jaunųjų ne nepažint nepažėnau. Bovo tuoks... če su<br />
Žilinskiene gyveno, Dargis Kazimiers (anuo bruolis bovo tėn kame pėinininku). Mėkužis bovo<br />
pėrma, grajėjė su klernetu. Aš išmuokau vėsą tuonacėją iš Mėkužio Jūzapo. Paskou ons pajiemė<br />
tenuorių, aš turiejau su klernetu eit. Je je, Žebrauskee bovo, anėj gėismių ne. Keturi bruolee<br />
bovo, anėj vėsė mozikontaa. Bet kėts su armoniją, kėts su barabanu, kėts... kų tėn daa nežinau<br />
anėj... Anėj tik šuokius, Žebrauskee...<br />
— Nu dar biški i tarybinees, i tarybinees daa grajijau.<br />
— Daa apėj kuliamuosios mašėnos dalis kų nuors...<br />
— Yr drumulis. Yr pu dromolio mantelis, tas vadėnams yr. Mantelis pu dromolio. No, i<br />
paskou yr viejalkos. Vėina aukštaa, kėta žemaa yr. Ka jau unt čystų ein. Vuo kor bovo kėt kart<br />
mašinos unt pusčysčių, ta tik vėina — vėins vies tebovo. Vuo kor pareej grūdaa...ar nešies į vėršų<br />
par ontrus puktelius, viel kėtė sėitaa. Tad tada bovo dvė viejalkos. I pareis gatavaa į maišus<br />
grūdaa... Kuol’ aš anuo padėrbau, kuol sukrauluojau... ui, išeej. Pusontro mienesio. No vuo taap<br />
reedelės, sėitaa, no i daugiau mašinaa nebier. No i paskirstyms. Grūdų paskirstyms.<br />
— Kur tų arklį kinkydavo?<br />
— Aaa, priekie vuorčiukaa, štelvuogo [l tariama minkštai] nebovo. Dėšlis, vuorčiukaa... Jagu<br />
su puora, greičiau. Vuo jagu keturees reek vežt’, jau daugiau — i štelvuogaa dedaas. Štelvuogs<br />
— ka dabarčiou puorą arklių nuori pakinkyt’, a į federes, aba į plūgą, jug pėrma yr štelvuogs. Pri<br />
štelvuogo y če šitaa vuo vėins vuorčiuks, če yr ontras. Ta tada tik pakinkysi tų arklį. A neatsimeni<br />
dabaa?<br />
— Tai kur priekis, tėn, kor šiaudaa ein?<br />
— Je, je, tėn priekis. Gerklie vadėnama. Je, par gerklę išeej vėskas. Pradžiuo mašinuoms eej<br />
vėinami šmuoti i smolkėjee, i stombėjee pelaa. Paskou pradiej jau skėrt’. Bedėrbont žmuogus jug<br />
išsituobulėn. Meistras pats jug jau išgalvuo. Dabaa jau šiame laike ein par tekinius če į priekį,<br />
kor jau zars netuol šiaudų. Če iškrimt stombėjee pelaa. A če šiuo pusie tekinių, apačiuo pu<br />
mašina, če smolkėjee. Tėn būs priekie dvė — trys naštos jau nunešt’, vuo če tik vėina. Pradžiuo<br />
par vėina vėskas taap jau eej. A talažee? Vėršou vėršou. Talažee [kirčiuota pirma a], talažaa.<br />
Pataiso talažį dar, dar iškėš vėiną šėinvežę daržinie, ontrą šėinvežę, i daa iškel duris dvejas,<br />
vėršou unčkel. Padėdėn, do iš pantuos jam, tėn unt tuo talažio, vuo tėn daa yr leidies i dvė<br />
muotrėškos. Iš tėn jau jam, doud leidiejou, leidies jau...<br />
— Aaa, Knabėks nediejo pavardžių niekam, kūleklė i gan. Dėrbo ir Užlėiknie mašinas tuoks<br />
žmuogelius, bov meistrus. Parsunkes, parsunkes padoudi, ons spaudėmą pats užjam. No kartaas<br />
reek biškį šaltame laiki ugnį biškį padout’, kibirkštį kad pagautų. Vuo taap dėdlee lėngvee anėj<br />
eejo, blakstuonaa. Dėržas visumat unždiets unt motoro ir mašinos, unt kūleklės. Bovo pruosaa<br />
tuokėj, motorą suksi — dėržs nein. Paleidee motorą, motors jau ein, pradedi pruosus prieejis,<br />
ronkenos tuokės dvė, tuoks rats, spaudi spaudi iš palėngvo, jau jiemė, jau jam jam jam jam...<br />
palėngava jau pagavo pagavo dėržą, jau į chodą įvarė — klankt!. Pastūmee ir pruosaa tuokėj<br />
įsiveržė vėdou špoulie ontruoji špoulie ir tada ein, tada ein kūleklė.<br />
— Internacionals, tas bov vuokėšks muturėlis. Jau sens palėko. Pas Jėnkėlį, je žydą, užsakė...<br />
No tad... iš Anglijuos tas žyds partaukė. Vuo tų aš nebžėnau, ar anų Kuchalskis če kalvis pajiemė<br />
tų Internacionalą. Daa kų nuors biškį soko anam če tuo kalvie galbūt. Kartaas elektros nier, a kų.<br />
Kėt kart bov i ta elektra štruopaas tuoke nestipri, pri žydo ka bovo. Nebžėnau, kor tas palėko<br />
Internacionals, bet ruoduos kad bov pajiemis Kochalskis kalvis, če ons pryš Požerskiou gyveno.<br />
— Aaa mas tik matiem, ka aš nomėi buvau, ka pravarė kanauninką [...]. Tik trys tebovo. Vuo<br />
Lėngvėnis monėi sakė, kad če iš Vėikšnių, sako, keturi, sako, bovo tėi palyduovaa, kor anų varė.<br />
Bovo tas advokatėlis ir bovo tas kanauninko nabaštėks Navickis. Bet tas advokats pas Šimkų<br />
palėko Plougūse. Tas tėn ir užgeso. Vuo tų parvarė į Maigų mėšką. Ir suvietė — į truobą eikit,<br />
eikit tik į truobą, neklausykities če. Ons jau numanė, ka če nein ont duoro. Vuo Žylė, ta tas jau<br />
žmuogus, ons aiškee girdiejo, anam tėn tėik tier, kap lig tuo kanalo šitaa va. Tėn pat vėskas.<br />
Statkaus gyvenimelie, vėitelie bovo Žylė Untuons.<br />
— Nedavažiavus lig gelžkelio. Kas tėn bov, Giberis, Giberio klietė. Pri... pri tuos tuos<br />
Kazlauskienės. Giberio klietė, Kazlauskienė i tujau parvaža Vėikšnių, gelžkelio. Giberis. Dabaa<br />
y nugriauta ta klietė. Nesenee. Bliekuos stuogu bovo didžiause klietė bovo jiebišvaimat’.<br />
82
Gužauskio nežinau, Kazlauskienė bovo. Pri pat parvažos, kriautuvė Smetuono laiki bovo pas<br />
Kazlauskienę. Pas Norėikį... pas Kuprį i pas Norėikį... Koprio da vėina šulnelė tik tebier kėimi.<br />
Koprio, amerikuons... Bovo iš Ameerikos parvaževis Norėikis, parvažiavo i Kuprys iš Amerikos.<br />
Beržanskio žemė če y vėsor, papunyčio. Papunytis bovo pardevis... ir vėinos truobos bovo...<br />
palėkusi untaa bovo da kriautovė pri pat gelžkelio, ont Purvienų važioujint pu kaire ronka. Vėsos<br />
trys bovo truobos, ta bovo Uršulelės, truoba, kūtė i daržinie pri galo i kai kas dar nežėnau bovo, a<br />
sklepėlis, kas tėn. Koprio par karą nudegėno, nugriuovė, neblėko. Al’puons Kuprys bovo<br />
atvaževis če pas muni da kada atvažioun, ons už Paneviežio kai kame gyven dabaa. Žmuona<br />
mėrusi jau yr anam. Vuo Kuprys kapūse. Norėikis pounu parvažiavo iš Ameerikos. Nusipėrko nu<br />
Beržanskio vėinas truobas. Bovo budinkaa kūtė, truoba, ėr skleps bovo, šolnis. Nupėrko<br />
Norėikis. Paskombėno Norėikis... aš toukart muokyklinis buvau... Norėikis parsitraukė Kuprį iš<br />
Ameerikos. I Kuprys nupėrko ontras Beržanskio truobas šalėpa. Ir abodo kriautuves turiejo, i pas<br />
Kazlauskienę bovo kriautuvė. Al’ Norėikis... nugrabiejo, pėrma. Noreikelee bovo do sūnaa. Ein<br />
vėins, eis į vakarėlį, Nagio pušynelie gegužėnes kel, vėins posbotelkį į kašelę, ontras į kašelę,<br />
vuo jug tus litus nepaded į tų, į stalčių. I nabagis... kap tėi vaikiokaa suaugo ėr... Alberts dar če<br />
nelabaa senee vaakščiuojo, bet jau y mėrės i tas. Tas jau bankrutavo Norėikis. Kazlauskienė viel<br />
tuoke bovo bovo, bet jau... bankrutavo i ta. Vaikiokaa tėi suaugo Kazlauskelee. Kėts Amerikuo,<br />
sako, kėts Anglijuo kor išsiblaškėj... Mas kartu į muokyklą ejuom su anaas. Aš ejau. Su<br />
Kazlauskelees. Vuo Kuprys... ateik nougs, apsiriedysi nu batų lig kapališiaus. Ėr šlipšis... i<br />
vėskas pigiau ir vėsos prekės žymee geresnės pas Kuprį, negu kituose kriautuviese, i pigiau. Pas<br />
anų lūžte lūžo... Žmuonių ir prėkių. Ir nebankrutavo Kuprys nikumat nikumat, vuo.<br />
— O ta Bakanienės krautuvė?<br />
— Ta jau bovo kulkuozo laike. Uršulelės truobuo. Tuo pačiuo pusie, unt gelžkelio einont, po<br />
kaire paskotėnė truoba bovo. Dabaa nebie ne tėn, ne pudamentų, nieko nebie. Beržanskio vėsos<br />
trejos truobos bovo če.<br />
— Vuo ka pri gelžkelio dėrbuot, kų dėrbuot?<br />
— Pri varstuoto. Kiauraa. Ta dvi dėini buvau išvaryts į liniją. Pu jiešmuoms bovo smarkus<br />
pakeitėms pabiegių. Reikiejo darbininkų. Iš Daubiškių bovo, iš Mažėikių bovo suvežtų<br />
darbininkų. Mandrius vėsus. Butkevičę Al’puoną, ons jau eej mūrydams, ons kelio apejies bovo,<br />
i tų parvarė į jiešmas če. Ta dvi dėini jiešmūse, vuo taap kiauraa pri varstuoto i pri varstuoto.<br />
— A kokioj vietoj dirbot?<br />
— Kor bov kitkart bekuonų svarstyklės, kor bekuonus jiemė, Vėikšnių stuotie. Vuot kaap<br />
dabaa einam... kap tik pri gelžkelio priėini, kairie pusie biškį taap tiktaa, če unt Mažėikių į tuo<br />
posę, no kažėn pėnksdėšimts mietrų. Šiuopus rampos. Rampa tėn tuoliau, Rampa bovo pu pat<br />
stuoti, panašee, i daa biškį už stuoties. Kor bovo nudegusi, untaa, ta stuotie, naują anuo<br />
būdavuojo par karą. Do varstuotaa bovo, nemažas bovo vėdus. Vėinaap — ontraap tuoks<br />
ketvirtainėšks bovo. Bovo pečius šuoni moms če pat. Da Jurjuons tuoks Vėikšniūse če bovo, pri<br />
gelžkelio dėrbo, tas meistravuot’ liob padies. Aš vėins kartaas nespiesiu — reek longaa dėrbt a<br />
kų nuorintaas. Aš i longus dėrbau, i duris dėrbau, i kų tik reikiejo. Kirkuoms kuotaa, šiūpeliems,<br />
luopetuoms... kų pasakysi, žėimą snėigou kastė... Aš išdėrbau do metu pri gelžkelio. Kada<br />
nusispakajėjė, aš i pasitraukiau.<br />
— Kor ta nudegusiuoji stuotis bovo?<br />
— Tuo, tuo pačiuo vėituo pastatė ontruoją truobą. Medėnė pėrma bovo, medėnę i dabaa<br />
pastatė, tuokio pat tipo, kaap bovo pėrma. Tiktaa pėrmuoji bovo žalee dažyta. Pėrmuoji, aš<br />
atmenu, ka į muokyklą ejau... Mūsų muokykla bovo kor untaa y tas degtų plytų noms, iš plytų<br />
išmūryts į sėiną aukštaa netuol stuogo trys — skaičius. Rytų gale bovo muokytuojaus kambaree.<br />
Vuo Pleskūnaatė iš Vėikšnių važiniejuos. Pleskūnaitė, je. Kuol bovo panystiems, vuo kap<br />
apsižanėjė, ana bovo apsižanijus paskou su Gargasu, Gargasienė bovo. Bet ana neėlgaa tebovo.<br />
Vuo aš pradiejau eit’, bovo tuoks muokytuos Skunsmuons, ajedrytvaimat’, vėinam ausį, kitam<br />
ausį tik dryks — paplieš, papliešė Kupraatee ausį. Kuprys padevė į teimą Mažėikiūs. Nabagis ėr<br />
už teismą gavo sumuokieti, ėr už vaistus, už vėskų. I kad anų trėnkė iš tuos muokyklas če<br />
laukuon... Parkielė Pleskūną moms tuokį. Kas par muokytuos, kou tik įduomiau! Če bovo unt<br />
Kalopio netuolėi, pri pat Mažėikių gatvės, kap nusilėidi pru Požerskio gatarus tėn, če y tas prūds<br />
tuoks iškasts, kuoks tėn malūns bovo! Kėt kart senų senuovie. Unt rato krėto vondou, šupliem<br />
83
sukuos... Če pradiejo vest’ mumis i kėtor viel kor, kame karšyklas yr... Ka septynių metų jau<br />
pradiejau eit, Pleskūnaatė dėrbo. Ir aš pri tuos Pleskūnaatės, musiek, aš iš vėsa tiktaa tris žėimas i<br />
tejau. Keturis <strong>skyrius</strong> išejau. Keturi skyree par tris žėimas. Vėinuo pusie bovo do skyree, i ontruo<br />
pusie do skyree. Pleskūnaatė pėrmą, ontrą, vuo Kunsmuons — trėtį i ketvėrtą valdė. Kada<br />
pareejo tas tas Pleskūns, noje, Pleskūns ka pareejo, nu Kunsmuono ka pajiemė, irgi pajiemė trėtį<br />
i ketvėrtą skyrių. Bet aš nejau keturių metų, užteek trijų. Kėt kart tik par žėimą tejuom. Stončius<br />
dar če Juonis. Kriaučiūnaatė Marė, kor bovo tujau už gelžkelio untaa.<br />
— Sidabras kriaučius bovo, Kriaučiūnienė bovo. Unt Purvienų važioujint pu kairę ronka —<br />
nu Sidabro gyvenėms. Dideliuojo Sidabro, tik ūkio nebier.<br />
— No i dielkuo tų kryžių tėn pastatė?<br />
— Nu anam kels į kėimą eit. I Kriaučiūnienės yr pu Kaupio mėšku. Tujau už kampo bovo<br />
bovo Degaičio mėšks. Kor bovo Bogužas parejis, Degaitis pėrma gyveno. Aš kad ejau į<br />
muokyklą, Degaitelee liob ateis į muokyklą, kartu ejuom. Degaitis če pardevė. Ons biškį bov<br />
krėtės į skuolą. Če bovo trisdešimšeši hektarą žemės tam Degaičiou. Paskelbė par laikraščius,<br />
vuo Bogužas parvažiavo, kai kor, a ons iš Šveicarėjės, iš kor ons parvažiavo, tas, šitaa, kor bovo<br />
nupėrkės tų Degaičio gyvenimą. Ons če ne vėitinis žmuogus tebovo. Aš ka parejau pas Jiesolą,<br />
tik ons bovo nesenee nupėrkės tų Degaičio gyvenimą. Degaitis če paskelbė, atsirado Bogužas,<br />
nupėrko, vuo Degaitis netuol Laižuvuos, a pusontro kilometro, a kilometras bebovo lig Laižuvos,<br />
ons tėn aštouniuolėka hektarų nusipėrko. I dar skuolas apsimuokiejo. Tėn nusipėrko, ir anam dar<br />
biškį atlėko piningų.<br />
— Giberis bovo če pri Kazlauskienės, tujau pat — toukš, ar Adelsons, kas ons bovo, tas<br />
tujau... Kap sokaas už Nagio mėško, sokaas kels va, par vėsą suodą Rekiečių, če Kaupys, če<br />
untaa tujau Bogužas, tėn Lungys, tėn vėsė. Unt pat kampo, šėtaa i dabaa ta klietelė tebier<br />
apžielusi, tuokia būdinkėlis. I ta yr žydo klietelė.<br />
— Sako, daa viena buvusi, tuoliau?<br />
— Bovo daa, pri pat Kaupio mėško.<br />
— Kas gyveno tėn netuoli Noreikio, kor paminklas kareiviams bovo?<br />
— Kor beržynėlis tuoks mažas? No Vėlks kalvis, Ignacius, tėn anuo suodyba, Vėlko, bovo.<br />
Gers kalvis. Kų Vėlks nukalo, su peilyče nebreikiejo dailint. Česnauskis grubus kalvis bovo.<br />
Tujau pat, unt tėn, stuoties, važioujint, pu dešinę ronka. Rušins kalvis bovo, Česnauskis kalvis,<br />
Balvuočius kalvis, trys bovo kalvee krūvuo. Balvuočius... pušelė daa tebiee, nedavažiavus<br />
gelžkelio, matuoma. Rošėns kalvis tuoks kaltelius kalo, tėn šiuokius tuokius mažus. Didelis<br />
tuoks, žėimą-vasarą nusitepis kaap pikis, jouds.<br />
— Kėik žmuonių dėrbdavo talkuo?<br />
— Dabartėniami laiki kaap ka bovo kūleklės, reikiejo jau vėrš... dvidešim — dvidešim do.<br />
Vuo tėik reikiejo. Šiaudaa nešami su kežtiems. Žėnaa, kežtės, pu dvi kartis... Mašinos iš gerklies<br />
krimt šiaudaa, do nespiee nešt’, y keturi žmuonis. Vėini nunešė, tujau jau ontras kežtes... Ta tėms<br />
i lėižiuvis iškrėstų... jagu vėins... apkriaut’... vėsą dėin nešt negal. Vuo ka Plougūsi pri<br />
Beržanskio, ka reikiej unt kūčių nešt’, dar tėltu reikiejo eit aukštyn. Aš esu... aš tuščiuoses<br />
kežtes... Liob mūsų tetė tėn keturias dėinas kols visumat. Tėn, kaap jau nuneši kežtes, aš<br />
pagruobis toštę kežtę, jau tuo kartį panešiau... Kaap aš vėins, kaap ne vėins, jug ne kuožną<br />
kėžčių... A jagu Papunėlis jau mato, kad aš kame nuorintaas... Vuo ka ta mono vėina tuo kežtė...<br />
Vakarą muok vėsėms, tų patį atlyginėmą i mon doud. „Jug dėrbaa... ta, klausyk, klausyk, dirbai”,<br />
— sako.<br />
— Daržinie galiejo so vežėmu užvažiout į ontrą aukštą?<br />
— Ir apsisokt aukštaa unt kūtės. Tas kūtes bovo mon diedė Knabėks išbūdavuojis. Abaris —<br />
vadėnamos bovo kėt kart. Ne kūtės, o „obaris”. Pėnksdešims pėnki hektaraa žemės bovo anam.<br />
Bovo i šaldytovaa kūtiese. Ledaunės bovo, ontruoji ledaunė bovo lauki pastatyta. Vaikeems bovo<br />
klietė kūtiese pataisyta. Ka kvapo nebūtom, arklių miešlų, kų nuorintaas. Trys vaikee liob būs,<br />
pagrečiou, vėina naktis — tas gulies kūtiese, kėta naktis... Vuo jagu bėjaa, pu du eikit golt.<br />
Strielba būs kartu. Tėn vėskas bovo dukumentalėškaa. I briaunings bovo, i medžiuoklinis šautovs<br />
bovo. So leidėmaas. No, ir ons pats jug vaakščiuos ir šėn i tėn, i pu laukus. Neišeis, kad lazdą<br />
užmėrštom ir šautuvą užmėrštom, Papunis. Ons mažaa tevažiniejos su arkliu, a so kou. Pu laukus<br />
piests i piests, vakščiuojo daugiau piests. Vuo abarės bovo... daržėnės didžiauses, platybė<br />
84
šetuonėška bovo tų kūčių. Kad duobėlus vežė į daržėnę šalėp kūčių... bovo daržinie dar...<br />
įvažiavo su vežėmu ont kūčių... vėskų vežė su... pu vėiną arklį... Nuors šeši arklee bovo,<br />
septintaasis bovo Papuniou pasivažiniet kor ka reek, je kumat. Įvažiavo ont kūčių, fūkt —<br />
vežėmą aplinkou verče... Posė vežėmo jau nuvažiavo į daržėnę unt žemės, vuo tėn tik prijiemė,<br />
skleid i myniuo. Droskos ta jau pylė. Stėpree. Soko, pasoko, rasalo nier — vežt’, i vež jau. Vuo<br />
kor y daržėnės tuokes viesios, retas — nesilaiko. Vuo kad yr tuokes varaunes didelee, ypač<br />
mūrėnės kuokios nuors, kap Jiesolou ka bovo mūrėnė, posiau vėlksna. Ėr ėr ėr į daržėnę, į pantą,<br />
ėr ėr su arkliu mynė. Tik surėks kas: „doukit viedrą”, — arklys jau šėkt’ nuor, aba myžt’. Ka<br />
neprimyžtų pašaro. Ir iškriaus par dėin didžiause didžiause pantą. Du vežėmu pavers... Bugards<br />
bovo arklys... Bresta kor bovo, balta kumelė, ta nemuokiejo, bijuojo. Vuo Bugards sužvengs —<br />
nusijouks pats — plykt į tų šėiną, kor y žemaa. Tas bovo išmuokints jau arklys anuo. Mint’ ka<br />
reikiejo pantą. Vuo Papunytis... kad i žvyrą, i tų lauki parvežęs nelaikė. Daržinie mėiga bovo<br />
užtverta. „Tai klausyk, tai ką, užreiks kartaas a šiam, a tam, tai ką, eisi ten atsikast, su kirkuoms<br />
kirst”? Dvė daržėnės kulamuosios bovo šetuonėškos. Tk anuos bovo sujungtos į kopetą. Vėina<br />
šaka taap eej, ontra — taap eej. Į kopetą bovo sujungtos. Parkūnsargee bovo trys. Vėins pri<br />
klietės, pri truobuos, tarp kūtės tarp truobuos, i pri kulamuosios daržinies bovo.<br />
Žaibuolaidininkaa. Aukšti parkūnsargee.<br />
— A bovo tuokį dinamą pasidaręs?<br />
— A, je je, elektrą. Papunytis ka pasitaisė, ta paskou i Bogužas pasidėrbo Rekečiūse.<br />
— A pas tų Papunytį matiet, kaap ta elektra veikė?<br />
— Jo jo jo. Nu kų, tuokios nedėdelės lempelės liob bus mažos. Pėnki šimtaa litų kuožną<br />
mienesį anam prėmija bovo valstybėnė. Papuniou. Ons kažkaap karaliaus... ka ons kniazys.<br />
Kniazystės turiejo laipsnį. Kniazė.<br />
— Aš pats jug ten nesu tarnavis pas anų ir negavis nieko, juokių piningų, tik par talką liob<br />
muokies, už kėžčių nešėmą tuščių. No tad, priein pri Papunyčiaus, takš — į ronką pabučiavo,<br />
nuor eit į vakarėlį, sako, rukou, a negali... „Tai kiek tau reik”? „Kėik gali”. Ištrauks kėik tėn, a<br />
pėnkis litus, a do litu, a tris litus, i nerašysees į knygelę. Vuo išbūs pu pėnkis, pu aštounis metus<br />
vaikee i mergės pas anų. Išbūs tėik, kad ir apsižanys, i veselę ons daa pakels. Tik nedėdelę, pas<br />
Liauksmėną. I pas anų patalkee nebūs pas Beržanskį ka kūlė. Pas Liauksminienę už gelžkelio tėn<br />
tujau, untaa kor bovo. „Ne ne ne, aš tai nenorių jeibių”. Ons nepakielė tuo trukšmo, trukšmo<br />
nepakielė. Vuo ka paprašysi, ka tėik i tėik aš nuoriu, ištrauks, ištrauks iš kišenės tujau pat, — še.<br />
Tų užsirašė Papunis. Vuo kad ons devė, kėik išgalvuojo...<br />
Šiuipys Antanas. Kūlimas pas Petrošius. Kuliamųjų mašinų meistras Pranciškus Petrošius.<br />
Kiti mašinieriai. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Mum [Petrošiams] su šeimyna niekad nebuvo vargo, [senelė] sako, patys eidavo siūlydavos<br />
mums. Kap vaikaa [Petrošiai] užaugo, pasidarė kūlėmo mašiną. Arklinė ta kūlimo mašina. Kaip<br />
būdavo... Aš iš kėtor girdiejau, kaip būdavo. Kai suveždavo viską, nuo Visų šventų pradiedavo<br />
kult’. I kuldavo ne šiaip sau. Su spragilais. Sukiša į jaują, pas mumis vadindavo douba tada,<br />
užkor pečių, išdžiovėn su visais šiaudais. Rytmečio trečią valandą kelia i su spragilais kula. Tų<br />
paskui iškrato, šiaudus pajam nukrato, paskou per arpą išvalo, supėl į maišus ir tujau pat kėtą<br />
partiją užtaiso. I tada parein ont pusryčių. I taip nuo Visų švėntų iki Užgavienių. Kiekvieną dieną<br />
ir užkraut ten, ir kūrent pečių, išdžiovint, i paskou iškulti, išsijuot tuos grūdus. O mūsų vaikiukaa<br />
[Petrošiai] ka, sako, padarė tą mašiną, mes per dvė savaites išsikoldavuom, ne tėik<br />
netrukdavuom. O, sako, mums nebuvo bėdos. Pasakojo senelė, Petrošienė. Mama buvo Emilija<br />
Petrošiūtė. Mamos broliai Petrošiai buvo Pranciškus, Konstantinas, Antanas...<br />
Gudriausias tas dėdė bovo Proncėškus [Petrošius], tas kurs važiavo į Ameriką. Jis važiavo į<br />
Ameriką išsipirkt nuo kariuomenės. Vuo tas caro rubliais kainavo du šimtai rublių, auksinių<br />
rublių tų vadinamųjų. Jis ten išbuvo trejis metus. Aštuntais išvažiavo, apie vienuoliktus<br />
parvažiavo. Mama pasakuojo, kaip jis sugrįžo. Buvo ruduo, šlapia, purvyns baisiausias, sako.<br />
Lempos sudužo stiklas tas. Lekterną padegiem. Parvažiavo, parejo iš geležinkelio stoties, anam<br />
taip keturi kilometrai tiesiai. Sako, Jėzusmarija, kų aš padėrbau... Kor mono pruots bovo, kodėl<br />
aš parvažiavau... Išauš pavasaris, aš viel važiousiu, aš nebūsiu čia, sako. Vėsor lauke purvyns.<br />
Išaušo vienuoliktų metų pavasaris, dvyliktų metų pavasaris, tryliktais metais — šmakš, uždarė.<br />
85
Amerika įvedė pasų sistemą. I jau reikia vizos. Iš kor gausi tuo vizą? Prancėškus Petrošius bovo.<br />
Mama Petrošiūtė Emilija bovo. Babos sūnus, mano mamos brolis. Ons daug tų [kūlimo] mašinų<br />
pridėrbės bovo paskui. Mamaa paskuojo taip. Sako, visi tada tais laikais iki Pirmo pasaulinio<br />
karo vaikščiodavo su naginėmis. Sako, eidavo, sijuonaa lig žemės, iš paskuos velkas žvyriukai,<br />
akmenukai. Sako, Proncėškus sugalvuojo, kap išdėrbt kailį. Veršio. Išdėrbo, nudažė i pasiovo<br />
batus. I mes vaikščiojom su batais jau. Sugalvojo alyvos kap išsispaust. I sugalvuojo, kaip reikia<br />
tepalo batams padaryt. Reik pajimt suodžių, vaško i terpentino. Išmaišyti, pavirint biškėlį i tepals<br />
batams. Ons turiejo tekėnėmo stakles pasidaręs, medines. Su rankuom sokamos. Paprastas<br />
detales medines apsitekindavo. Detektorinį imtuvą buvo pasidaręs, bet paskou nusipėrko jau ne<br />
detektorinį. [...]. Prancėškus bovo mano mamos brolis. Maiguos gyveno, už fermos [buvusios<br />
kolūkio fermos, netoli Maigų ežero]. 1948 metais, kada mono tievus išvežė, aš gyvenau kurį<br />
laiką, mienesį a do mienesius, pas tą Proncėškų. [...]. Garo katilų nedarė. Jis pirkdavo tus<br />
variklius.<br />
Bovo tokių variklių, nuleidžiamų ont žemės. Žibikūse tuoks Liauksmėns turiejo Kazimiers.<br />
Pas mus dar keletą metų yr kūlęs jis. Ont tuokių rėmų pastatyts, i nuleisdavo unt žemės. Paskou<br />
pakeldavo vyrai, užmuovė tekinius — viel važioun ons.<br />
Pas mus pagrindinis tas meistras Krutinis, čia ant kalno. I čia tas jo [dampis] tebstuov čia dar<br />
prie proftechninės. Krutinis viens teturiejo tuokį [dampį]. Dviejų arklio jėgų. Visi kiti turiejo<br />
keturių arklio jėgų [dampius]. Ons važiuodavo su tuo [dampiu]. Tiksliai, ne vieną metą. Čia<br />
anuo, tiksliai anuo [dampis]. Nė viens kėts tuokio [dampio] neturiejo.<br />
Bovo Mikuckis. Jis bovo — kaip važiuoji į Pievėnus ir pasisuki ant Tučių. Mikuckis turiejo<br />
[dampį]. Turiejo [dampį] Liubšys, Lipskis teisingiau, vėsė vadėno Liubšiu. Turiejo [dampį]<br />
Pargauskis Žibikūse. Smetuono laikais. Pargauskis žibikiškis. Lipskis bovo, čia šitaa, už Žibikų<br />
pušyno galo, tujau pat už galo tėn i bov, kur dabar tas naujysis kels praein, anuo tėvai tėn<br />
gyveno.<br />
Mikuckis Tučiuose gyveno. Kas būdavo su dampiais tais... Ruorės eina, vadinamos, liepsna<br />
kur ein. O aplinkui ten vanduo ein. I tėn tuos ruorės tor būt sukišamos ir užvalcuojamos,<br />
praplečiamos. Tiek suspaust, kad vanduo nepraeitų, i gars nepraeitų. Aš esu matis pas Krutinį,<br />
kap jis remontavo. Kai pradiedavo leist tuos ruorės, reikiedavo miltų i bulvių virtų... ištrindavo<br />
sumaišytais... Sako, pūdą miltų reik sukišt. Tuo Mikuckio mašinai [dampiui]. Ka tuos ruorės<br />
nepraleistų. Sakydavo, atsileido ruorės...<br />
Tas Lipskis, kur važiniejuos čia, tai buvo Simas. I paskou bovo išvežti jie. Ruošies parvažiout<br />
jau. Nu, sako, dar biškį pasiliksiu, noriu biškį „užkalt” unt namo. Kasykloj kažkur dirbo. Ir<br />
prispaudė. Daugiau nežinau tuoj pusiej.<br />
Čia bovo Liaučius, va, su dampiu. Čia kur yr... Laižuvos gatvė ein, įein į miškėlį, kels, tėn<br />
bovo a trys, a keturi gyventuojai. I tame skaičiuj bovo Liaučius. Ir 1948 metais, kap aš pas tą<br />
dėdę bovau, po išvežėmo, ta tas Liaučius kūlė. Šiuo pusie gelžkelio.<br />
Šiuipys Antanas. Traktorius „forconas” ir „bukovnikas” pas dvarininką latvį. — 2006. —<br />
Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
„Furcons”, „forcons” buvo, traktoriukas su metaliniais ratais, su tokiais tokiais špykiais buvo.<br />
Kaip Žibikus pervažiuoji, pasisuki: viens ant Tučių, viens ant Pievėnų, vuo tėn tuo vietuoj. Tuo<br />
vietuoj tas dvars kažkuoks bovo, latvio. Iš tėn kėlės, labai gerai žėno, tas Petraitis. Malūnėlis tėn<br />
yr, ons malūnėlie tėn dėrbės ilgaa. Ons mono omžiaus yr. Čia dabaa pri senųjų kapų ėini, ėini<br />
link Ventos, i pasisuki pagal Vėntuos, tuoks ėlgs nams. Medinis viens sens i bier tėn tas nams.<br />
Pas anus dėrbis yr, paskui malūnėlį tą valdęs yr.<br />
Pas mumis yr buvę atvažiavę su „forconu”. Jis turiejo tuokią mašiną, tas latvis, kor dobilų<br />
sėklas iškoldavo. O tas latvis turėjo vadėnamą „bukovniką”. Kai atvažioudavo į daržėnė, jį<br />
pastatydavo skersai, tuoks nedidelis tas bovo, tas įrengėms. Gale bovo tas velens, škyvas tas.<br />
I tap eidavo: bu bu bu bu bu... Vės atvažioudavo tada, kai vėską apdėrbdavo. Dobilai eidavo<br />
paskutiniai. I bovo atvažiavę su tou „forconu”.<br />
86
7.2.1. ŪKININKAI. VALSTIEČIAI<br />
„Viekšnių valsčio (Šiaulių pav.) ūkininkai pasiskolino iš iždo (skarbo) sėklų arti 400<br />
pūdų...” / Ts. // Naujienos. — 1903, Nr. 7/10, p. 143. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija:<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1901—1903. — Vilnius, 2003. — 576 p. —<br />
P. 371.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1971 metų aprašai: Žemaičių valgiai ir šis tas daugiau apie vieną žemaitį: 1. Vincento<br />
Juodeikio [A. Urbienės senelio] kiemas Zaventės kaime. Kur ir kaip valgė šeimyna. Valgio<br />
gaminimas. Valgymo laikas. Valgiai. 2. Jono Bukonto šeima Kegrių kaime. 3. Augustino<br />
Gužauskio šeima Adomiškių dvare. 4. Antano Šauklio šeima Raudėnuose, Pėžų dvare. 5. Šis tas<br />
daugiau apie Vincentą Juodeikį [A. Urbienės senelį] ir jo kiemą. Zaventės kaimas. Vincento<br />
Juodeikio <strong>ūkis</strong>. Gyvulių ganymas. Sodyba. Talkos. Švaros palaikymas. Apdaras ir apavas.<br />
Papuošalai. Uršulėlės kraitinė skrynia. „Nėra namų be dūmų.” Kas ir ko mane Zaventėje išmokė.<br />
Ką turim iš Zaventės. — Tekste: Zaventėje Vincentas Juodeikis, Jurgio (mirė 1926 10 25 apie<br />
85 m. amžiaus) su žmona Ona Glodenyte-Juodeikiene (1849—1934) išaugino 5 vaikus:<br />
Vincentą, Oną, Mortą, Moniką, Antaniną. Monika [A. Urbienės motina] 1900 m. ištekėjo už<br />
Viekšnių malūnininko Pranciškaus Lengvenio.<br />
Urbienė Amelija. Kūlimas // Urbienė Amelija. ETNOGRAFINIAI APRAŠAI. Aplankas<br />
Nr. 1 // Aplankas yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių muziejuje. — Tekste:<br />
Kūlimas<br />
Javų kulti senolis prašė talkon iš Zaventės kaimo šiuos kiemus: Jono Pargauskio, Daniaus<br />
Kazlauskio, Balvočiaus, dėdės; iš Kegrių kaimo: Bukonto, Baltučio, Kugrio ir Liauksmino. Jeigu<br />
talkininkų būdavo maža, samdydavo iš miestelio.<br />
Kuliamąją mašiną ir dampį senolis turėjo savo. Pats senolis buvo mašinista, bet kitur kulti su<br />
mašina nevažinėjo. Su mašina kulti važinėjo dėdė, kuris taip pat buvo mašinistas.<br />
Per kūlę buvo maždaug šitiek žmonių:<br />
Vyrų:<br />
1 — leidėjas, kuris leido javų pėdus į kuliamąją mašiną,<br />
1 — keščių kirtėjas,<br />
4 — keščių nešėjai,<br />
1 — prie pelų,<br />
2 — prie grūdų.<br />
Moterų:<br />
1 — ant stalelio. Tai buvo pats garbingiausias moters darbas — pjaustyti javų pėdams ryšius<br />
(grįžtes) ir padavinėti leidėjui.<br />
3-4 vertėjos; jos vertė nuo rinkio pėdus žemyn. 2-3 vertė, 1 padavinėjo tai, kuri pjaustė ryšius.<br />
2 — prie šiaudų („prie uodegos”) šakėmis (medinėmis) atstūmė šiaudus toliau nuo mašinos.<br />
3-4 ant šiaudų. Jeigu šiaudus kišo ant kūtės arba dėjo į daržinę, reikėjo primurdyti<br />
pariestinius, prikrauti šiaudų ligi pat čukuro, tai ant šiaudų ir daugiau žmonių būdavo.<br />
Į žagą šiaudus kraudavo arčiau rejos, tada šiaudus krauti padėdavo keščių nešėjai ir keščių<br />
kirtėjas.<br />
Vasarojų kuliant, miežius redeliojo. (Ar redeliojo avižas — neatmenu). Prie redelių stovėjo 4<br />
moterys ir krintančius iš mašinos šiaudus rankomis kratė ant redelių; tokiu būdu iš šiaudų<br />
atskirdavo pelus.<br />
Redelės: Iš lentų sukaltas rėmas, kaip ir kokia dėžė kiauru dugnu (2 m ilgio, 1 m pločio —<br />
maždaug). Dugnas išpintas drotimis (vėlomis) langeliais (20 cm x 20 cm ). Toji dėžė stovi ant<br />
keturių kojų tokiame aukštyje, kad nebūtų sunku šiaudus rankomis kilnoti ir rankos nevargtų,<br />
nereikėtų pasilenkti.<br />
Iškultus miežius (grūdus) perleisdavo dar kartą per mašiną — nukulstydavo.<br />
87
Talkininkai susirinkdavo anksti, prieš pusrytį. Jeigu viskas būdavo rejoje sutvarkyta, tai ir<br />
kulti pradėdavo prieš pusrytį.<br />
Kai ateidavo valgymo metas, mašinistas sušvilpdavo ir mašiną sustabdydavo. Prie darbo taip<br />
pat švilpiu sušaukdavo.<br />
Pusryčiams valgė košę su pienu ir taukais.<br />
Pietums — viralas su mėsa.<br />
Pavakariams — pienas, kava, sūris, varškė, sviestas, duona, pyragas (iš pitlevotų antrininkų<br />
miltų). Jei likdavo mėsos nuo pietų, tai ir tos duodavo.<br />
Vakarienė — makaronai su pienu, duona, pyragas, sviestas.<br />
Po vakarienės — patalkė. Muzikantai — dėdė ir Antanėlis. Dėdė grojo smuiku, Antanėlis<br />
smuiku arba klarneta. Šokdavo gerosios trobos pusėje — troboje (ne gerojoje troboje).<br />
Šokiai: kadrilius, pampaljonis, polka, „Noriu miego”; vėliau — suktinis, vengierka,<br />
krekoviakas.<br />
Žaidimai: „Velu velu kapalošą”, „Bružau, ū!”, „Panedėlio dieną”, „Žiedą dalyti”, „Žiužį<br />
mušti”, „Avižėles pirkti”.<br />
Rateliai: „Oi bernuži, bernuži!”, „Kaip gražiai žydi rožių laukas”, „Žilvytis”.<br />
Senolio kieme buvo paprotys, kad per talkas senolio kiemas nunešdavo šviežio pieno Bukonto<br />
ir dėdės kiemui. Nešdavo per pietus. Paprastai pieną nešdavo piemuo ar piemenė. Jeigu talka<br />
būdavo pas senolį, tai pieno atnešdavo Bukonto ir dėdės kiemas.<br />
Atnešęs sakydavo: „Gaspadinė siuntina”. Pieną išpylus ir kibirą išplovus, grąžinant buvo<br />
sakoma: „Prašom savo gaspadinei už pieną padėkavoti”.<br />
Naktigonė / Iš Domo Stonkaus (gim. 1912 m.) 1985 m. birželio 30 dieną užrašė Amelija<br />
Urbienė // Urbienė Amelija. ETNOGRAFINIAI APRAŠAI IR TAUTOSAKA: [1985 metų<br />
aprašai]: Aplankas // Yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių muziejuje. — Visas tekstas:<br />
Naktigonė<br />
Keletas žodžių apie kalvio Domo Stonkaus tėvą Vincentą Stonkų.<br />
Vincentas Stonkus (1882—1965) turėjo paveldėjęs 3 ha žemės iš savo tėvo Bernardo<br />
Stonkaus Kanteikių kaime, Akmenės vlsč.<br />
Vėliau Vincentas Stonkus prisipirko dar 3 ha žemės iš Bendoriaus, o dalijant Vladimiro<br />
Zubovo dvarą (kai buvo Žemės reforma) gavo dar 12 ha. Tada iš viso žemės turėjo 18 ha.<br />
Buvo vedęs Ona Butnoraitę iš Pavadaksčių kaimo, Klykolių seniūnijos, Akmenės valsč.<br />
Vincentas Stonkus mėgdavo pasakoti vaikams ir kitiems, kaip jis, gavęs 12 ha žemės, nuėjo<br />
pas Vladimirą Zubovą į dvarą ir nunešė jam pinigus už tą žemę. Jis buvo įsitikinęs ir gerai<br />
žinojo, kad niekas niekuomet žemės veltui nebuvo dalijęs, todėl ir norėjo užmokėti. Vladimiras<br />
Zubovas iš jo pinigų nepriėmė, pasakė tik: „Aš tau tą žemę dovanoju”.<br />
Vincentas Stonkus buvo pamokytas — buvo baigęs rusišką mokyklą (narodnaja škola). Jis<br />
labai gražiai rašė rusiškomis raidėmis.<br />
Kai buvo pašauktas į kariuomenę, tarnavo karaliaus gvardijoje telefonistu.<br />
1914 metais vėl buvo mobilizuotas ir taip pat dirbo telefonistu. Tada jam buvo leista pačiam<br />
pasirinkti pagelbininkus. Jis pasirinko tris pagelbininkus:<br />
1) Joną Bukontą, kilusį iš Kegrių kaimo,<br />
2) Borusą, kilusį iš Uogiškių kaimo,<br />
3) Kruminš (latvį), kilusį iš Elkiškių kaimo.<br />
Tarnaudamas kariuomenėje telefonistu, turėjo gerai mokėti rusų kalbą. Be to, turėjo dar<br />
mokėti vokiškai ir ispaniškai.<br />
Per 1914 m. karą buvo sužeistas. Pagydytas nebuvo namo paleistas, bet tarnavo telefonistu ir<br />
revoliucijos metu. Kai norėjo grįžti Lietuvon, jo komisarai nenorėjo atleisti iš tarnybos — iš<br />
telefonisto pareigų. Tada Vincentas Stonkus kreipėsi į Leniną. Leninas jo prašymo išklausė ir<br />
išdavė leidimą Lietuvon grįžti. Tą leidimą turėjo pasirašyti ir visi tie komisarai, kurie nenorėjo<br />
Vincento Stonkaus iš darbo atleisti. Ne tiktai pasirašė, bet ir antspaudus pridėjo.<br />
Lenino išduotame leidime taip pat buvo pareikšta padėka už gerą ir pavyzdingą telefonisto<br />
darbą.<br />
88
Leidimas buvo parašytas popieriaus lape. Visas lapas buvo raudonai apkraštuotas. Daug<br />
parašų — ir Lenino, ir komisarų — ir nemažai antspaudų prispausta.<br />
1919 metais Vincentas Stonkus grįžo į Lietuvą, o grįždamas parsivežė ir tą leidimą. Grįžęs į<br />
Lietuvą, visą laiką buvo seniūnu Kanteikiuose.<br />
Lietuvos laikais buvo „Ūkininko patarėjo” korespondentas.<br />
Domas Stonkus atsimena, kaip tėvas dažnai skųsdavosi, esą, jam daug lengviau rašyti rusiškai<br />
negu lietuviškai. Lietuviška gramatika esanti daug sunkesnė už rusišką gramatiką. Tėvas,<br />
rašydamas lietuviškai, darė daugybę klaidų.<br />
Kai į Sibirą buvo vežami buožės ir kiti liaudies priešai, Vincentas Stonkus, kaip buvęs<br />
buržuazinės Lietuvos pareigūnas, seniūnas, taip pat turėjo būti išvežtas. Kai jis parodė<br />
išvežėjams popierių su Lenino ir komisarų parašais ir antspaudais, jam buvo leista pasilikti<br />
Lietuvoje. Grįžęs į Kanteikius, jis vėl ilgą laiką ėjo seniūno pareigas, kol gyvenimas Lietuvoje<br />
persitvarkė naujaip — kol susikūrė kolūkiai ir tarybiniai ūkiai.<br />
Vincentas Stonkus įstojo į kolūkiečių gretas ir išbuvo ligi pat savo mirties.<br />
Vincentas Stonkus, turėdamas mažiau žemės, laikė tik vieną arklį, o kai jau turėjo 18 ha —<br />
laikė 2 arklius.<br />
Jo sūnui — Domui Stonkui — prisėjo arklius naktimis ganyti bendrose kaimo ganyklose.<br />
Tos bendros kaimo arklių ganyklos buvo už kaimo. Pievos buvo apaugusios krūmais. Tos<br />
pievos buvo prastos — visokios atmatos.<br />
Ganyklos buvo aptvertos 1-2 eilėmis drotų, kad arkliai nelįstų į laukus, kad derliaus<br />
neišgadintų.<br />
Domas Stonkus arklius pradėjo ganyti turėdamas 12-13 metų.<br />
Arklius naktimis ganė ir savi gaspadorių vaikai, ir samdyti piemenys, ir samdyti vaikai.<br />
Kartais ir patys gaspadoriai ganydavo arklius naktimis.<br />
Gaspadoriai ne katrą dieną varė piemenis naktimis arklių ganyti.<br />
Naktį, arklius ganydami, ugnį retai kada tekūrino, nebent šaltą naktį pasišildyti.<br />
Arklius nakties išjojo saulei nusileidus ir ganė kol saulė patekėjo.<br />
Į ganyklą sujodavo 50-60 arklių.<br />
Ganykloje buvo pastatyta medinė būda nuo lietaus pasislėpti. Būda buvo pastatyta ant ragių.<br />
Ragės padirbtos iš kumpo medžio. Būdoje — pilna šieno, dekis apsikloti, poduška galvai<br />
pasidėti. Dažniausiai vaikiai sulįs į tą būdą ir miegos, o piemenys arklius keravos.<br />
Prie būdos buvo pritaisyti vorčikai. Jeigu ganyklą toje vietoje, kur stovėjo būda, nuganė,<br />
tuomet prie vieno, prie kito vorčiko prikabino pašleikas, pakinkė 2 arklius ir būdą nuvilko į kitą<br />
vietą.<br />
Vaikiai visuomet turėjo šautuvą nuo vagių apsiginti.<br />
Jaunieji — piemenys — arklius keravojo su šunimis. Savo šunis jie vedžiojosi ant šniūro.<br />
Iš visų Kanteikių kaimo arklių puikiausias buvo Šiurkaus arklys. Kožnas arklių vagis būtų aną<br />
pavogęs, jeigu tik būtų galėjęs.<br />
Kartą buvo taip.<br />
Domas Stonkus su kitu piemeniu, šunimis vedini, eina aplinkui arklius. Vaikiai, sulindę į<br />
būdą, miegt. Pradeda lyti. Keravotojai sulenda po egle. Šunys taip pat po egle pritupia. Ir visi<br />
kuo ramiausiai po egle sėdi. Piemenims akys pradeda merktis. Tik girdi: čyru-čyru — kažkas<br />
arkliui gelžinius pjauna. Šunys — loti, piemenys — prie būdos! Pakilo vaikiai. Bils! bils! — du<br />
kartus iššavo: vagys išsigando ir pabėgo. Prieina prie Šiurkaus arklio. Veiz — gelžiniai ligi pusės<br />
įpjauti...<br />
Kad arklių iš ganyklos negalėtų pavogti, anus pančiojo gelžiniais pančiais: uždėjo spyną ant<br />
kojų ir abidvi kojas sujungė.<br />
Rytą, parjoję arklius iš ganyklos, vaikiai ne miegojo, bet ėjo į laukus prie visokių darbų.<br />
Piemenys, jeigu tą naktį keravojo arklius, dieną bandos neganė. Bandą ganė kiti piemenys<br />
bendroje kaimo ganykloje.<br />
Iš Domo Stonkaus (1912), gyv. Viekšniuose, užrašė 1985 m. birželio 30 d. Amelija Urbienė.<br />
Kaimo karvės, avys bendroje ganykloje / Iš Domo Stonkaus (gim. 1912 m.) 1985 m.<br />
birželio 30 dieną užrašė Amelija Urbienė // Urbienė Amelija. ETNOGRAFINIAI APRAŠAI IR<br />
89
TAUTOSAKA: [1985 metų aprašai]: Aplankas // Yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių<br />
muziejuje. — Visas tekstas:<br />
Kaimo karvės, avys bendroje ganykloje<br />
Kaimo karves ir avis ganė ne toje ganykloje, kur ganė arklius, bet kitoje.<br />
Ganykla bandai buvo šalip arklių ganyklos. Buvo atitverta 1-2 eilėmis drotų. Karvės per tas<br />
drotis į arklių ganyklą negalėjo įlįsti. Reikia pasakyti, kad buvo ir tokių karvių, katros, priėjusios<br />
prie drotų, pamakaravo galva, su ragais nutraukė drotis ir įlindo į arklių ganyklą.<br />
Avys lengvai per drotis į arklių ganyklą galėjo įlįsti.<br />
Rytais ne visus arklius iš arklių ganyklos parjodavo į kaimą. Kiti palikdavo ganykloje per<br />
dieną. Piemenys, ganydami bandą, turėjo prižvelgti ir paliktus arklius ganykloje. Pamatę<br />
aplinkuo arklių ganyklą vaikščiojantį kokį svetimą žmogų, turėjo greitybėje apie tai kaimo<br />
žmonėms pranešti.<br />
Bandą ganydami piemenys vedžiojosi šunis ant šniūro. Bandą ganė ne vienas piemuo, o 5<br />
piemenys. Iš viso piemenų kaimas turėjo 8. Piemenys bandą ganė pasikeisdami. Tie piemenys,<br />
katrie naktį buvo ganę arklius, rytą bandos neginė, miegojo ir ilsėjosi namie.<br />
Kiekvienas piemuo, ganydamas bandą, turėjo savo „rubežių”. Piemenys kartu nesueidavo į<br />
krūvą kuomet karvės ganėsi.<br />
Piemuo, vedžiodamasis šunį ant šniūro, vaikščiojo palei savo „rubežių”. O tas piemuo, katras<br />
vaikščiojo su savo šunimi pagal arklių ganyklą, turėjo prižvelgti ganykloje per dieną paliktus<br />
arklius.<br />
Bandą ganydami piemenys užsikurdavo ugnį — užsikurdavo laužą, išsikepdavo bulbių,<br />
grybų. Tatai padaryti galėjo tik tuomet, kai visos karvės suguldavo.<br />
Karvės moka tarp savęs susirokuoti (susikalbėti). Veizėk — ės, ės žolę ir priės. Nueis viena<br />
karvė į kokią nors vietą ir atsiguls. Veizėk — tuojau pat ir kita karvė beateinanti, besigulanti...<br />
Taip ims ir suguls visos karvės vienoje vietoje. Tuomet piemenims rojus! Kepk bulbes, dirbk<br />
vieną po kito krežius, švilpynes, vyk botagus.<br />
Už bandos ganymą bendroje kaimo ganykloje piemenims mokėjo.<br />
Seniūnas iš visų kaimo gaspadorių surinko tam tikrą užmokesnį nuo ganomų karvių skaičiaus.<br />
Neveizėjo, ar to gaspadoriaus piemuo buvo savas vaikas, ar samdytas — visi gaspadoriai turėjo<br />
mokėti.<br />
Surinktus iš gaspadorių pinigus seniūnas padalijo lygiai visiems piemenims: ir gaspadoriaus<br />
vaikas, ir samdytas piemuo gavo po lygiai. Samdytam piemeniui čia buvo priedas prie jo<br />
sulygtos algos.<br />
Bendros kaimo ganyklos buvo ligi „pirmųjų centų”. Tais metais, kuomet pasirodė pirmieji<br />
lietuviški litai, bendrosios ganyklos buvo panaikintos. Tuomet jau kiekvienas gaspadorius savo<br />
gyvulius ganė savo žemėje.<br />
Domas Stonkus, ganydamas karves, pindavo krežius. Tie ano krežiai veizėte veizėjo — tokie<br />
puikūs buvo.<br />
Savo nupintus krežius Domas Stonkus parduodavo ir taip užsikaldavo pinigo.<br />
1923 metais Kanteikių kaime buvo 132 gyventojai (žmonės). 3 gyventojai iš jų turėjo<br />
nusipirkę dviračius. Domas Stonkus buvo taip pat iš tų trijų. Jis savo dviratį buvo pirkęs iš<br />
parubežninko.<br />
Iš Domo Stonkaus (1912), gyv. Viekšniuose, užrašė 1985 m. birželio 30 d. Amelija Urbienė.<br />
Piemenė pas gaspadorių / Stasė Ramanauskaitė-Mikužienė Padvariuose pas Leoną Miliešką.<br />
Iš Stasės Mikužienės (1915), gyvenančios Minajevo gatvėje 1986 m. liepos 10 dieną užrašė<br />
Amelija Urbienė // Urbienė Amelija. ETNOGRAFINIAI APRAŠAI IR TAUTOSAKA: [1986<br />
metų aprašai]: Aplankas // Yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių muziejuje. — Visas tekstas:<br />
Piemenė pas gaspadorių<br />
Stasė Ramanauskaitė, būdama 12 metų, tarnavo už piemenę Padvariuose pas Miliešką Leoną.<br />
Piemenės alga — 50 litų, paviržis — avino rietas ir duonos kepalas, 3 pūrai bulbių, rugių<br />
1 pūras.<br />
90
Vasarą piemenė kėlė saulei tekant. Piemenė karvių nemilžo, mergė milžo karves. Pamilžtas<br />
karves išginė į ganyklą. Ganykla nuo namų buvo toli — apie pusę kilometro reikėjo karves ligi<br />
ganyklos ginti. Piemenė ganė 7 karves ir avių būrį. Bandą visuomet išginė nevalgiusi.<br />
„Lauki, veizi, ir akis praveizi, kol valgyti atneša. Atneša užšalusią košę, o kartais dar biskelį<br />
šiltą. Košė — bliūdelyje. Košėje su šaukštu įspausta duobelė, į tą duobelę įpilta taukų. To<br />
mirkalo nedaug tepripilta. Pieną atnešė krūzelyje. Pienas — mašininis. Duonos riekelė. Ir visas<br />
pusrytis!”<br />
„Ant pietų” — jei buvo karšta — ginė namo aplink 11 valandą. Laiką mėravo pėdomis —<br />
šešuolėtį mėravo...<br />
Piemenė, parginusi karves, suvarė anas į kūtę. Pakreikė šiaudais, kad kūtė šlapi nebūtų.<br />
Tuomet suvarytas į kūtę karves pririšo prie sietų, atnešė žolės ir pašėrė. Piemenė turėjo karves ir<br />
pagirdyti. Vandenį reikėjo nešti iš šulnies ir kožną karvę pagirdyti.<br />
Pietus piemenė valgė kartu su visa šeimyna. Pietai — pirmą valandą.<br />
Pietams: kopūstai, burokai, bulbynė. Mėsos mažai tedevė. Viralą gaspadinė virė tankiausiai su<br />
užtrinu, su kindoku.<br />
Po pietų pokaitis 2-3 valandas. Per pokaitį piemenei neleido miegoti, varė šieno grėbti.<br />
Taip Stasė, vieną dieną grėbusi šieną per pokaitį, kitą dieną, varoma šieno grėbti, ėmė ir<br />
„pasisporijo” gaspadoriui! „Aš neisiu per pokaitį šieno grėbti, — pasakė. — Aš miegtu paskui<br />
karves vaikščiodama. Bijau užmigti — javus nuganysiu.” Gaspadorius dideliai supyko, kad<br />
neklausau. Už botago! Ir su tuo botagu nuraižė man kojas. Ir išėjau. Prispaudė mane šieną grėbti.<br />
Tėvai man sakė, kad jeigu gaspadoriaus neklausysiu, tumet ans mane išvarys ir algos<br />
nesumokės.”<br />
Bandą, kai buvo karšta, piemenė turėjo lig tamsos ganyti. Ir tos naktys taip pat buvo karštos:<br />
„naktį mes nebliaudamos — tokia buvo karštybė.”<br />
Vakare, karves namo parginus, reikėjo pakreikti kūtė, karves pagirdyti.<br />
Vakarienė pavalgius, piemenei reikėjo mazginį sumazgoti, šunį palakinti.<br />
Žiemą — vakarais — piemenei reikėjo plunksnas plėšyti. „Dviejose vietose man ir taip dar<br />
yra buvę, — sakė Stasė, — „mergei, paėmusi skalą, turėjau žiubinti, kumet ana večerę virė.”<br />
„Taip pat esu ėjusi su spragilais kulti. Dideliai kvapas patiko: atsisėdi duoboj ir bematant<br />
užmingi — tiek jau esi nuvargusi...”<br />
Žiemą piemenė daugiausia gyvulius šėrė viena. Šėrė su pelais, su šiaudais. Piemenė pati<br />
turėjo kratinį karvėms susikratyti. Taip pat ir žiemą piemenė turėjo karves pagirdyti — atnešti iš<br />
šulnies vandens.<br />
Piemenė miegojo lovoje. Lova — virtuvėje. Ten pat, kur piemenė miegojo, buvo ir<br />
kiaulviedriai sustatyti. Ir virbai, ir medžiai, ir visokie daiktai stovėjo, kur tik vietos buvo<br />
pastatyti.<br />
Piemenei devė prastą drabužį. Devė sijoną, nažutką, seną švarką. Marškiniai lininiai — ir<br />
visai nauji, ir seni. Kuskelę devė galvai apsirišti. Kvartūgas piemenės pakulinis, dryžas. Iš to<br />
paties audeklo, kur buvo siuvamas kvartūgas, piemenei gaspadinė „liuob ir sijoną pasiūti.”<br />
Marškinius mainė kartą per savaitę. Abrūsas — bendras, burnai ir rankoms šluostytis.<br />
Į pirtį ėjo kas antrą savaitę. Plaukytis nebuvo kur — „ir ežeras, ir upė buvo toli nuo namų.<br />
Galėjai tik pasitaškyti, pabraidyti po klanus, po prūdelį.”<br />
Jeigu piemenė gerai ganė, gaspadoriai, parvažiuodami iš miestelio, parvežė kermošavo,<br />
apdovanojo — nupirko kuskelę, kojines.<br />
Išeinant, jeigu gaspadoriai buvo neskūpi, — piemenei devė priedo — „tupeles”, o prie<br />
paviržio pridėjo lašinių šmotą.<br />
Iš Stasės Mikužienės (1915), gyv. Viekšniuose, Minajevo g., 1986 m. liepos 10 d. užrašė<br />
Am. Urbienė.<br />
91
Kaip ir ko mane mokė tėvai ir svetimi žmonės / Iš Pranės Jankutės (1900) 1986 m. liepos<br />
11 dieną užrašė Amelija Urbienė // Urbienė Amelija. ETNOGRAFINIAI APRAŠAI IR<br />
TAUTOSAKA: [1986 metų aprašai]: Aplankas // Yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių<br />
muziejuje. — Visas tekstas:<br />
Kaip ir ko mane mokė tėvai ir svetimi žmonės<br />
Mano tėvai — Juozapas ir Uršulė Mockaitė — Jankai gyveno Tučių kaime, Viekšnių vls.<br />
Motina buvo iš Pumpurų kaimo. Pumpurų kaimas yra už Mažeikių. Čia ana užaugo pas savo<br />
tetutę. Motinos tėvai buvo mirę. Tetutė, kai mama žanijosi, ir kraitį anai devė.<br />
Tėvas, važinėdamas iš Tučių, visur aplinkuo ieškojo bagotos panos — anam reikėjo atrėdyti<br />
seserį. Mano tėvas dar seseriai ir pamokėjo, kad ta tik paimtų ano tėvą karšinti. Daug pamokėjo!<br />
Du šimteliu!<br />
Mano tėvai turėjo 4 ha žemės. Augome penketas vaikų: Antanas, Stanislovas, Steponas, Pranė<br />
ir Petronėlė.<br />
Tėvas buvo dideliai skūpus. Duonos niekumet nedevė mums lig privalgymo. Atriekė riekę,<br />
papjaustė ir padalijo visiems. Motinai devė didesnį gabalą, o mums, vaikams — po mažesnį<br />
gabalėlį. Duodamas tankiai sakė: „Vaikams duonos daug nereik — ištrupins tik, nesujės!”<br />
Svarbiausia buvo dar ir tas, kad tėvas, atriekęs ir padalijęs duonos riekę, į kepalą visumet<br />
liuob įdėti „znoką”. Jeigu kas kumet nors po to buvo atsiriekęs kad ir mažą duonos riekelę, tėvas<br />
tujau pat pamatė, norėjo kaltininką surasti ir nubausti. Mes tą gerai žinojom, dėl to nė viens<br />
niekumet duonos neėmėm.<br />
Jeigu tėvo nebuvo namie, mama visumet mums valgyti padevė: mums patiems nebuvo<br />
leidžiama valgyti pasiimti.<br />
Aš, kad ir maža būdama, supratau, kad motina apsileido su tėvu iš pat pirmo — devė anam<br />
didelę valią.<br />
Jeigu kumet pasėjo pupų, tėvas neleido ankščių pasiskabyti ir pupų pavalgyti. Sakė: „Be čieso<br />
vaikams regalima pupų nuskabyti. Ar ne pilna subinė aniems yr? Ar ne pajėdę yr?” Tėvas nė<br />
žinot nenorėjo, kad mes tų pupų dideliai norim: pupos turėjo tėvui palikti!<br />
Tėvas neleido prie namų darželio taisyti. Nė kokios žolelės nebuvo nė pasėta, nė padiegta.<br />
Niekas po mūsų trobos langais niekumet nežydėjo...<br />
Jeigu kartais mes liuobam ką nors troboj dirbti, tėvas į trobą, mes — pry pečiaus tujau pat.<br />
Sėdim ir tylim. Neiškentam, pradedam šnibždėties. Tėvas ir barasi tuojau: „Ko čia šnibždat kaip<br />
vėžiai terboj? Ar nenutilsit!” Tokia buvo didelė drausmė mūsų namuose.<br />
Kumet išėjau služyti pas svetimus žmones, bijojau šnekėti. Klaus mane ko nors, aš tyliu.<br />
Sako: „Dėl ko nerokuojies su mumis?” Aš aniems: „Nesu pratusi rokuoties. Tėvas neleido mus<br />
tarp savęs rokuoties”.<br />
Teisybę sakant — mūsų tėvas buvo didelis tinginys. Anam pačiam atrodė, kad darbo ans<br />
nedirb ne iš tingėjimo, bet iš negalėjimo. Tėvs buvo ranką persišovęs, sakė, kad ta ranka anam<br />
skaudanti. Patiko mūsų tėvui rytais ilgiau pamiegoti... Kas be ko, rudenį tėvs liuob dirvą suarti.<br />
Pavasarį liuob pasėti... Tiek to arimo ir tiek to sėjimo tebuvo ant tų 4 ha!<br />
Motina ėjo ekėti. Anai tas darbas nebuvo sunkus: reikėjo kaip nors laukuose apsidirbti.<br />
Tėvas, kaip jau sakiau, prie sunkesnio darbo nepuolė. Pavasarį, kumet tų darbų liuob daugėti,<br />
tėvas ėjo su piemenimis vabalų-kirminų gaudyti. Nėjo prie darbo! Ans tuos vabalus liuob nešti<br />
susiedui kaip liekarstus. Pinigų iš susiedo neėmė. Džiaugėsi tiktai, kad tas su vabalais gydosi ir<br />
kad ans gali padėti.<br />
Tėvas taip pat liuob sakyti: „kam čia taip sunkiai dirbti. Ar ne geriau yr, kad klausais kaip<br />
vieverseliai gied, gegužės kukuoja... Klausais ir džiaugiesi...”<br />
Mama iš pat mažumės spaudė mumis prie darbo. Pakeli šluotą — ir šluokis. Jeigu tėvas buvo<br />
troboj, ans neleido trobos šluoti. Sakė: „Kam čia tas dulkes keliat!..” Jeigu tėvas į trobą, mes<br />
tujau pat prie pečiaus. Taip liuobam ir prasėdėti, kol ans iš trobos išeis.<br />
Mama norėjo dideliai vištų laikyti, sakė, kad vargo suvisam nebus, vaikai galės palesinti<br />
vištas. Tėvas taip pat šito neleido. Sakė, kad vištos ir višteliai tik takus bjauros, anuos lesinti<br />
reikės. Dėl to pas mumis nebuvo nė kokio paukštelio — nė vištelės, nė antelės, nė žąselės.<br />
Jeigu kumet, mamai liepiant, skutau bulbes, ir čia tėvas priveizėjo kaip skutu. Sakė: „Bulbių<br />
nereik dideliai nugręsti. Anos smokavos kad netaupysit.”<br />
92
Kai jau buvau 5-6 metų, mamai padėjau paršeliams žolių parinkti. Liuobu rinkti kiaulpienes,<br />
balandas. Mama pamokė ir parodė, kaip reik paršeliams buroklapius palaužyti. Sakė: „Iš širdies<br />
neplėšk. Po vieną lapą aplinkuo laužk. Laužk tik tą, katras yra atsiskyręs — nuo širdies prie<br />
žemės palinkęs. Nulaužei vieną, tumet tik laužk kitą.”<br />
Buroklapių su kirviu kapoti man neleido: bijojo kad piršto nenusikirsčiau. Lapus paršeliams<br />
pati mama liuob sukapoti. Ana pati sudėjo sukapotus lapus į katilą, užpylė vandens. Aš tik liuobu<br />
iš miško parnešti šakų ugniai. Mama tumet pakūrė ugnį ir lapus apvirė. Virė lapus ne troboj —<br />
lauke virė.<br />
Jovalą man leido paršeliams nunešti. Viedro aš dar pilno nepakėliau, nešiau tik pusę viedro.<br />
Liuobu supilsiu jovalą į geldą (lovį) ir lauksiu kol kiaulė bengs ėsti. Kumet suėdė, tumet ėjau<br />
atnešti kitos viedro pusės. Kiaulė liuob žviegs, puols prie jovalo, o aš bijosiu, kad neišverstų.<br />
Žinojau gerai, kad tumet bus pekla. Visumet tėvas — kur buvęs kur nebuvęs — liuob vaikščios<br />
aplinkuo, šūdinės ir komandavos.<br />
Kaip aš vėliau džiaugiausi, kad išėjau služyti! Atrodė, kad mane iš kalėjimo kas paleido.<br />
Svetimiems visada įtikau — gera buvau.<br />
Mama išmokė ir daržą ravėti. Pamokė, kaip atskirti daigus nuo žolės. Nusivedė į daržą, sakė:<br />
„Paveizėk, čia burokeliai dygsta. O čia — morkeliai.” Nosę prikišau artyn, paveizėjau — ir taip<br />
įpažinau visus daigus.<br />
Mama išmokė mane, kaip reik karvę milžti su abiem rankom. Pirma reik paimti du papus.<br />
Paskui — vėl du. Kai su milžtuve nueini prie karvės, pirma reik atsitūpti, o milžtuvę padėti ant<br />
žemės ir tarp kojų su keliais suspausti. Jeigu milžtuvė, karvei spiriant, kartais norės virsti, nevirs.<br />
Ir pieno neišliesi.<br />
Taip pat motina pamokė kaip pieną iškošti, kaip milžtuvę ir koštuvį išplauti. Koštuvys nebuvo<br />
„mandrus” — buvo tik lininė skara. Tą skarą, iškošusi pieną, ir liuobu išplauti.<br />
Dar būdama nedidelė, aš jau mamai padėjau valgyti virti. Viriau tik visokius viralus. Liuob<br />
pastatys mane su samčiu prie katilo ir lieps viralą gynioti. Sakė: „Ugnies perdaug neprikurk, po<br />
biškį pakurstyk. Kumet ims smarkiau virti, samčiu pagyniok. Virals tumet iš katilo ir neišbėgs.”<br />
Košės mama man neleido virti. Košę ana pati liuob išvirti.<br />
Stalą padengti mama man visumet padėjo — bijojo, kad torielkų, bliūdų nesudaužyčiau.<br />
Kumet visi pavalgė, aš turėjau mazginį sumazgoti. Bėda didelė buvo su šiltu vandeniu.<br />
Kiaurynė kuknėj buvo viena. Vandenį reikėjo šildyti tumet, kumet viralas jau buvo išvirtas.<br />
Vandenį liuob šildyti paplaviniame katile. Tame pat katile ir kiaulėms jovalą liuob virti.<br />
Paplavinį katilą išplovė, įpylė vandens, pašildė ir pastatė ant žemės. Ploviau viską su lakatu.<br />
Buvau mamos išmokyta ir katiną, ir šunį palakinti. Aniem ėsti liuobu duoti tą, kas likę<br />
nesusvalgyta. Šuniui liuobu suplauti tirštimus iš katilo (tirštesnes sūplavas). Vakare liuobu duoti<br />
anudum biškį putros, įpylusi dar vandens, pieno lašeliu prabalinusi. Katinui ėdalą liubu duoti<br />
geresnį. Kartais ir vieno pieno liuobu įpilti.<br />
Veršio niekumet man neleido girdyti. Mama pati liuob pagirdyti.<br />
Kad ir maža buvau, bet mama pamažu pradėjo mane verpti mokyti. Devė seną kalvaratą.<br />
Pamokė kaip minti pakoją, kaip siūlą taisyti. Man nedevė verpti vilnų, linų, pakulų, pašukų, o<br />
devė tik pabraukas. Bijojo, kad verpalų nesugadinčiau.<br />
Kartą, man taip beverpant pabraukas, užėjo susiedė pas mumis. Ana pamatė ir pasidyvijo iš<br />
mane darbo: suprato viską iš karto. Tada ana paprašė tėvą, kad ans leistų man anai suverpti<br />
pakulų ir pašukų. Dar pasakė, kad už verpimą man sumokės.<br />
Tėvas leido. Taip aš išmokau verpti. Ir dar už tą piningų gavau.<br />
Abidvi su seseria pačios iš savęs išmokom nerti. Pačios medinius virbalus pasidirbome.<br />
Pasigavusios iš motinos siūlų galų ir pasikavojusios nėrėme. Jeigu mama mūsų nėrimą pagavo,<br />
ana greit klaidą pamatė. Tumet ir pamokė kaip reik nerinį nerti.<br />
Žlugtį žlugė mama. Aš tik liuobu padėti anai tą žlugtį išskalbti. Mama liuob skalbti<br />
didžiuosius drabužius, aš — mažesnius.<br />
Kai buvau jau didesnė, mama leido man darže burokėlius, morkus pasėti, cebules padiegti.<br />
Parodė man, kaip ežėse vageles padaryti, kaip sėklą berti, kaip sėklą žemėmis užkasti. Parodė<br />
kaip cebulę diegti.<br />
93
Kai šviežios bulbės buvo jau paaugusios, bet anų dar nekasėme, mama parodė kaip bulbių<br />
pasiruopliuoti. Veizėjo, kad perdaug bulbių iš po vieno kero neišruopliuočiau.<br />
9 metų išėjau služyti. Pristojau už piemenę. Prie darbo visur man vedės. Visiems įtikau.<br />
Man per gyvenimą yra tekę būti prie visokių gaspadorių. Lig pat šiol nesu vieno užmiršusi —<br />
toks skūpus ans yra buvęs. Sakė: „Kiti bulbeles lupa, aš — nelupu. Valgau su visomis lupenomis.<br />
Taip yra skaniau ir sveikiau.” Tokias gaspadoriaus kalbas šeimyna praleido pro ausis — nudevė,<br />
kad negirdi.<br />
Tarnaudama po svetimus žmones, jau čia mokiausi pati. Ir kitų buvau mokoma. Devė man<br />
gaspadinė adatą, siūlų ir parodė, kaip reik pončiakas adyti, kaip suplyšusius marškinius sulopyti.<br />
Aš jau buvau nebe maža, protą turėjau: norėjau padaryti dailiai ir dar geriau, negu man kad<br />
parodė.<br />
Kumet jau buvau pusmergė, liuobam verpsma su mergėmis, paveizėdamos, katros dailiau<br />
verpam, katros be burbulų verpam. Burbuls tumet pasidaro, jeigu įleidi į špuolę neišpešiojusi<br />
linų, pakulų ar pašukų.<br />
Pas gaspadorius išmokau ir siūlus susukti, ir anuos į kamuolį išvyti. Išmokau ir špuoles lenkti,<br />
šeivas trinti. Austi taip pat pradėjau mokytis pas gaspadorius, kumet jau buvau 15 metų.<br />
Iš didžiosios mergės mokiausi visokių visokiausių darbų. Laukuose liuobu kaip kalė kokia<br />
gainioties mergę ir veizėti kaip ana dirb.<br />
Tėvai savo žemėje linų nesėjo. Nebuvo tekę rauti. Kumet piemenė buvau, linus rauti teko<br />
mokytis pas gaspadorius per pokaitį. Gaspadinė liuob sakys: „Bėkim biškį į lauką linų parauti.<br />
Pamažu priprasi, nenorėdama išmoksi!”<br />
Per pokaitį ėjau į lauką ir gubelių statyti. Žinojau kelius klėbius į gubelę reik statyti, kaip tą<br />
gubelę surišti. Pas gaspadorius yra tekę man, piemene būnant, ir dobilus į gubeles statyti.<br />
Rugius pjaunant aš jau kitaip laukuose darbavausi. Atsimenu, služijau aš pas tokią Nostienę.<br />
Anos vyras buvo į Ameriką išvažiavęs pinigų užsidirbti. Gaspadinė samdė žmones javus pasėti,<br />
nupjauti. Pati ana ėjo į laukus ekėti, pati mokėjo su arkliais apsieiti — nukinkyti, pakinkyti.<br />
Aš visumet liuobu padėti gaspadinei darbuoties prie lauko darbų. Nedaug ir žemės ana turėjo:<br />
buvo koks 20 ha. Laikė 2 karves, du arklius, avių nedaug. Gaspadinė nevisumet ir mergę metams<br />
liuob samdyti. Aš nuo ryto, išginusi gyvulius į ganyklą, ganysiu kol rasa. Paskuo manęs paleisti<br />
ateis toks senelis, gaspadinės paprašytas. Domininkas buvo ano vardas. Domininkas liuob ganys<br />
gyvulius, o aš su gaspadine po laukus darbuosiuos. Gaspadinei laukuose darbuotis padėjo ir iš<br />
anos tėviškės. Liuob atvažiuoti vaikis su arkliais. Jeigu gaspadinė mergės tais metais nebuvo<br />
pasisamdžiusi, ir man kartais liuob leisti vežimą krauti. Išmokau ir ražienas grėbstyti.<br />
Kumet rugius pjovė ir aš buvau jau pusmergė (15-16 m.), tumet didelio vargo nebturėjau. Aš<br />
dar pas tėvus bebūdama buvau išmokusi rugius rinkti, pėdus surišti. Tėvai tada buvo gerai to<br />
darbo išmokę. Ras pėdą nesurištą — gausiu burkos: turiu pėdą gerai surišti, ryšių galus užkišti. Ir<br />
tik tada leido statyt į gubą.<br />
Su duonos kepimu daug vargo turėjau: kol išmokau. Kumet jau buvau pusmergė (15-16 m.),<br />
iš karto prie duonos neprileido. Sakė: „Iš karto tu nenutaikysi, kiek vandens įpilti”. Tumet mergė<br />
arba gaspadinė įpylė į minkytuvį vandens i pamokė kaip reikia duoną įmaišyti. Pamokė duoną ir<br />
atminkyti. Atminkymui paliko miltų, tuos miltus reikėjo suberti į minkytuvį ir tumet duoną<br />
atminkyti. Pečiaus kūrinti man neleido. Duonos kepti man nedevė. Kepalą sukepaluoti taip pat<br />
pamokė. Ale man devė tik tuomet kepaluoti, kai jau kepalas buvo iš minkytuvio iškeltas ir ant<br />
ližės padėtas.<br />
Ir gaspadinė, ir mergė sakė: „Pusmergei negalima duoti duonos po pečiumi pakepti: nepakels<br />
dar ližės su dideliu kepalu ir nušankins ant žemės.”<br />
Pas gaspadorius išmokau ir bulbes atrinkti. Veizėjau kaip kiti dirba ir mokiausi. Didžiąsias<br />
bulbes reikėjo atrinkti valgymui, mažesnės, sėklinės ir pačios mažosios — kaip riešutėliai —<br />
„kiaulinelės”.<br />
Per karą (1914 metų) teko man pas gaspadorius valgyti ir dulputrę, virtą iš kiaulinėlių<br />
bulbelių. Atsimenu, kaip tą dulputrę virė. Nuplovė neskustas kiaulineles bulbeles, išvirė,<br />
nusunkė ir sugrūdo. Tumet įpylė čystą vandenį, išplakė ir per rėtį išsunkė: taip atskyrė lupenas.<br />
Tada tą dulputrę užvirino, įdėjo druskos. Jei turėjo, šliūkštetėjo pieno lašelį arba įmetė sviesto<br />
94
gabalėlį, taukų šaukštą. Jeigu į tokią dulputrę įdėjo daugiau miltų, tumet jau virė ne dulputrę, o<br />
pusmarškonę košę.<br />
Ligi pat šiol negaliu užmiršti savo tėvo. Ans buvo dideliai drausmingas. Mes tėvo bijojom.<br />
Pas mumis mažai kas teliuob užeiti — negu iš nelaimės kokios: metuose kartą, kitą. Jeigu kas<br />
pas mumis atėjo, reikėjo pasisveikinti, į ranką pabučiuoti .<br />
Atsimenu, kaip kartą atėjo pas mumis viena tetutė. Ana atnešė saldainių. Saldainius su visu<br />
maišeliu padevė man. Aš padėkavojau — anai ranką pabučiavau. Buvau pagalvojusi, kad kol<br />
tetutė bus, aš saldainių nevalgysiu. Bet mano širdis nujautė, kad tėvas saldainius gali iš manęs<br />
atimti ir man neduoti. Išsitraukiau vieną saldainį iš maišelio ir pradėjau valgyti. Tėvas pamatė!<br />
Kapt! už maišelio, ir atėmė iš manęs visus saldainius. Ir dar pasakė: „Ar tu viena tenori?” Tumet<br />
tėvas visiems vaikams devė po vieną saldainį, o kas dar buvo likę maišelyje, pats ėmė ir suėdė.<br />
Mama nieko nesakė. Niekumet ana neužtarė mūsų. Visumet sakė: „Kaip tėvs nor, taip tedaro.” Ir<br />
dabar gerai žinojau, kad užtarimo iš motinos negausiu. Gerai dar, kad buvau pati pirmoji saldainį<br />
pati iš maišelio pasiėmus. O antro saldainio iš tėvo aš taip ir nebegavau...<br />
Tėvai mūsų niekumet niekur nesivedė. Mes nežinojom, kas yra „į svečius eiti”, Taip pas tėvus<br />
augdama niekur iš namų niekumet nevaikščiojau. Svietą pamačiau tik tumet, kai iš namų išėjau<br />
služyti. Gyvenau ir dirbau pas svetimus ir mokiausi iš visų ko tik galima buvo išmokti.<br />
Iš Pranės Jankutės (1900), gyv. Viekšniuose, užrašė 1986 m. liepos 11 d. Am. Urbienė.<br />
Pastaba: Šito aprašo nuorašas 1986 m. lapkričio 12 d. įteiktas Šiaulių pedagoginio instituto<br />
Klaipėdos ikimokyklinio fakulteto docentui Vladui Pupšiui.<br />
Vilkys A. „Pro galvas lėkė šviesios kulkelės...” // Vienybė. — 1991. — Saus. 17. — Tekste:<br />
Užventės ūkininkai.<br />
Vilkys A. Šalia šimtametės klėtelės // Vienybė. — 1991. — Spal. 5. — Tekste: Jonas Šimkus<br />
Ramoniškės kaime.<br />
Gajauskas Saulius. Ūkininkų Margių dienos // Vienybė. — 1992. — Birž. 27. — Tekste:<br />
Stasė ir Adolfas Margiai Pakalupės kaime. — Visas tekstas:<br />
Neprailgo mūsų pokalbis su Pakalupės kaimo ūkininkais Stase ir Adolfu Margiais, mat<br />
pataikiau pietų metu, o ir šneka sukosi ir apie ūkininkavimą, ir apie politiką, ir... apie varnas.<br />
Pašnekovai nuotaikingi žmonės, gal Adolfas kiek santūresnis. Man net pasirodė, kad Stasės žodis<br />
šeimoje paskutinis, tačiau vyras tarstelėjo — apsirinki, prieteliau, principinius dalykus<br />
sprendžiame visi keturi, o ambicijų kuri moteris neturi... Atleistina.<br />
Visi keturi — tai dar du sūnūs Dalius ir Gintas. Tiesa, vienas vesti ruošiasi ir, matyt, nekibs į<br />
plūgo rankenas. Kita vertus, kam per prievartą daryti tai, kas nemiela. Vėliau pats nuspręs, juo<br />
labiau, kai savo akimis pamatė, jog dirbti žemę visai nesaldu. Ir S. Margienė nedviprasmiškai<br />
pasak[o], — jei šeimos vyrai nepadėtų, seniai būtų bankrutavusi. Pamaniau, kodėl tik save mini,<br />
tačiau paaiškėjo, kad vyrai dar turi ir valdiškus darbus. Per dieną Stasė viena sukasi, o<br />
pavakariais kimba visi. Žemės turi nei daug, nei mažai — 19 hektarų. Plotai netoli, bet kadaise<br />
atlikta melioracija jau prastai beveikia, ir per trejus su trupučiu metų pamatė, ką galės išspausti iš<br />
tos žemės. Iš buvusio Viekšnių mokomojo ūkio, išeidami ūkininkauti, gavo nurašytus<br />
neveikiančius vikšrinį ir ratinį traktorius. Kiekvieną žiemą vyrai kruvinais pirštų nariais tai<br />
<strong>technika</strong>i gyvybę pučia, kad pavasarį mėšlus išvežtų, dirvas apartų. Vargas, bent atsarginių dalių<br />
būtų. Nors, tiesą sakant, jų yra. Mokėk klaikius pinigus ir viską turėsi. Tik bėda — iš kur tų lėšų<br />
gauti, kad treji ūkininkavimo metai nedavė pelno. Nebuvo ir nuostolio. Balansuojama apie nulį.<br />
Ir tepalų, ir kuro yra. Štai anądien keliaujantys „sėkmės džentelmenai” atvežė tepalo. Ir ne bet<br />
kokio — auksinio! 80 rublaičių už litrą prašo. Kultivatoriaus noragėlis arti 200, o traktoriaus<br />
vikšrų piršto kaina nuo kelių dešimčių kapeikų išaugo iki 40 rublių. Pasiutimas, keikteli Adolfas.<br />
Pirmaisiais ūkininkavimo metais lengviau buvo, nes elektra ir kuras pigiau kainavo. Mes nesame<br />
šykštuoliai, kalba Margiai. Ir ne prieš padėti kaimynui <strong>technika</strong>, bet, patikėkit, širdis dreba<br />
skolinant, nes būna, kad pusvalandį padirbėjęs, traktorių remontuoji porą dienų. Ir apskritai, kai<br />
kaimą griovė, Vyriausybė padėjo, o kada ūkininkui reikia atsigauti, tai nugarą atsuko. Tegu kas<br />
mums pasako — kokia reali pagalba mums teikiama? Be gražių kalbų, toliau nenueita. Štai jau<br />
95
pernai atėjo viršpelnio reikalavimas, o Meižių žemėje pakanka ir durpynės, ir šaltiniuota ji.<br />
S. Margienė supykusi: sako, nemokėsiu aš to mokesčio, kad ir ką darysit, nes nėra kol kas to<br />
pelno. Technika eina per biržą, o ten kainos žvėriškos. Kokio velnio tą biudžetą šelpti? Ir<br />
Landsbergis, ir Vagnorius turėtų mąstyti žmoniškai, duoti atsigauti ūkininkui. Dabar<br />
neperpardavinėdamas, neužsiimdamas bizniu, irgi nieko neturėsi. Nenorėčiau sutikti su<br />
tvirtinimu, kad tik darbu viską įsigysi. Toli gražu ne taip. Argi buvusiuose kolūkiuose nebuvo<br />
įvairiausių draudimų? Tai gyvulių per daug turi, tai arklį laikyti draudė. Visokių nesąmonių buvo.<br />
Dabar draudimų lyg ir nebeliko, bet padarė nežmoniškas kainas. Pagalvokime apie tokį faktą:<br />
turiu karvių, kurios duoda po 25 litrus pieno, o štai vienam litrui pagaminti reikia 300 g<br />
koncentratų. Tona gi kainuoja 5 tūkstančius rublių! Apie kokį pelną aš galiu kalbėti?<br />
Stasė ir Adolfas Margiai, kalbėdami apie kasdieninius darbus, vis prisimena žemės grąžinimo<br />
kataklizmus. Matyt, pokštavo valdžios vyrai, pamėtydami po 2, 3, 5 hektarus. Dabar 80 ir<br />
daugiau hektarų duoda. Argi tai teisinga? Žemės reikia duoti tiek, kiek apdirbi, o ne tiek, kiek<br />
kažkada turėjo tėvai ir seneliai. Ir be jokio išpirkimo ją reikia atiduoti. Ir nebūtinai toje pačioje<br />
vietoje. Kuo kaltas tas žmogus, kuris dešimtmečius vargo keliose dešimtyse arų, pasistatė būstą,<br />
augino vaikus. Kruvinos ašaros byra, kada reikia išsikelti ar karvutę už kelių kilometrų į ganyklą<br />
vesti. Neretas nusispjauna ir gyvulį parduoda. Kad ir kokia karti teisybė būtų, bet tiesa viena:<br />
prisiėmęs žemės, tačiau nepajėgdamas pats jos apdirbti, ūkininkas skriaus samdinį, kitaip pats<br />
atsidurs dugne. Nebetoli tie laikai, kada vienas šaipysis, o kitas lenks kuprą ir keiks tokią tvarką.<br />
Ir niekur nepabėgsi nuo tokios dalios, nes bedarbystė mieste vers daugelį eiti pas ūkininkus.<br />
Nereikia atmesti ir tokios realybės — žmonės dabar ne devynioliktųjų ar dvidešimtųjų metų<br />
gimimo, o tie, kurie patyrė lengvesnį gyvenimą. Jaunesni greičiau parodys nepasitenkinimą.<br />
Žmogų aš vertinu, sako S. Margienė, ne pagal partiškumą, o pagal darbštumą, žmoniškumą.<br />
Mačiau ir dorų, darbščių komunistų. Juokai ima — tai dešinieji, tai kairieji laksto iš parlamento<br />
posėdžių. Bepigu tai daryti, iš mūsų, mokesčių mokėtojų, kišenės. Arba tie referendumai. Tokius<br />
pinigus sukišti tam, ką turi spręsti Vyriausybė. Juk jau buvome pasirašę, kad mes prieš sovietų<br />
armijos buvimą, kam antrąsyk tai įrodinėti? Kas nuo to pasauliui? Jeigu Vyriausybė derybų keliu<br />
nesugeba to padaryti, ją reikia keisti. Dar nėra buvę vyriausybės, kuri viską darytų žmonių labui.<br />
Ne išimtis ir pastaroji. Kaimo žmogui politikieriai tik nervus tampo, o realios pagalbos taip ir<br />
nėra.<br />
Šiandien dar turime pieno, mėsos, bet kitą pavasarį bus blogai. S. Margienė žino ką sako. Ji,<br />
devynerius metus išdirbusi Viekšnių mokomajame ūkyje zootechnike, brigadininke, negali<br />
suprasti tokio ūkių išparceliavimo — išpjaunami nesuaugę, veršingi gyvuliai. Sulauksime didelės<br />
bėdos, kalba moteris. Dalis ūkininkų irgi vaikosi tik pelno — augina linus, bulves, grūdines<br />
kultūras. Kam jam žiemą vasarą kabinti mėšlą, ruošti pašarus. O su gyvuliais šventos dienos<br />
nėra. Rašinio pradžioje užsiminiau, kad Adolfas Margis labai supykęs ant varnų. Netikėjau, kad<br />
šie paukščiai pridaro daug nuostolių, bet ūkininkas įrodė. Labai nukenčia pasėliai. Ir gamtos<br />
apsaugai jis siūlęs, kaip jų apmažinti, tačiau nesulaukęs pritarimo. Matyt, pačiam teks imtis<br />
iniciatyvos.<br />
Taip ir bėga ūkininkų Margių dienos. Kaip Stasė sako, tik žiemą atsigauname, o nuo pavasario<br />
iki vėlyvo rudens einame ratu, nėra kada ir televizoriaus pažiūrėti. Po dienos darbų trys vyrai ir<br />
ji, mama ir žmona, per vakarienę aptaria rytdienos darbus. Šešiametė dukrelė Gražina retai<br />
besulaukia vakarinio pasitarimo. Vyresnieji eis poilsio, o Dalius su Gintu dar pašoks nusimaudyti<br />
į Ventą, pavakaros su draugais ar kokią Pakalupės mergaitę į namus palydės.<br />
Sejavičienė Julija. Į gimtinę nešė sparnai // Vienybė. — 1993. — Rugpj. 25: ir nuotrauka. —<br />
Tekste: Salomėja ir Vytautas Krupovisovai Gyvolių kaime.<br />
Navickienė-Aleksandravičiūtė Zofija. Netikėtos žvalgytuvės // Vienybė. — 1993. — Rugpj.<br />
28. — Tekste: Sprogiškė. Zofija ir Albertas Navickai. „Pernai grįžome į tėvelio žemę. 1992 m.<br />
gruodžio 10 d. Lietuvos žemės ūkio ministerijos sprendimu man grąžintos nuosavybės teisės į 44<br />
hektarus žemės ir 21 ha. miško.”<br />
Sejavičienė Julija. Pievoje stiebiasi gegužraibės // Vienybė. — 1993. — Rugpj. 28: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: Jadvyga Balvočiūtė Gyvolių kaime.<br />
96
Sejavičienė Julija. Laiko raštai ne tik akmenyje // Vienybė. — 1995. — Saus. 18. — Tekste:<br />
Antanas Sidabras Žibikų kaime.<br />
Sejavičienė Julija. Tėvų sodyboje // Vienybė. — 1995. — Liep. 12. — Tekste: Jonas Šimkus<br />
Ramoniškių kaime. Baigė Viekšnių vidurinę mokyklą. Vadovavo Mažeikių paruošų kontorai.<br />
Dabar pensininkas. Žemė — tėvų 46 hektarai, nuomoti 100 hektarų.<br />
Sejavičienė Julija. Žalionė prisikėlė iš užmaršties // Vienybė. — 1995. — Liep. 15: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: Alvydas Adomaitis Žalionės kaime.<br />
Sejavičienė Julija. Sugrįžimas // Vienybė. — 1995. — Liep. 26 (ir nuotrauka), 29; Rugpj. 2.<br />
— Tekste: Zofija ir Albertas Navickai Sprogiškės kaime. Z. Aleksandravičiūtė-Navickienė<br />
Vilniaus universitete studijavo prancūzų kalbą, M. K. Čiurlionio meno mokykloje dėstė vokiečių<br />
kalbą, vertėjavo. 1991 metų pavasarį parvyko į Sprogiškės kaimą.<br />
Sejavičienė Julija. Augalai turi savo gyvenimą: Valanda su grožio puoselėtoja Albina<br />
Navickiene // Vienybė. — 1996. — Liep. 31. — Tekste: Juozo ir Albinos Navickų sodyba<br />
Gyvolių kaime.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Naujieji draugai // Vienybė. — 1996. — Rugpj. 24.<br />
— Tekste: Sodybos gandrai. „Kai 1991 m. rugpjūtį pirmą kartą po daugelio metų atvažiavome į<br />
tėvelio ūkį Sprogiškės kaime, vietoj pastatų radome griuvėsių krūvą, žmogaus ūgio piktžoles. O<br />
tarp šito „grožio” seno ąžuolo lizde linksmai dairėsi gandrų šeimyna.”<br />
Rimkus Zenonas. Tarp miškų, vienkiemiuose // Santarvė. — 1997. — Saus. 30. — Visas<br />
tekstas:<br />
Važiuojant traukiniu į Šiaulius, už poros kilometrų nuo sodų matyti keletas miško apsuptų<br />
vienkiemių. Žvelgiant pro traukinio langą atrodo, lyg čia būtų ramybės oazė. Laikas,<br />
negailestingai nuniokojęs Lietuvos vienkiemius, čia padarė malonią išimtį. Galbūt tam, kad<br />
šiandien žmonės pasakytų, kaip atrodė Lietuva prieš 40 metų. Nepasakysi, kad čia užkampis.<br />
Vienas kelias, kirtęs geležinkelį, veda Mažeikių—Šiaulių automagistralės link, kiti suka į<br />
Mažeikius, Laižuva, Viekšnius. Daugiau kaip prieš porą dešimtmečių čia sustodavo autobusai,<br />
kursavę iš Laižuvos į Viekšnius. Kitoje kelio pusėje buvo įsikūręs didelis Maigų kaimas. Tačiau<br />
gretimų kaimų gyventojai šitos vietovės nevadino nei Maigų, nei Žiogaičių kaimais. Gal dėl to,<br />
kad aplinkiniuose drėgnuose miškuose vasarą veisdavosi begalė vabzdžių, gal dėl kitų priežasčių<br />
šitą kampelį vadino Bimbalynu.<br />
Maigų kaimo vietoje dabar plyti didžiulis laukas — žmonės išsikėlė į Krakius, Mažeikius.<br />
Liko tik kitoje kelio pusėje rymantys šeši Žiogaičių kaimo vienkiemiai, po senovei visų<br />
vadinami Bimbalynu. Pats seniausias gyventojas — 75-erių metų Ignacas Dargis vaikšto čia savo<br />
vaikystės ir jaunystės takais, niekada nėra išvykęs toliau Mažeikių.<br />
Kitų sodybų gyventojai įsikūrę palyginus neseniai, visi buvę miestiečiai. Vieni nusipirko<br />
vienkiemius kaip vadinamųjų kolektyvinių sodų pakaitalą, kiti, padvelkus „perestroikos” vėjams,<br />
nutarė išbandyti laimę ūkininkaudami. Kūrėsi, stiprėjo būsimieji ūkininkai, bet šitokiom<br />
nuotaikom gyveno neilgai. Griuvus kolūkinei santvarkai, visiškai atpigus pienui ir mėsai,<br />
daugelis likvidavo savo fermas, pardavė techniką ir vėl atsigręžė į miestą. Tačiau viena šeima<br />
atsilaikė prieš visas negandas ir pasiryžusi ūkininkauti toliau.<br />
Janina ir Liudas Lukoševičiai nusipirko sodybą dar sovietmečiu. Vienas ryžosi dėl meilės<br />
gyvuliams, kitas — bitėms. Tuomet jie nemanė, kad taip stipriai įaugs į Bimbalyno žemę. Janina<br />
Lukoševičienė pasakoja:<br />
— Kaime gimęs ir augęs žmogus niekada nebus tikras miestietis. Toli nuo miesto triukšmo<br />
nusipirkę sodyba, norėjome ramiai praleisti savaitgalius, užsiimti mėgiamais darbais, o tuo metu<br />
priimtas Valstiečių ūkio įstatymas žadėjo gerą perspektyva. Tad vieni pirmųjų rajone pasiėmėme<br />
žemės ir pradėjome ūkininkauti. Pradžioje valstybės pagalba buvo didžiulė: skyrė technikos,<br />
trąšų, 50 proc. pigiau kainavo dyzelinis kuras, melioratoriai suremontavo kelius, ėmėsi sausinti<br />
dirvas. Elektrifikacijos projekte buvo numatyta pastatyti elektros pastotę, į visas sodybas įvesti<br />
97
trifazę elektros srovę, telefonizuoti, bet, atrodo, viskas taip ir liks projektuose. Galbūt trūksta<br />
lėšų, bet, matyt, pasikeitė ir žemės ūkio politika.<br />
— O kokią žemės ūkio politiką, Jūsų manymu, vykdo šiandieninė Vyriausybė?<br />
— Jokios. Pati valdžia nežino, ką daryti su žemės ūkiu. Apie paramą dabar nebesvajojame,<br />
svarbu, kad nebūtume specialiai žlugdomi. Štai praėjusį rudenį valstybė supirko grūdus, o kada<br />
atsiskaitė? Žmonėms reikėjo susiarti dirvas, pasėti, o iš kur imti pinigų, jeigu už grūdus<br />
sumokėjo tik po trijų, keturių mėnesių? O kas užtikrins šiemetinės produkcijos supirkimą,<br />
savalaikį atsiskaitymą už ją? Kas apdraus ūkininką nuo tokių stichinių nelaimių kaip sausra ar<br />
liūtys? Štai praėjusiais metais po storu sniego sluoksniu iššuto 15 ha kviečių, tad viską teko<br />
įskaityti į savo nuostolius. Jokios pagalbos iš valstybės nebesulauksi.<br />
— Spaudoje rašė, kad šiais metais ūkininkų sąjungos lėšomis jums įvesta trifazė elektros<br />
srovė.<br />
— Taip, penkerius metus laukus, pagaliau įvedė. Bet už skirtas lėšas, kaip supratau, tarp<br />
keturių atramų nutiesė laidus, ir viskas. Už kitus darbus mokėjome patys.<br />
— Žemės ūkyje daug ką lemia <strong>technika</strong>...<br />
— Ką veikti ūkyje be technikos? Ačiū Dievui, technikos įsigijome. Turime ir kuo žemę suarti,<br />
ir derlių nuimti. Tačiau dar reikėtų šieno preso, vartytuvo. Bet <strong>technika</strong> irgi ne viskas. Baigiasi<br />
pastatai...<br />
Į pokalbi įsiterpia Liudas:<br />
— Aš taip galvoju, jeigu valstybė norėtų rimtai padėti ūkininkui, tai galėtų pastatyti<br />
modernius pastatus, išsimokėti leistų per kokius 25-erius metus. Pastatų amžius ilgas, valstybė<br />
niekuo nerizikuotų. Jeigu neišsimokėsiu aš, išsimokės mano palikuonys, bet ūkininkauti<br />
moderniuose pastatuose būtų ir pelningiau, ir maloniau.<br />
— Ponas Liudai, o kaip Jums sekasi bitininkauti?<br />
— Praėję metai bitininkystei buvo nepalankūs. Labai mažai medaus bitelės teprinešė.<br />
Bitininkų draugija seniai iširo. Anksčiau nors cukraus galėdavome pigiai nusipirkti, dabar<br />
nebeliko ir tos lengvatos.<br />
— Tai iš kokių pajamų ūkininkai gyvena?<br />
— Pagrindinės pajamos — iš gyvulininkystės, bet ir ja verstis darosi sunku. Juk pagrindinis<br />
pirkėjas — miestietis. Nesuprantu, kaip jie dar nemiršta badu? Įsivaizduoti reikia — pusmetį<br />
negauti atlyginimo! Pasaulio pabaiga, ir gana.<br />
— Bet darbo paprašyti pas jus miestiečiai neateina?<br />
— Tai ir yra keista. Gyvena tokia šeima mieste. Trys vaikai, o dirba viena motina. Tėvas<br />
bedarbis. Nuvežame jiems tai bulvių, tai pieno. Šį rudenį paprašiau, kad ateitų patalkininkauti<br />
vežant šiaudus, tai griežčiausiai atsisakė. Atrodo, valgyti nebeturi, o dirbti nenori.<br />
— Pas jus pavojinga ateiti — tiek daug šunų. Ar jie apsaugai, ar pomėgis?<br />
— Turbūt ir viena, ir kita. O šunų ne tiek jau daug: penketas didelių ir keturi maži. Myliu<br />
šunelius, jie tokie supratingi, tokie prisirišę. Anksčiau turėjome trylika kačių, dabar beliko tik<br />
keturios. Šunys išpjovė. Dabar tą kaltininką laikome pririštą.<br />
Šeimininkas palydėjo pro savo šunis. Jų iššiepti nasrai man visiškai neatrodė „supratingi”.<br />
Anksčiau šitie vienkiemiai garsėjo aludariais ir muzikantais. Apie juos dabar šlama seni<br />
ąžuolai, beržai ir ta nenusakoma žodžiais, bet vienkiemiuose jaučiama meilė tėviškei, kuri<br />
neleido nugriauti sodybų, išrauti medžių ir palikti plynus numelioruotus laukus.<br />
Jonikienė Roma. Žemė niekada žmogaus neatstumia // Vienybė. — 1998. — Vas. 28: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: Meškelių kaimo ūkininkas Mintautas Margis. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių seniūnijoje esantis Meškelių kaimas jokiais informaciniais užrašais neišskirtas. Jis<br />
prasideda tuoj už Žibikų, nuo didžiulio seno ąžuolo. Nežinančiam tų vietovių tenka stabtelėti ir<br />
belstis į kurią nors pakelės sodybą, kad auliniais batais apsiavęs, kepure galvą pridengęs senolis<br />
ranka kelią parodytų ir nusakytų, kur Margių šeimyna gyvena. Taip suradome netradiciniu<br />
ūkininkavimu besiverčiantį jauną ūkininką Mintautą MARGĮ.<br />
Pirmoji pažintis<br />
Apie Mintautą Margį turėtume kalbėti, kaip apie patyrusį braškių augintoją. Tokio verslo<br />
pamatus padėjo ūkininko brolis biologas, informacijos braškininkystei ieškantis net Interneto<br />
98
tinkle, nes moka anglų kalbą. Viskas prasidėjo prieš dešimtmetį, nuo keliolikos arų. Tada<br />
Mintautas dar buvo nevedęs Laimutės iš Papilės ir neturėjo sūnaus Lauryno. Bet užsiimti tokia<br />
žemdirbyste, kuri išmaitintų šeimą, leistų plėsti verslą ir nereikalautų didelių kapitalinių įdėjimų,<br />
mąstė seniai. Netradicinei žemdirbystei dar vieną pliusą pridėjo ir tai, jog nereikėjo brangios<br />
technikos. Dirvą pusbrolis suardavo. Ir ūkininkauja Mintautas prosenelių žemės gabalėlyje, ir<br />
namus giminės čia statėsi. Žodžiu, visi ilgam įsikūrė.<br />
Verslas<br />
Ūkininkus, auginančius kiaules, laikančius daug karvių, kuliančius keletą dešimčių hektarų,<br />
neabejodami vadiname darbščiais žemdirbiais. Vertinančius netradicinę žemdirbystę, tokius, kaip<br />
Mintautas Margis, taip ir norisi vadinti verslininkais. Patys augina, patys turguje parduoda.<br />
Paklaustas, kaip braškių verslą pradėjo, Mintautas neslėpė, kad daug ką darė skaitydamas<br />
„Sodininko kalendorių”. Metai po metų patirtis kaupėsi. Užsodinęs 20 arų braškių daigais, gavo<br />
pirmąjį pelną — 5 tūkst. rublių. Derlių pardavė Telšių turguje. Būdavo, nuveži braškes —<br />
prekiauti gerai sekasi. Rizikuoji grįžti ir dar atvežti. Kartais tenka pusvelčiui parduoti. Bet visa<br />
tai tik į naudą, ateities patyrimui. Braškyno plotą vis didino. Vienur daigus priaugina, kitur<br />
pirmametės, antrų, trečių metų braškės. Iš pirmamečių braškių žiedus išskina, kad nesuvargtų. Iš<br />
antramečių geriausias derlius. Yra tekę ir gerokai senesnio braškyno uogomis tenkintis. Pernai<br />
pelną atnešė 70 arų braškynas. Nuėmė ir pardavė 8,5 tonos uogų. Tik dabar derlių realizuoja<br />
Klaipėdos turguje. Mūsų ir kaimyninių rajonų turgūs per maži.<br />
Mintautas sako, jog braškininkystė nė kiek ne lengvesnis verslas, nei auginti grūdines<br />
kultūras. Čia užimtas esi nuo žiemos pabaigos iki spalio mėnesio. Grūdais apsėjęs, dar kurį laiką<br />
ilsiesi. Braškes prižiūrėdamas nepailsėsi. „Reikia kažką daryti, kad uogų skynimą palengvintum.<br />
Labai sunku susilenkus tupinėti Sunku uogienojus purkšti, lapus pjauti”, — pasakoja Mintautas.<br />
Šiemet braškes raškys nuo hektaro ir 15 arų! Anot Mintauto, yra jo kolegų, kurie braškes raško<br />
10 hektarų. Tai bent verslas! Atrodo, ir Margių šeima neprieš būtų tokį braškyną turėti... Bet tam<br />
reikia daugybės dalykų. Pirmiausiai pinigų. Bet Mintautas nusistatęs prieš kreditus. Jei savų<br />
neturi, svetimi nepadės.<br />
Mėginimai įsitvirtinti<br />
Net gerokai patyręs ūkininkas galėtų pavydėti Mintautui Margiui optimizmo. Anot jo, pats<br />
mažiausias, protingai išnaudotas žemės gabalėlis gali atnešti pelno. Bent jau duonai duos.<br />
Mintautas veisia avietes, išmėgina save skiepydamas ir priaugindamas obelaites. Jį jau domina<br />
populiarėjančios žemaūgės obelaitės. „Įsivaizduok, kiek sodinukų galima priauginti 10 arų!<br />
Žmonės geros veislės krūmus, obelis pirks”, — samprotauja ūkininkas. Iš bet kokios sunkios<br />
materialinės situacijos žemė gelbsti. Tik reikia gerai apgalvoti, pasirengti, paskaičiuoti ir imtis<br />
verslo. Į klausimą, kaip Mintautas žiūri į mokslininkų patarimus, atsakė — palankiai. Tik savo<br />
patirties ir pastebėjimų nereikėtų į šalį nustumti. Štai pasinaudojo patarimu ir nenupjovė braškių<br />
lapų iš rudens Dabar gailisi nes rezultatas ne toks, kokio norėjo. Mintautas augina vieną iš<br />
geriausių ir žinomiausių braškių veislių — „Senga Sengana”. Lietuviškoji „Venta” realizavimui<br />
netinka. Braškininkystei, kaip ir kitoms ūkininkavimo kryptims, reikia naujovių, patogių<br />
įrengimų, vežimėlių. Deja, tam reikia ir pinigų. Būtent apie pinigus nieko optimistiško pasakyti<br />
negalima. Tad Mintautas Margis pats daro dėžutes, šiltnamio rėmus, pats konstruoja ir tobulina<br />
šiaipjau neypatingus braškių priežiūros įrengimus.<br />
Braškės jaučia pavasarį jau tuoj prie darbo kvies. Šeimininko rankų daigams reikia.<br />
Jonikienė Roma. Tarp meno ir amato // Vienybė. — 1998. — Liep. 11: ir nuotraukos. —<br />
Tekste: Albina ir Juozas Navickai, jų sodyba.<br />
Adomaitis A. Ūkininkaudami neskriauskime gamtos // Vienybė. — 1999. — Kovo 16. —<br />
Tekste: Ūkininkas Jonas Šimkus Ramoniškės kaime.<br />
Sejavičienė Julija. Gyvenimas pasuko kitaip: [Ūkininkai Stanislovas Juodeikis ir Bronislava<br />
Juodeikienė] // Vienybė. — 1999. — Birž. 17: ir nuotrauka.<br />
99
Sejavičienė Julija. Idiliškas reginys: Gražiausių sodybų šeimininkai: [Navickų sodyba<br />
Gyvolių kaime] // Vienybė. — 1999. — Liep. 24: ir nuotrauka „Albina Navickienė savo sodybos<br />
kieme”.<br />
Sejavičienė Julija. Tvarkos ir grožio oazė: Gražiausių sodybų šeimininkai: [Ružių sodyba<br />
Viekšniuose] // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 3: ir nuotrauka „Valerija ir Jonas Ružės”.<br />
Sejavičienė Julija. Persipynusios grožio ir gerumo šaknys // Vienybė. — 1999. — Rugs. 23:<br />
ir nuotraukos. — Tekste: Šventė Gyvolių kaime: rudens gėrybių paroda, seminaras, skirtas<br />
sodininko V. Vilko gimimo 100-osioms metinėms.<br />
Sejavičienė Julija. Netradiciniu keliu // Vienybė. — 1999. — Rugs. 28. — Tekste:<br />
„Ūkininkų renginyje Gyvolių kaime buvo atiduota pagarba šio krašto šviesuoliui<br />
sodininkystės puoselėtojui Vincui Vilkui jo gimimo 100-ųjų metinių proga. [...]. Kamanų<br />
rezervato biologė ūkininkė Jadvyga Balvočiūtė: nevadinkite manęs „mūsų Šimkūnaite”. Daktarė<br />
E. Šimkūnaitė buvo viena, ir jos niekas nepakartos. Aš 5 metus dirbau provizore, paskui<br />
Botanikos sode biologe. Kai grįžau į tėviškę, svajojau sutvarkyti pievą, inventorizuoti augalus.<br />
Vaistažolėmis gydė mano močiutė, gal iš jos tai paveldėjau ir aš. Siekiu įkurti ekologiškai švarių<br />
vaistažolių ūkį. [...]. Aš jau antri metai dirbu ta linkme, turiu sertifikatus.”<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Paveldėtuose, išnuomotose ar pagal Valstiečių ūkio įstatymą gautose žemėse šiandien<br />
sėkmingai ūkininkauja Regina ir Algirdas Baliai, Bronė ir Antanas Beržinskiai, Liuda ir Petras<br />
Liekiai, Regina Keršienė, Birutė Aleksandravičienė, Nijolė Kateivienė, Antanas ir Stanislava<br />
Valtai. Bene didžiausią ūkį turi Zita ir Antanas Juzokai. Jie yra sudarę sutartį dėl nuolatinių<br />
konsultacijų su žemės ūkio konsultavimo biuru.<br />
1995 metais „Metų ūkininko” konkurso rajono ture ūkininkų sąjungos narei L. Liekienei<br />
komisija pripažino antrąją vietą.<br />
Juozas Gerika inkubatoriuose perino viščiukus. Audronė ir Alius Viliai bei Roma ir Zigmas<br />
Pociai Užlieknėje yra atidarę savo parduotuves. Pociai turėjo ir duonos kepyklą, tačiau greit šią<br />
veiklą jie nutraukė. Užlieknėje malūną pastatė kol<strong>ūkis</strong>, kuriam iširus, malūną įsigijo užliekniškis<br />
Algirdas Intas. Individualiam naudojimui ūkininkai įsigyja nedidelius malūnus.<br />
Žukauskienė Genovaitė. Technika ir jos panaudojimas Papilės krašte XX a. pirmojoje<br />
pusėje // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] / [Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga,<br />
Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas, Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida<br />
Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2004. — I dalis. — 1082 psl. — Tekste:<br />
Įvadas<br />
Iki XIX a. pabaigos Papilės krašto žmonės naudojo gana paprastus ir ekologiškus darbo ir<br />
buities įrankius, su kuriais dirbo patys arba juos traukė arklys. Dideliems įrengimams, pvz.,<br />
malūnams, panaudodavo vandens ar vėjo energiją (1—144). 1871 m. pro Papilę nutiestas<br />
geležinkelis pakeitė daugelio šio krašto žmonių gyvenimą. Vieni jų buvo įtraukti į geležinkelio<br />
statybos darbus, per kitų žemę buvo nutiesti geležinkelio bėgiai, dar kitiems keitėsi kelias pas<br />
kaimynus. Iš pradžių pro šalį dundantys traukiniai net baugino žmones, vėliau — skatino<br />
šviestis, domėtis naujais technikos atradimais ir patiems kai ką diegti ar tobulinti savo ūkyje.<br />
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Lietuva nuo pat pirmųjų karo dienų ligi jo pabaigos<br />
buvo karo laukas.<br />
„Lietuvai teko maitinti milžinišką rusų armiją, o kraštą užėmus vokiečiams, į Lietuvą buvo<br />
žiūrima kaip į iš priešininko pagrobtą kraštą, iš kurio galima ir reikia paimti visa, kiek paimti<br />
duodasi. 1920 m. Lietuvoje buvo 40 % mažiau apdirbta žemės, negu prieš karą” 1 .<br />
100
Tarpukario Lietuvos ekonomikos pagrindas buvo žemės <strong>ūkis</strong>, todėl Lietuvos Vyriausybė dėjo<br />
visas pastangas, kad jis būtų našesnis, o tai buvo galima padaryti tik naudojant pažangesnę<br />
žemės ūkio techniką ir mechanizuojant produktų perdirbimo įmones.<br />
XX a. antrajame dešimtmetyje, pradėjus naudoti naują energijos šaltinį — elektrą, buvo<br />
sukurta daug naujų įrengimų bei mašinų, tarp jų ir naudojamų žemės ūkyje, buityje.<br />
Šiame straipsnyje rašoma apie Papilės valsčiuje tarpukariu naudotą buities, žemės ūkio,<br />
pramonės techniką, amatininkus ir meistrus, veikusias dirbtuves, Kairiškių kartono fabriką,<br />
geležinkelį. Žmonių gyvenimus vienaip ar kitaip veikė tobulėjanti ir vis naujas gyvenimo sritis<br />
apimanti <strong>technika</strong>, keitė jų mąstyseną, tarpusavio santykius ir gyvenimo būdą, socialinę padėtį,<br />
išsimokslinimą.<br />
Žemės ūkyje naudota <strong>technika</strong><br />
Žemės apdirbimas, sėja ir derliaus apdorojimas — didžiausi žemdirbių darbai. Nuo senų<br />
senovės žmonės gamino ir vis tobulino šiems darbams atlikti skirtus įrankius, padargus ir<br />
mašinas. Iki XX a. pradžios žemės ūkio <strong>technika</strong> Papilės valsčiuje, kaip ir visoje Lietuvoje, buvo<br />
gana primityvi, ir tik po Pirmojo pasaulinio karo pasenusios ir neefektyvios priemonės buvo<br />
keičiamos geresniais naujos konstrukcijos įrankiais ir įvairiomis žemės ūkio mašinomis.<br />
Žemei apdirbti ilgus amžius buvo naudojami arklio traukiami plūgai. Šienapjovės, javapjovės,<br />
grėbiamosios, traukiamos arkliais, buvo gana retos. Jas pirkdavosi dvarininkai ir pasiturintys<br />
ūkininkai — tie, kas turėjo gana daug dirbamos žemės ir pievų. Kartais, kad būtų pigiau, šią<br />
techniką kartu nusipirkdavo keli ūkininkai (18)*. 1930 m. gyventojų ir žemės ūkio surašymo<br />
duomenimis, 10 % visų ūkių, pačių mažiausių savo plotu, tada dar neturėjo jokių mašinų,<br />
išskyrus žemės ūkio įrankius, pvz., medines akėčias. Pagal to meto statistiką, geriausiai žemės<br />
ūkio mašinomis buvo aprūpinti vidutinio dydžio ūkiai, o menkiausiai — smulkesni ūkiai 2 .<br />
XIX a. antrojoje pusėje — XX a. pradžioje, Papilės krašte užtvenkus Ventos upę, buvo<br />
pastatyta keletas vandens malūnų: Papartynės, Rudikių, Augustaičių, Papilės, Pašilės, Žerkščių-<br />
Purvių. Iš jų iki šių dienų yra išlikę Papartynės, Augustaičių ir Papilės vandens malūnai. Malūnų<br />
atsiradimas išlaisvino žmones nuo sunkaus rankinio darbo — malimo rankinėmis girnomis, ir<br />
atsirado naujas malimo verslas bei tos srities meistrai, kurie statė ir remontavo malūnų<br />
įrengimus (31). Daugiau apie Papilės valsčiaus malūnus, juose dirbusius meistrus galima sužinoti<br />
J. Vainoriaus straipsnyje „Papilės krašto malūnai”.<br />
Papilės krašte šienapjovę, javapjovę, grėbiamąją buvo įsigijęs Kazimieras Dambrauskas iš<br />
Šiliškių kaimo (46), Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (8), Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (95), Beresnevičiai iš Jakų dvaro —<br />
šienapjovę (18), Kinkių kaimo girininkas Kazimieras Šukys — šienapjovę (114), Antanas<br />
Norvydas iš Papilės buvo įsigijęs šienapjovę, o grėbiamąją pasidaręs pats (71).<br />
Sunkus ir daug laiko atimantis darbas buvo kūlimas. Jau XX a. antrajame dešimtmetyje<br />
Papilės valsčiuje pradėtos naudoti arkliais sukamos kūlimo mašinos (maniežai), kurios labai<br />
palengvino ir paspartino šį darbą. Arklines kuliamąsias buvo įsigiję: Jonas Šiurkus iš Gumbakių<br />
kaimo (9), Vincas Gricius iš Beržėnų kaimo (62), Vladas Sirutavičius iš Kairiškių dvaro (102),<br />
Jonas Kulvelis iš Žilių kaimo (67), Kazimieras Vėsulas iš Vervedžių kaimo (2), Alfonsas<br />
Sruogis, gyvenęs Eglesių kaime (90), Bronislovas Stupuras iš Rekčių kaimo (94), Jonas Lipskis<br />
iš Gamėnų kaimo (53), Antanas Jonuškis iš Krioklių kaimo ir Benas Daunys iš Rudikių<br />
kaimo (34). Pirmasis arkliais traukiamus žemės ūkio mechanizmus į modernią techniką iškeitė<br />
Šiaudinės dvarininkas Zigmas Beresnevičius — 1922 m. jis įsigijo naują traktorių „Fordson” 3<br />
(tuo metu tai buvo retenybė ne tik Papilės valsčiuje, bet ir visoje Lietuvoje, nes, remiantis<br />
1930 m. žemės ūkio surašymo duomenimis, Lietuvoje 1000 ha teko 0,14 traktorių 4 ). Apie<br />
1928 m. Liudas Noreikis iš Kerbediškių dvaro taip pat įsigijo naują 4 cilindrų žibalinį traktorių<br />
„Fordson”. Tokį pat, tik jau naudotą, traktorių 1928 m. nusipirko ir Alfonsas Bigelis iš<br />
Tautgailių kaimo. Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo 1932 m. įsigijo traktorių<br />
„Internacional”. Barvydžių kaimo ūkininkas Karolis Ancevičius nebenaują traktorių „Fordson”<br />
naudojo nuo 1934 m. Apie 1936 m. traktorių įsigijo ir Vladas Sirutavičius iš Kairiškių 5 .<br />
Ne visiems naujoji <strong>technika</strong> buvo suprantama. Elzė Kupstienė iš Šiaudinės kaimo prisimena,<br />
kaip pas juos apie 1933 m. buvo atvažiavęs senelis Juozas Zikaras iš Biliūniškių kaimo. Pamatęs<br />
pro šalį važiuojantį traktorių, žegnojo jį ir pats žegnojosi sakydamas: „Čia, vaikeli, liuciperis su<br />
101
pečium važiuoja. Sumes į tą pečių tuos, kas nusikaltę” (50). Traktoriai buvo brangūs, kainuodavo<br />
apie 11 000 Lt, tad juos įsigydavo tik pasiturintys ūkininkai arba dvarininkai. Dalis ūkininkų,<br />
pvz., Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo (25), Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo (34), užsidirbę<br />
Amerikoje, Kanadoje bei kt. šalyse ir ten pamatę, koks našus, greitas ir palyginti fiziškai lengvas<br />
darbas, pritaikius pažangią žemės ūkio techniką, negailėjo pinigų jai pirkti.<br />
Kūlimo darbai dar paspartėjo ir darbo kokybė pagerėjo, kai buvo pradėtos naudoti garo<br />
mašinomis (dampiais) arba dyzeliniais varikliais sukamos kuliamosios mašinos. Turėjusieji<br />
traktorius nuo jo veleno per juostinę pavarą pajungdavo kuliamąją mašiną. Per kūlę ūkininkai<br />
rengdavo talkas, kuriose dirbdavo 25-30 žmonių. Prastais kaimo keliais sunku būdavo pervežti<br />
kuliamąją, ją traukdavo net 4-6 arkliai (8). Kai kuliamąją sukdavo garo katilas, ūkininkui<br />
reikėdavo parūpinti sausų, maždaug 0,5 m 3 malkų. Barvydžių k. ūkininkas Jonas Putnevičius, be<br />
minėto traktoriaus, buvo įsigijęs dvi kuliamąsias mašinas, dvi garo mašinas, dobilų kuliamąją<br />
(bukaunyką) (25). Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo apie 1930 m. įsigijo kuliamąją su dyzeliniu<br />
varikliu. Jo kuliamoji buvo plačiai žinoma visoje apylinkėje (53). Papilėje gyvenęs Pranas<br />
Strazdauskas apie 1932 m. buvo įsigijęs garinę kuliamąją (113). Kuliamąsias dar turėjo Zigmas<br />
Beresnevičius iš Šiaudinės dvaro (18), Pranas Šiušė iš Latvalių kaimo, Antanas Jocas iš<br />
Biliūniškių kaimo (85). Kinkių kaime kuliamosiomis dirbo Pranas Čepulis (61) ir Petrošių šeima,<br />
kurios <strong>ūkis</strong> buvo pavyzdinis (70). Purvių kaime kuliamąją 1933 m. buvo įsigijęs Jonas<br />
Gauronskis. Ja kuldavo Purvių, Žerkščių, Avižlių, Pelkelės kaimuose. Už 1 val. kūlimo<br />
reikėdavo mokėti 5 Lt. Dėl šios kuliamosios Gauronskių šeimą 1949 m. ištrėmė į Sibirą (29).<br />
Papilės valsčiuje buvo ir daugiau kuliamųjų, surinktos žinios apie kai kurias saugomos „Aušros”<br />
muziejaus Technikos istorijos skyriuje.<br />
Gabūs ir nagingi ūkininkai, neišgalėdami nusipirkti pažangios technikos, pasižiūrėję į jau<br />
naudojamas mašinas, patys ėmėsi gaminti jiems reikalingus įrengimus. Dominykas Glozeris iš<br />
Tautgailių kaimo 1936 m. pasidirbo kūlimo mašiną, kurios būgną galėjo sukti arklys arba vėjas 6 .<br />
Šią kuliamąją mašiną D. Glozeris pasigamino iš medžio, tik būgno ašis buvo metalinė. Ant<br />
būgno, kuris dirbant sukdavosi, buvo pritvirtinti išilginiai spragilai. Būgną gaubė pobūgnis. Javai<br />
buvo kuliami leidžiant javus tarp besisukančio pobūgnio ir būgno. Per apatinę pobūgnio dalį<br />
išbirdavo šiaudai, pelai ir grūdai. Kuliamosios mašinos būgnui sukti buvo naudojamas<br />
originalios konstrukcijos maniežas, kurį suko arklys. Vietoj jo buvo galima panaudoti vėjo<br />
energiją. Tada maniežo smagratis būdavo padedamas lauke, o jo plokštuma nukreipiama į<br />
vyraujančio vėjo pusę. Kad jis suktųsi, ant smagračio reikėdavo ištempti drobules, kurios atstojo<br />
vėjo malūno sparnus.<br />
Juozas Skarbauskas iš Klaišių kaimo taip pat buvo pasidirbinęs panašią kuliamąją, kurios<br />
mechanizmą suko arklys. Jo sūnus Stanislovas ją patobulino, būgnui sukti „pakinkęs” vėją. Tam<br />
pagamino 24 sparnus, kurie, vėjo sukami per transmisinį diržą, sukdavo kuliamosios būgną.<br />
J. Skarbauskas buvo puikus meistras ir kalvis, jau XX a. pradžioje gaminęs arpus, fuchtelius ir<br />
kitą ž. ū. techniką (90). Kazimieras Batavičius iš Rudikių kaimo buvo pasidaręs medinį bulvių<br />
rūšiavimo įrenginį. Jis Pašilės malūne darė medinius dantračius, liejo girnas (31). Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo kitų padedamas buvo pasidaręs burokų tarkavimo mašiną (95).<br />
Gabus ir nagingas buvo ūkininkas Norkus iš Biliūniškių kaimo, pats pasigaminęs kuliamąją. Ja<br />
kuldavo aplinkiniams ūkininkams (3). Aleksas Augustinas iš Dusų kaimo savo išmone ir<br />
nagingumu garsėjo visoje apylinkėje. Jis 1938 m. sukonstravo ir pasidirbo vienvagį cukrinių<br />
runkelių nuėmimo kombainą, kurį traukdavo 4 arkliai. Taip pat pasigamino dviem arkliais<br />
tempiamą grūdų sėjamąją (26).<br />
Žemės ūkyje naudoti traktoriai, garo mašinos buvo pritaikomi ir kitiems darbams, kuriems<br />
atlikti reikalingas sukimas, pvz., sukti gaterio pjūklus.<br />
1940 m. Papilės valsčiaus ūkiuose jau buvo gana plačiai naudojama įvairi žemės ūkio<br />
<strong>technika</strong>.<br />
*Skliausteliuose esantis skaičius nurodo informacijos pateikėjo sąrašo numerį. Vyr. red.<br />
pastaba.<br />
1 Rimka A. Žemės <strong>ūkis</strong>, Visa Lietuva, Kaunas, 1922, p. 210.<br />
2 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
102
3 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
4 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
5 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
6 A. Griciaus aprašytas kūlimas, 1941, Šiaulių „Aušros” muziejus, Etn. sk., b. 53, l. 123.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 14. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Tievs turiejo tų dampį?<br />
— Tievs, tievs.<br />
— Ta bovo Juons Mozgeris?<br />
— Je je.<br />
— Ne Mozgiris?<br />
— Ne, Mozgeris bovo.<br />
— A kor ons gyveno?<br />
— Kegrių kaime. Ons pėrm turieje ir mažėsnį. Paskou tų atidevė mamos bruoliou ir ir<br />
nusipėrka galingėsnį jau.<br />
— A tas mamos bruolis kor bova?<br />
— Ons y Tryškiūs tėn. Ne, ne, ons ne, čia ne vietinis yr.<br />
— Vuo kū, kūleklę bova pasėdėrbės pats savo ronkuoms.<br />
— A dėdelė bova?<br />
— Dėdelė.<br />
— Iš tų didžiųjų.<br />
— Iš didžiųjų, jau iš didžiųjų. Jau čia tame Kegrių, tų, kor anėj bova čia keli tėn anėj tėj, ir iš<br />
anų bova pati didžiuoji jau ir ir. No ir ir.<br />
— A, kiek, kiek ans vaikų turiej?<br />
— Trys yr...<br />
— Pasisakyk vardą irgi.<br />
— Algis ir ir ir bruolis Juonis — Juons bova ir Jovita sesou yr.<br />
— O kada gėmes bova?<br />
— Ketvėrtaas. Tūstonti dėvyni šimtaa ketvėrtaas. Ons septyndešimts dvijų metų bovo ka<br />
mėrė. Nu taap panašee taas laikaas, žinau, kad rugpjūčio bova ar ar šešta, rugsiejo šešta bovo kad<br />
ons mėrė. Mama dar, mama gyveno kol’ daa pinkioleka metų išgyveno puo puo anuo mėrtėis.<br />
— A mamos kaip bovo pavardie ka jauna bovo?<br />
— Žalytė. Viel tėn iš — tryškietė jin bovo.<br />
— Vo, vo tievs bovo čia jau kegriškis?<br />
— Kegriškis ons...<br />
— Vuo kaap o tas tievs tų dampį gavo, ne pasidėrbo?<br />
— Ne, pėrko. Dampį nepadirbsi, jug ons yr...<br />
— O ten Suovaičiūs pasidėrbo...<br />
— Ai, tėn pasidėrbo tus... Nu dėrbuos dėrbuos, anėj dėrbo tuokius muturinius ir ir va. Garo<br />
katėlo i nepadirbsi — koor tau, tėn vėsor, tėn...<br />
— Nu sakė, kad kniedėjo...<br />
— Ne, nežėnau. Čia yr iš Klapiedos krašto, iš kažikor, gal iš Vokietėjos bovo atvežėj.<br />
— A kaip anų atvežė?<br />
— Nu aš nežėnau taas laikaas kaap anėj... Kaap a su arklees, ar bovo laivu atkelts. I paskou su<br />
arklees jug... Keturi arklee vėsą laiką traukdavo...<br />
— Kažkor vežė dampį irgi, tėn turbūt toliau, i nuvėrtis bovo, ont kelio, į griuovį.<br />
— Nu tada kuol atstatyt jau yr jau yr, sunkiai bovo. Nu a kad į pakalnes, jau tėn bovo šliožės<br />
tuokios pataisuomos ka jau ne... vuo arklee nenulaikys jau tuokio, tuokį mudilą.<br />
— Didelis bova?<br />
103
— Didelis jau ir... Žinuojau tų galingomą anuo, kaap anėj skaities, bet aš... seni laikaa yr yr...<br />
— Kada nusipėrko, kėik anam metų bovo panašee?<br />
— Ons nusipėrko kuol kuol... Kolamuoj dėrbuos — daa nebova ženuots.<br />
— O, ta vės gyvenimą ons i pradėrbo.<br />
— Vėsą, ka kuol jau ir ir ons išdėrbo, ir jau kap mumis draske, į tuo Rosėje kap nuorieje<br />
išvežte, kap ana atieme jau viskų. Paskou išejuom į Tučius ir ir tėn į Tučių tėn kažkuoks ar<br />
„Tarybinis artuos” kulkuozas bov. Tėn anų bov prijiemėj, irgi dėrbo tėn jau so kėtu dampiu, jau<br />
bet neb su savo, bet su kėtu, tėn mataa kėts, kėta jau zona čia bov, ir ir jau dėrbo so kėtu, į<br />
paskou pareje, kap jau iš tėn mumis... Toukart atgružėno tuo truobą, leido pareit. Parejuom mas<br />
ir jau toukart ir ir toukart jau moms ir, jau ir ons išejee pri... Dar nežėnau, mus nebdėrbo jau su...<br />
Pri gataro išdėrbo vėsą laiką gataristu. Turieje ons savo i zeimarį turiejo pasėdėrbės.<br />
— Vuo tų dampį paskui kam, kur?<br />
— Paskou kulkuozas ir ir... Bov ėlga laiką bova pas Krutinį kėimi pastatyts ir. Paskou bovaa...<br />
A tų, nežėnau, geraa nebeatsėmen, bov tėn pri kontoros senuosios, tėn kor bovo Kegrių mėško,<br />
tėn kažkuoks muziejou pastatyts. I paskou į metalą supjaustė ir išvežė... Standartinis<br />
standartinis... Krutinis irgi turiejo, ons savo irgi turiej Krutinis. Krutėnio mažėsnis bova.<br />
— O kaap Krutėnio vards bov?<br />
— Juons.<br />
— Vuo kas daa turiej, a Glodėnis neturiejo, tuokio neatsėmenat?<br />
— Bukonts turiejo. Dabaa yr gyvenvietiej pasistatęs, bov išvežts ons į Rosėje irgi.<br />
— Bukonts, vuo kaap vards anuo bov?<br />
— Nu nebgaliu nebgaliu... Tas vėins sūnus dar gyven čia su tuokia Žibikų Vilkaite yr žanuots.<br />
Ta Vėlkatė čia pėinininkė, ta Bukontienė. Ons bova eiguliu, dėrbo.<br />
— No taap a gers mašinists ons bova?<br />
— Kas?<br />
— Tievs.<br />
— Gers, bet tiktaa ons pats ir nekoldavo pas, nu pas tus jau mėnkūsius neidavo kol’t. Sunkee<br />
galiedavo... Ons eje pas kor jau didesni tėj ūkininkaa yr... Kad reikies parsivežt anam, sustatyt<br />
tėn, žėnaa... Jug reik pastatyt vėskų tėn. To kolamuoje partraukt. Neidavo pas tus, daugiau pas<br />
tus didžiūsius ūkininkus.<br />
— Nu a šnabės pagerdavo?<br />
— Nu juk kaap kaap i vėsi, chi chi chi. Juk kuoks mašinierius jagu ons jau būdavo kuoks, chi<br />
chi... Gaspadėnė jug vėsaduos... Turiej pats zelnių, tų kaap vadėno padiejiejį, tas kols, vuo tas y<br />
pri stala. Atskėraa į kėtą kambarį.<br />
— Vuo tas zelnius kas būdavo?<br />
— Bova čia, vėins Pranauskis tuoks, žėnau tų vėina, vuo daugiau aš kėto nežėnau. Kėtų<br />
pavardžių nežėnau.<br />
— Bet zelniu vadėno?<br />
— Zelniu vadėno anų, zelniu vadėno. Ne padiejieju, ne nieko, bet zelniu...<br />
— Kad atvažous ons, eis sulygs, ons žėnaa, atsiskaitysas, muokiesam už tų darbą, kaap i<br />
vėsor, lygs ir ir... Ne, ons nevažioudavo kor mažaa. Jagu posė, dėinuos nebūs pėlnuos kūlėmo —<br />
niekor nevažious. Vėin, sak, ont statymuos, jagu mon reek parsėvežt sosistatyt. I bov apkriauts<br />
pėlnaa. Nespiedavo. Pu savaitę išvažious kėtor. Dvarelee, jug ne kituokius, kumbainų nebov, vės<br />
kolamos yr.<br />
— Vuo tuo metu kada ans dėrbo, a tas Krutinis jau turiej, a nea dar.<br />
— Turieje.<br />
— Ka, mataa, vėinu metu, sakau...<br />
— I turieje anėj turieje dar, i tas Bukonts turiej ir ir Krutinis turiej. Trys. Paskou dar lygtai<br />
Mačius iš Dargužiškių jau tas. Tėn jau kap iš Tučių tėn posės.<br />
— Ar anam patėko būt tou mašinieriu?<br />
— Oii... svajuodavo... iki paskutėnės...<br />
— A miegdavo pašvėlpt?<br />
104
— Ooo... jug anū, mataa, turiej... Jug toukart būdavo i tėj nu ryta ir... Jug atsikels zelnius<br />
pakors už tų pečkurį, užkūrėms už kų... Muokiejom i mes, buvuom buvuom išmuokyti ir ir. Ka<br />
jau į talką, jau pradiet’ darbą, pėitams viel nukaukins, pu pėitų viel.<br />
No y bovė nuotykis, vėinam yr bovės. Anuo mašėna pas mumis pačius kūlė. Bov vėinam<br />
ronką nutraukta. Įkėša į... Kaap leid tėn tus kūliejee ir ir... Bovo ėlgus metus ons Svirkončiūs tėn<br />
ir ir bova eiguliu. Tėn Žiolpa tuoks, anam bovo ronka nutraukta.<br />
Nu i pats bovo — pėrštaa nupjaustyti, į zeimarį bovo įkėšės. Ronkos laužytos bovo. Y boves,<br />
sakė, esu krėtės nu mašėnos. Abėdvė ronkos bovo par tus vėitas laužytos. Jau žmuogos jau tėkraa<br />
kad mylieje, ons nuorieje dėrbtė. I sugebieje. Ka jau pats kulamuoje mašėną pasidarė, ir ir čia<br />
bova tas kažkuoks tėn anuo žydėlis untaa... Taa kulamuojee mašėnaa suvežė dalis. Pats<br />
meistravuot’ nuoriej, muokiej. Užsisakė ir ir tas žydėlis anam tų metalų, kas jau tėn — tėn ašys<br />
vėsuokes, tėn guolee, tėn vėsus, tus vėsus, vėsaa kulamuojee pristatė.<br />
— O taap špuosų neiškėrsdavo juokių, nenuveždavo tuo dampio nieks?<br />
— Nee, ir kas anų pavuogs, nepavuogsi. Reikiejo arklių keturių vežt.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Pats jau ka gimei Kegriuos?<br />
— Kegriūse aš jau, gryns kegriškis.<br />
— A kaip pase vards, ar Algis?<br />
— Algirdas.<br />
— O kada gėmis kelintais?<br />
— Ketursdešimt ontraas.<br />
— Kiek mokyklos baigęs?<br />
— Vidurėnę.<br />
— Vėsą vidurėnę baigęs?<br />
— Ne, aš čia... Mas baigiem vakarėnę. Kairiškiūs bova, ir čia mas daug važiniejamuos. Tap<br />
jau vidurėnė skaituos.<br />
— Nu dabaa pasakykit tuokį dalyką — kaip tų dampį reik užvest? Nu vuo gerai, atvežė,<br />
šalta...<br />
— Primetee mėdžių... Šuoni yr tas... dvė tuokios vuorės bova — traukė undenį. Vuot i<br />
kačegaryk...<br />
— O kaap tų undenį pritraukė?<br />
— Ons savaime, savaime. Dvė bova ir mat, ir kaap jau kaap... kaap kaist ons, ons jau savaime<br />
prisitrauk. Vamzdee, do vamzdee bovo. Vėins įjeit, ontras išeit. Mataa, šaltą pajam ir ir... vuo jau<br />
karštą išvaro jau tėn tas... garaa susidaro vėdou tėn. Jau i tėn reikiedavo, vėins žmuogus vės laik<br />
nešdav undenį jau vistėik jau. Bačka bovo, padieta bačka ir bov. I bačkuo, je, undenį ruoda, i tus<br />
i manometrs bovo ir. Jau yr jau, tėn kėik tėn jau jau nustatyta jau yr yr tas ir jau karštis jau i<br />
toukart atitraukee i praded soktėis...<br />
— Aa, tai pažiūri į tą manometrą...<br />
— Noje, kad jau yr yr... garo jau y, karšts gars ir ir. Juk tėn anam pu vėsą vakščiojo, tėn pu tų<br />
vėsą...<br />
— I kaap ta rankena atruodė, kuriuo reik patraukt?<br />
— Nu taap, ilgesnė, kap ta tuokia pat [apie du sprindžiai]. Tuok’ zdorova yr, pat... patrraukee<br />
ją, traukt taap reikiejo, ne sokt, ne. Vuo tėktaa reikiedavo kor jau kranaa bovo, tėn su undeniu<br />
kernuojaas, jau tėn kor tėn bovo tėi kranaa, vuo taap tėn kėto nereikiejo. Netatrauki mažiau tų tų<br />
ronkėną ir ir ir toukart mažiau tuo gazo, apsukų mažiau. Jagu nuori, jau reik daugiau, daugiau<br />
atlopaa...<br />
— Tai bovo tėn padalelės kuokiuos?<br />
— Bovo bovo bovo vėskas, tėn daa bovo tuokėj, kaap anėj, ribotovaa tuokėj. Paskou anėj<br />
išsiplies, jau matyt.<br />
— Aa, tėn kor sokaas vėršou?<br />
— Noje, tėn jau ir ir...<br />
105
— Bet galiedavo i labaa greit pasokt?<br />
— Oi galies... Kartaas vakaa prieisam paleist, kad ons šuokinies net, tušti jagu palėidi.<br />
— No jug tas tekinis didelis bovo.<br />
— Didelis bovo. Paimsi palėisi — ons ir drebies iš vėso. Jug garo yr, jug gars vėskų dėrbo.<br />
— Ak tai malkų prikėš... Vuo malkų bet kas gali prikėšt?<br />
— Ai, mašinierius, juk tam ons bovo, tėn siedieje ir ir ir... Malkos jau bovo, ir įkėšo ons.<br />
— A tuos malkos kuokios specialios?<br />
— Nee, juk paprastos, i pjuvenų kėš ir ir kuokių jau turies žmuonis. Pardaug gerų nereikieje<br />
tėn.<br />
— Ak tada jau pžiūr kiek jau tuo garo...<br />
— Jau garo jau yr, tumet atidaraa, tėj manometraa kad yr tėn ir ir.<br />
— Vuo tie vamzdee... Tas viens ta tėkraa į bačką eje, vo kėts a ne į lauką eje?<br />
— Ne, įeje į bačką vistėik ons. Vėins siorbė ir tėn... taap išeje šuoni. Dešiniame šuoni bovo.<br />
Tas išeis, mataa kap, ons atšals, ons atvėsis, vistėik ons ateis.<br />
— Tame kitame šuone?<br />
— Kėtame kėtame.<br />
— Ar iš karto dėržą uždiedavo ar...?<br />
— Nu jau užsidies užsidies jau.<br />
— Bet dar ant nesisukančio?<br />
— Nesisukončio ir ir uždies... Paskou kėtė bovo, kad galies parvaryt. Bet jau čia bovo vėsą<br />
laiką uždiets dėržus... Kap išjungsi visai tuo gazo nebūs, kad jau dėržą diesi. Vuo ka nujimt jau<br />
reikies dėržą, toukart anėj bovo įprate su ronka, prieis, ir užkėš, i nūlek tas dėržas.<br />
— A tų dėržą sukeisdavo, a taip tiesiai?<br />
— Mat kaap kaap gal’ jis pasistatyt. Jagu, mataa yr tas sokėms anims, jagu kartaas tėn iš iš<br />
galo, ne iš priekio kuli kulamuoses, bet daugiau ka nekeisdavo. Jagu jau nebūs kartaas kor kaap<br />
parsistatyt, kartaas kėisi.<br />
— Tada susuk anū?<br />
— Noji, toukart susokdavo, bet daugiau ne, mažaa kada tesokdavo.<br />
— Aš dyvydavaus, ka tėn didelis tarps būdavo tarp tų, kaap ons nenukrėsdavo tas dėržs. Ta<br />
jau ten tiek tėkslee reikiedavo uždiet?<br />
— No, nereikiejo, to švankračio platoms tuoks bovo ir unt kūleklės tuoks.<br />
— Ont kūleklės ta špūlie gera bovo.<br />
— Špūlie ta gera bovo. Nekrės, taap jau geraa reeks kuol’ anū numėsi.<br />
— Aš vienoj nuotraukoj žiūrėjau, ka ten didžiausias atstums — i kaap ons nenukrisdavo. Bet<br />
kiek aš matydavau, dažniausiai sukeists būdavo.<br />
— Nu mataa kaap yr. Vuo taap yr. Sukeists, jagu... diedavo tus tus švankračius, jagu anū<br />
sukėms, kaap kaap sukėms yr. Jagu iš vėinuos posės, sakau, kad ir ir... Ir jagu kartaas būdavo...<br />
Pas mumis bovo daugiausee iš kairies posės tas uždiets, vuo pas kėtus dar būdavo iš dešinies.<br />
Vistėik kartaas a sukėms nesigaun kaap. Toukart pas žmuogu rinkee būdavo, į daržinę įvažiousi<br />
— nestumdysi tuos kūleklės. Ont pantų pailgins tų stalėlį ka nereikiet pri tuo dėržo artėj lyst. Jau<br />
sauguodavo žmuones ka neitų. Jagu jau dousi iš tuos posės, kor dėržus yr, žėna, tėn tuokių<br />
didelių apsaugų nebovo kaap dabar kad yr vėsuokios tuos apsaugos. Uns eidavo be didelių<br />
apsaugų. Neleisdavo, nieks nevakščiuodavo iš tuos posės. Tų dėržą, tų posę ta jau žmuonis<br />
sauguodavo, kad jau neleisdavo eiti. Ont stalelio ka jau dous, vistėik apėisi aplinkou iš anuos<br />
posės.<br />
— O ka nuor sustuot?<br />
— Viel tų reguliatuorį ir viel sustūmė, i vėskas yr. Palengvele numažieje gazus i vėskas, i<br />
savaime sustuoj.<br />
— Nu vuo švilpius tuokius būdavo... a vienos rūšies, ar...? Kažkas čia gyrės, ka trijais būdaas<br />
galiedavo pašvėlpt.<br />
— Nu gal’ jagu kas pasėdėrbdavo, jug tėn paprasts vamzdis bovo prapjauts i vėskas. I viel tap<br />
pat paspausi garą, garą padous į tų ir ir. Nu i bovo garsingi ui ui, ka jau dous...<br />
— A pluonaa, a stuoraa švėlpdavo?<br />
106
— Stuoraa, stuoraa švėlpdavo. Ronkenelė bovo tam švėlpiou jau kada, jau pėitams ar pu pėitų<br />
jau vėskas, a nuryt, kad jau užkaito jau vėskas, jau mašinierius jau i švėlp — vėsa talka eikit<br />
dėrbt.<br />
— A bovo sutarta, vieną, a du kartus švėlpt?<br />
— Mus ka bovo, bovo sutarta. Nu daa su pagražinėmaas visuokees... Kikvėins savo savo savo<br />
tų turiejo savo i tuo švėlpio meluodėje ir ir nupypčiuodavo.<br />
— Tų vandenį nešiuodavo žmuogus?<br />
— Žmuogus nešiuodavo, reikiedavo nešt’. Jagu kor toliau, žėnaa, y bovo nešt kuo. Kubilioks<br />
bovo padiets, ons savo turiejo, ne žmuonių, savo. Prinešiniej, ten viens įtrauk ir ir savaime.<br />
Savaime trauk ir išleid.<br />
— Vuo ka baig dėrbt gal tų garą išleisdavo?<br />
— Nu jau naktėj išleis, jug užšals vėskų ir ir... Žėimą ir išleis vėsor ir undenį, ka nepalėktų<br />
niekor. Vasarą kuol dar dar, iš vėdaus neleisi.<br />
— Ak tų vundenį vistiek galiejo išleist?<br />
— Galiejo išleist. Žėimą nepaliksi, peršals i vėskas. Tų vamzdžių privedžiuota pu tų vėdų yr<br />
daug ir ir išleisdavo tėn jau.<br />
— A tėn tuom malkuom sudiet į vėdų tėn daug tos vietos bovo?<br />
— Nu bovo. Galiejo trejetą ketvertą klėbių sukėšt.<br />
— Ta jau galiejo pasidaryt greitį...<br />
— Mataa, reikiej tų užkaitint vistėik, tų undenį užkaitint, kad gars kėltų.<br />
— Vuo tas vanduo kažkur tėn aplinkui...<br />
— Aplinkou ons tėn vamzdžiu bov išvedžiuots, pu vėsą eje aplinkou. I aplink tus vėsus eje<br />
ugnis, aplik tus vamzdžius...<br />
— Nu ta dabaa jau žinuosiu kaap tas vanduo tenai...<br />
— Jee, šuoni bovo ir ir...<br />
— I pats prisiorbdavo.<br />
— I pats prisiorbdavo, nereikiedavo nieko.<br />
— I visaa ka tošts, vis tiek pats prisiorbdavo?<br />
— Pats prisiorbdavo, nereikies pripėlt’ niekor... Y bovo kranaa tėn, jug anus ir užsokt galies,<br />
vėskų. Bova, jagu, mataa, yr vasara, jug kartaas ka vežt nuori, jug neleisdavo anėj tų undens<br />
lauk. Vamzdžius atjungdavo, toukart kranus užsoks, nusoks tų vamzdį ka nemaišytumees<br />
važioujint. Atleis kaminą, nuvers ir ir, į tuo kamino vėitą atsisies tas furmuons...<br />
— Nu ir tėn tuoks platėsnis bovo?<br />
— No no, tuoks kor žemaa kamėns jau yr, ont tuo daa pasidies kuokį nuorintaas a maišą<br />
prisikėšėj kuo nuorintaas, šiaudų — ka minkščiau siedietų, i vairous tus arklius.<br />
— Bet reikiejo mokiet.<br />
— Nu jau ne kuožnas. Muokiet i pavairout. Reikiejo žinuot, vistėik apskaičiout reikiejo.<br />
Reikiejo gerus arklius, jagu vėins trauks, kėts velnio lauks — juk tėn nepavėši, apvirsi. Ne<br />
kuožnus vėins i pavažious jug dar. Tų pečių ka veš, dar taap žemiaus, vuo kūleklee, atsisiedi taap<br />
ir ir aukščiausee.<br />
— Tuo kūleklė... irgi važiuodavo ant vėršaus?<br />
— Ont vėršaus. Priekie bovo... pri tų kratytuvų tėn išeidavo ir ir tuokios dureles<br />
atsėdaruomos. Vuo tetė atsidarys tas dureles, atsisies — tėn bjauree bovo važiout... Vistėik reek<br />
nebijuot, drosee. Aukšta būdavo kūleklė, vuo tas pečius jau išeidavo žemėsnis ons jau tep,<br />
svuoris...<br />
— Čia turiejo a Tukys kažikuokį turiejo, irgi pasėdėrbės ir ons...<br />
— Tas Tukys kokiam čia kaime?<br />
— Ons bovo Ramoniškiūs ar čia kažin čia kažikor ons bovo.<br />
— Nu tų motorinių da gal žinuot kor?<br />
— Nežinau, žinau ka pri stotėis kažikas tėn turiejo, iš tuos posės, kažkas sakė, turiejo<br />
motorinį. Turiej tėn Tučiūs kažkuoks a Tėškus, a tuo a tuo... Ar ons, tuo kor čia kapsargis bovo, a<br />
tuo bruolis tėn, kas tėn bovo... Ir ons i pats važiavo, i medees kūreno. I pats važiavo. Žinau,<br />
atsimenu geraa, kad yr, esam mate, kad yr, važioujint. Mėdžių pridies. Daa jouksaam, būdavo,<br />
kad su medees.<br />
107
— Tėn y prie kapų tuoks mažylėlis.<br />
— Je, yr mažylėlis.<br />
— Tiek mažylėlis, bet vis tiek tekinee stuov.<br />
— Vėskas yr, je ir ir.<br />
— Žiuru, aš galvuojau išsiklaipee — ne, tiese tekinee stuov. Bet jau pluoni tie tekinee.<br />
— A nu kū tu... Tris kartus didesni bovo tievo, kaap tėn tuo kad yr.<br />
— Tėn visai mažylėlis.<br />
— Mažylėlis. Bet fasuons tuo tuo tuoks pat bovo vistėik.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Mašinieriai. — 2004. — Liep. 18. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
— Kas dampius turieje?<br />
— Nu, tai čia bov... Erlickis turieje, Tučiūs gyveno. Vuo šėtaa Krutinis unt kalno šėtaa.<br />
— Erlickiaus vards kaip bovo?<br />
— Juons.<br />
— Vuo Krutinio?<br />
— Juons, ruoduos kad... Tai, kad ons vėsą laiką i koldavo talkuose. Gyvuliūs tai turiej<br />
Grybauskis. Argi tai žinau, kad garinis, va kuoks ons, bet mon atruodo, kad argi ne, ne savieigis<br />
bovo. Nu, paskou kas čia turiej... Tų mažųjų tokių, su motoreliu varuomų daugiau bovo. Žinau,<br />
kad bovo Mozgeris, ka turiej, va kuokį, tai ne. Mozgeris bovo. Nu mataa, ir Erlickis bovo<br />
išvežts, vėskų konfiskavo. Vuo tėn ta jau par tus ūkininkus ta jau bovo, čia vėsą Zaventę, Kegrius<br />
vėsor Krutinis. Paskou jau sūnus priaugo, jau sūnus pradiejo. Ons turiejo visuokių tų tuokių<br />
mažėsnių motorėlių ir ir lėnteles stuogams pjaustydavo.<br />
Dargis Pranas. Atsiminimai / Palnosų bibliotekoje Broniaus Kerio pokalbis su Pranu Dargiu.<br />
— 2004. — Liep. 22. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Tėvas Jūsų buvo seniūnu [Palnosų kaimo], a ne? Pavardie tuokia pat, a ne, o vardas kaip?<br />
— Dargis Dominykas.<br />
— A kada gimęs?<br />
— 1897 metais.<br />
— A Jūs pats kada gimęs?<br />
— 1927.<br />
— Čia gimėt?<br />
— Jo. Iki keturdešimt ketvirtų metų čia i gyvenuom.<br />
— A tievs kur gimęs buvo?<br />
— Maigų kaime. Nu, apsiženijo, atėjo čia, į Milieškų ūkį. Ta pati mūsų bazė yra Milieškų <strong>ūkis</strong><br />
vadinamasis [seniau Sonteklių dvaro žemėje, dabar Palnosų kaimo šiauriniame krašte]. Turbūt<br />
1920—1921 metais apsiženijo, nu i čia pradėjo ūkininkaut. Atėjęs naujokas į ūkį, lygtai, taip<br />
sakant, revoliucijų daryti nieks neleidžia. Tu esi atėjęs ir turi pasiklausyt, kaip reikia gyvent,<br />
tvarkytis. Nu, bet tėvuks tokią nuojautą turėjo tame... Žemė kada buvo grąžinta iš rėžių, grąžinta<br />
prie vienkiemių, sumuota viskas jau, ir tada pradėjo keltis iš kaimynystės Vitų <strong>ūkis</strong>, Daujotų<br />
<strong>ūkis</strong>... Jo, šitie du ir Margiai — trys. Tie trys ūkiai, reiškia, valdžia pamokėjo ir mūsų tėvukas<br />
gavo pamokėti už išsikeldinimą. Ta žemė prie mūsų vienkiemio buvo palikta aplinkui perimetru,<br />
kiek priklausė, o tuos naujuosius iškėlė į šią pusę gelžkelio jau, ir davė jiems papildomai dar po<br />
tris — keturius hektarus valdiškos dvaro žemės. Už tai, kad jie sutiko išsikeldinti iš ten. Nu ir<br />
tėvukas dar pamokėjo kažkiek.<br />
Atėjo laikotarpis, kada tėvuks pradėjo įsigilint į tą visą ūkio veiklą, ir nutarė, kad reikia tą<br />
žemę suskirstyti į trilaukę sistemą, ir pradėti tvarkyti dirvas. O dirvų tvarkymą pradėjo nuo<br />
kasimo. Tiesiog, pats įsijungė ir samdė, lindo į skolas, ir suformavo trisdešimties metrų pločio,<br />
ne daugiau, nu ir atatinkamai ilgį pagal vietos sąlygas. Padarė tokias nuolydžias, griovius<br />
išsikasė. Sugrupavo taip, kad būtų tikrai dirvos atviru drenažu nusausintos. Nu, ir atsitiko taip,<br />
kad va 1927—1928 metais buvo labai lietingas ruduo. Net ir bulves, ir grūdus, viską teko kasti<br />
lentas pasidėjus, jeigu dar norėjo kažkokį derlių nuimt. Nu, ir čia tėvuks, kadangi prieš tai buvo<br />
atlikęs visą šitą sutvarkymą savo ūkio to, tėvukas derlių nusiėmė pagal to laiko gamybą grūdinių<br />
108
kultūrų nu ir labai puikų derlių. Ir pamatė tie kaimynai, kad investicija į tą ūkį, nusausinimas,<br />
lėmė jo pajamingumą. Kad Dargis susitvarko su savo ūkiu, reik patikėti ir seniūniją. Nu vot, ir<br />
nuo to pradėjo, nuo 1927 metų tėvuks išbuvo 13 metų seniūnu.<br />
— Ar iki jo buvo jau ta seniūnija?<br />
— Bijau pasakyt’, bijau pasakyt’, mon atruod, ka tik formavosi, čia dar nebuvo rimtų tokių<br />
administracinių suskirstymų, neteko man girdėt’.<br />
— Mamos kaip pavardė mergautinė buvo...<br />
— Milieškaitė Anastazija, 1894—1978 m. Tėvas miręs 1982. Abudu po 85 metus gyveno.<br />
Milieška mirė prieš ateinant tėvukui į ūkį dirbti. Nu, moterys, keturios dukros ir mama buvo<br />
likusios vienišos, samdydavo vyrus, bet matė, kad toli šitaip nenuvažiuosi — reikia ieškoti<br />
šeimininko. Anastazija, Emilija ir Rožė. Pocienė Rožė. Pocys Stasys kaip tiktai buvo paėmęs tą<br />
Milieškaitę Rozaliją.<br />
— A ten prie Maigų miško Milieškaitės ne giminaitės?<br />
— Taip. Mūsų giminaitės irgi. Giminiaudavomės, atvažiuodavo ir bulvių kast’ padėdavo, ir<br />
mes nuvažiuodavom. Jegu taip atskleisti paslaptį, tėvuks ten kap tik ir slapstiesi. Nuo 1948 metų,<br />
liko neišvežtas ir prisiglaudė ten. Iki 1954 ar 1955 metų. Kada mirė Stalins, buvo skelbta<br />
amnestija, jį reabilitavo.<br />
— Dar apie Milieškų ūkį, tėviškę tą. Buvo sudegęs gyvenamasis namas, reikėjo statybai<br />
medžiagos. Nupirkti buvo nelengva. Dvaras nelabai duodavo. Nu bet buvo praūžusi kažkokia<br />
audra — vėjovartų buvo labai daug. Milieška, pasinaudodamas ta vėjovarta, prisivežė miško ir<br />
pasistatė trobą. Bet šitos Sonteklių dvaro panelės ir ūkvedis padavė Miliešką į teismą, kad išvogė<br />
mišką. Teismas Šiauliuose vyko kelis kartus, kaip mama pasakodavo, važiuodavo į tą teismą ir,<br />
sako, nežinau, ar suareštuos, ar grįšiu, ar ne. Bet, laimei, matyt, Milieška buvo pakankamai<br />
sugebantis ir apsiginti, kad teisme trečią kartą kada buvo byla svarstoma, tas apkaltinimas buvo<br />
atmestas tuo motyvu, kad sužinojo Milieška, jegu dvaro žemėje vėjovartos yra pūvančios ir<br />
nepanaudotos dvaro reikmėms, gali pasinaudoti vietiniai. Milieška liko išteisintas, parvažiavo<br />
patenkintas, kad nugalėjo dvarą. Sonteklių dvaro žemė čia buvo visur. Pagal tą kelią buvo<br />
kumiečių, ūkininkų vienkiemiai tokie, kurie priklausė dvarui.<br />
— O pačiuos Palnosuos, ka mažas buvot, kiek čia buvo tų namų?<br />
— Čia Pundziaus <strong>ūkis</strong> buvo, Babrauskų <strong>ūkis</strong> liko, jau po išsikėlimo, kada Daujotai, Vitas ir<br />
Margiai išsikėlė, reiškia, Babrauskų <strong>ūkis</strong> buvo, Strazdauskai buvo, nu ir kaimynuose buvo<br />
Erlickai, Sakalauskai, šitas Pocius Stasys ir Jankauskai, tie jau toliau trupučiuką. Dar trupučiuką<br />
toliau čia už Babrauskų buvo Raiba, Raibos ūkelis nedidelis buvo ir Laciai buvo tokie. Už<br />
Babrauskų ūkio buvo stambus latvių <strong>ūkis</strong>, gražus <strong>ūkis</strong>.<br />
Praėjus karui į rytus, 1941 metais tėvukas buvo — Dargis Domas — pakviestas dirbt seniūnu<br />
toliau. Padirbėjo nedaug, gal metus, ar kiek, nežinau, ir buvo perduotos pareigos Noreikiui<br />
Pranui.<br />
— A tas Noreikis Pranas iš kur buvo?<br />
— Bijau pasakyt, Vitos žentas, Vito Jono žentas...<br />
— 1927 metais buvo susiformavusi Palnosų seniūnija, kuriai priklausė Palnosų kaimas,<br />
Sonteklių kaimas [šiaurinė dalis], Bugiai, Daubiškiai, Panceržinko dvaras, Daugirdų dvaras,<br />
Padvariai, Padvareliai buvo ir Sonteklių kaimas [pietinė dalis] buvo.<br />
— O Sonteklių ar tas, ar ten dar...<br />
— I tas, i tas buvo. Dvaras buvo [pietuose] ir ten [šiaurėje] Sonteklių kaimas buvo. Ten jau<br />
visiškai arti mūsų tėviškės buvo tie Sontekliai. Žemėtvarkininkai taip pat stebisi, sako, kad yra į<br />
dvi dalis padalinta Sontekliai. Sako, kaip čia tie Palnosai įsirėžę į tą vidurį. Šioj pusėj gelžkelio,<br />
čia Daujotų, Vitų <strong>ūkis</strong>, Margio <strong>ūkis</strong>, Stasiuliai, kurie buvo pri pat gelžkelio, Palnosų kaime gyven<br />
anie. I paskiau Noreikis Pranas, kur buvo pasistatęs ant Vito žemės, kur Urbonai gyveno. Vitos<br />
žentas buvo Noreikis Pranas.<br />
— O Vita kur buvo?<br />
— Anėj... ir mokykla buvo jų bazėje. Tai čia, kur dabar yra technikos kiemas, va čia arčiau<br />
trupučiuką į tą plentą, tas pirmasis <strong>ūkis</strong> Vitos buvo. Vita Stasys buvo ir Vita Jonas buvo. Du ar<br />
trys vaikai buvo. Ten mokykla buvo. Mechaninės dirbtuvės kur yra, ten yra Daujotų <strong>ūkis</strong> buvęs.<br />
Trupučiuką į rytų pusę nuo Vitos buvo Margiai. Nu, čia buvo trys dukros, patys Margiai yra<br />
109
mirę. Paskiau toliau dar, Daubiškių kaime tokia stambi šeima buvo — Gargasas Juozas. Jų buvo<br />
penki ar šeši vaikai. Juos taip pat buvo išvežę.<br />
— Nu Babrauskai kaimynai buvo šalia, buvo Strazdauskai, Pocis, Jakavičiai, Švažai, Erlickas,<br />
Končius. Pocius Antanas buvo prie Jankauskų jau toliau į aną pusę trupučiuką. Žilakauskai buvo<br />
tokie, Sabaliauskai buvo trupučiuką toliau. Stončiai buvo, Šiultė Pranas. Paskiau, kada apsiženijo<br />
Daujotaitė, Stasiulis Povilas buvo pri pat kelio, jo tas ūkelis buvo, kalvę turėjo, kalviu dirbo<br />
žmogus, o jo brolis buvo kaip tiktai baigęs kariuomenę Lietuvos metais, apsiženijo su Švažaite<br />
Stase ir ten trupučiuką į Viekšnių geležinkelio stoties pusę buvo jų ūkelis, buvo skirta iš to Švažo<br />
Stasiaus, skirta žemės sklypas pagal gelžkelį, ir ten jie buvo įsikūrę. Beržanskiai buvo irgi, mūsų<br />
žemės nesirubežiojo, bet ėjo gelžkelis. Šiultė Pranas už Jakavičiaus buvo miško gale.<br />
Padvarių — nu Jasučiai, Virbauskai, Mačiai buvo, Perminai buvo, Augustas Mažeikiuose.<br />
Grigai Sonteklių kaime buvo. Grigas ir Poderiai. Trys stribai buvo ir Poderiai buvo, trys dar buvo<br />
— Kievišas buvo. Toliau į Bugių pusę buvo šitas Molis, Pranas, rodos, pri pat kelio buvo ūkelis<br />
nedidelis, paskiau Survilų <strong>ūkis</strong> buvo toliau trupučiuką pavažiavus, nu, Daugirdų dvaras buvo. Ir<br />
dar buvo Apulskiai tokie, kurie už miško, už Daugirdų dvaro, reikėjo miško keliuku... priklausė<br />
seniūnijai... Apulskiai, vienas ir antras — Juozas ir, ar Apolinaras buvo antrasis, du ūkiai buvo,<br />
du broliai. Ir jie buvo dar išvežti. Dar pamenu, tėvuks seniūnu, nuo mūsų iki tų Apulskiu turbūt<br />
kokie tikrai 5 kilometrai mažiausiai. Tėvuks užsodino ant kumelės — jok, ir turi atrast, ir vėskas.<br />
Nu, aš vaikas, joju joju per tą mišką... Tupikų buvo <strong>ūkis</strong>, jau kur prasideda tas miškas, Tupika čia<br />
buvo tas Seimo narys, Pranas, tai atjojau iki to Tupiko, pradėjau joti miško keliuku, nematyti nei<br />
to išėjimo į šviesą kokio nors, kad jau miškas baigiasi... Apsisukau, grįžtu atgal, atjojau iki<br />
Tupikos, į tą palaukę. Nu, žinau, ka tetė nedovenuos, jagu nenunešiu puopierių, vėl’ apsisukau,<br />
vėl’ ryžtuosi joti toliau, kaip bus — taip, sakau, vistiek. Miško keliuks, arklys išnešė. Jojau jojau<br />
— pamačiau palaukę. Pamačiau ir tą ūkį, nu ir atradau tuos Opulskius, atideviau tus puopierius ir<br />
su džiaugsmu parjojau... Žinau, kad „Opulskis” rašėsi.<br />
— Peiliškiai įėjo į tą seniūniją. Daubiškiai įėjo. O Dainoriai buvo toks kaimas?<br />
— Buvo buvo... Majauskai buvo, atrodo, kad jie dar Dainoriuse buvo...<br />
— Kame tas Bertulio <strong>ūkis</strong> buvo?<br />
— Jis latvių kilmės žmogus, pasistatęs gražų buvo gyvenamąjį namą puikų, vieną kitą ir kitą<br />
statinį turėjo. Pasiturintis ūkininkas, neeilinis. Nu tai Daubiškiuose, Daubiškių kaime. Ir ten buvo<br />
Dainiaus <strong>ūkis</strong> didžiulis, kaimynystėj buvo Bertulio <strong>ūkis</strong>. Prie gelžkelio, kur buvo sustojimas,<br />
gelžkelio stotelė buvo tokia, ta ten buvo irgi stambus ūkininkas. Tai jis irgi Daubiškių kaime<br />
skaitės. Ružė, Ligeikienė... du Ružių ūkiai buvo, Dainiaus buvo. Pukinskai kažkur buvo dar...<br />
— Iki karo, kas turėjo dampį, kas kuldavo pas jumis?<br />
— Jau buvo kuliamosios mašinos. Būdavo „blakstono” varikliu varoma šita kulamuoji, o kam<br />
priklausė... Atvažiuodavo iš kitų kaimų. Tėvelio brolis, kuris buvo tėviškę užvaldęs Maigų kaime<br />
— Dargis Antanas, tai jis buvo pasidaręs kuliamąją mašiną ir važiuodavo kuldamas. Turėjo savo<br />
tą „blakstoninį”. Kelias buvo pasidaręs šitas kuliamąsias. Ir dar Purvėnų kaime buvo Borusai,<br />
irgi taip pat gamindavo šitas kuliamąsias mašinas, turėjo vėjo jėgainę, sukdavo tekinimo stakles<br />
ir tekindavo pagrindinius tuos elementus, kurių reikėdavo gamybai kuliamosios mašinos. No<br />
kontaktuodavo su žydeliais, kad gautų rikalingo metalo arba užsakydavo, ką negalima pagaminti.<br />
Lygtai dar iš Čekų kaimo važiuodavo, Krutinis.<br />
— Gal kas nors turėjo kokią techniką, gal dviratį motorinį turėjo?<br />
— Jungai atvažiuodavo, tėvuks draugaudavo su tuo vokiečiu, kuris šitą Sonteklių malūną<br />
turėjo. Sonteklių. Čia užtvanka buvo, ir buvo turbina, ir maldavo, ir petliavuodavo. Nu ta tas<br />
Junga atvažiuodavo i pas mus į tėviškę, no ir aš kaip mažas visumet paprašydavau ka pavėžėtų.<br />
Žinau, ka būn toksai keturtaktis, gražus, NSU motociklas. Nu, o žiemos metu atvažiuodavo į<br />
Daugirdų dvarą šitas Sruoga, tai jo mašina atvažiuodavo čia iki mūsų ūkio, i kaip nekeista, <strong>ūkis</strong><br />
buvo aptvertas tvora čia prie pat kelio ir visuomet užpustydavo tiek, kad jis nepravažiuodavo. Tai<br />
tėvuks kinkydavo arklį ir pravažiuoja pro šitą zoną, važiuoja toliau į Bugius.<br />
110
Plonis Vladas. Dargužiškių kaimas. — 2006. — Liep. 13. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
Mano kaap tievs? — Plonis Vincas. Kor upelė Triemiesiedis ein, pryš Mačių Juoną, anuo<br />
pusie kor. Dargužiškee vadinas. Mūsų ketursdešimt hektarų bovo žemės, a Mačiaus<br />
pėnksdešims. Bovo pas Pranauskį tada tik pirmuoji ta pradžiuos muokykla, čia pri Kapienų posės<br />
einont. Ka mus į Sibirą išvežė, ta bovo i pas mumis ta muokykla. Paskou mūso tuo klietį<br />
nugriuovė, internatą padarė, bovo pas Indriošką jau ta muokykla.<br />
Keree gyveno. Ketursdešim irgi, daug žemės bovo. Do vaikelee bovo. Ana našlie, kaap tėn<br />
bovo... Ana turiejo daug žemės, somdė vaikius. Dėl žemės tik ir išvežė. Ir anuos, i mumis, i<br />
Mačių. I padarė mažą kuolūkį. Vuo kuokėj tėn kuolūkee. Stribą kuokį padarė pirmininku. Kėtą<br />
— brigadnyku. Nieko anėi irgi negavo. Po du šimt gramų į darbadienį. Paskou sujungė į didėsnį<br />
pri Kapienų. Jug tada Tučee, „Artuojielis” i dar ontras bovo, a do, a trys tokėj atskėraa.<br />
Mamos bruolee bovo daa, Glodenee bovo tėn, vuo, už Kerienės netuolėi tėn. Ir anėi turiejo<br />
trisdešims, a daugiau, žemės. Tėn netuolėj daa gyveno tas Liemžis. O už Kerienės tuoliau<br />
Zigmonto Gluodenio bovo tuoks kaap zomats anuo rubežius padaryts.<br />
Šiuipys Antanas. Kūlimas pas Petrošius. Kuliamųjų mašinų meistras Pranciškus Petrošius.<br />
Kiti mašinieriai. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Mum [Petrošiams] su šeimyna niekad nebuvo vargo, [senelė] sako, patys eidavo siūlydavos<br />
mums. Kap vaikaa [Petrošiai] užaugo, pasidarė kūlėmo mašiną. Arklinė ta kūlimo mašina. Kaip<br />
būdavo... Aš iš kėtor girdiejau, kaip būdavo. Kai suveždavo viską, nuo Visų šventų pradiedavo<br />
kult’. I kuldavo ne šiaip sau. Su spragilais. Sukiša į jaują, pas mumis vadindavo douba tada,<br />
užkor pečių, išdžiovėn su visais šiaudais. Rytmečio trečią valandą kelia i su spragilais kula. Tų<br />
paskui iškrato, šiaudus pajam nukrato, paskou per arpą išvalo, supėl į maišus ir tujau pat kėtą<br />
partiją užtaiso. I tada parein ont pusryčių. I taip nuo Visų švėntų iki Užgavienių. Kiekvieną dieną<br />
ir užkraut ten, ir kūrent pečių, išdžiovint, i paskou iškulti, išsijuot tuos grūdus. O mūsų vaikiukaa<br />
[Petrošiai] ka, sako, padarė tą mašiną, mes per dvė savaites išsikoldavuom, ne tėik<br />
netrukdavuom. O, sako, mums nebuvo bėdos. Pasakojo senelė, Petrošienė. Mama buvo Emilija<br />
Petrošiūtė. Mamos broliai Petrošiai buvo Pranciškus, Konstantinas, Antanas...<br />
Gudriausias tas dėdė bovo Proncėškus [Petrošius], tas kurs važiavo į Ameriką. Jis važiavo į<br />
Ameriką išsipirkt nuo kariuomenės. Vuo tas caro rubliais kainavo du šimtai rublių, auksinių<br />
rublių tų vadinamųjų. Jis ten išbuvo trejis metus. Aštuntais išvažiavo, apie vienuoliktus<br />
parvažiavo. Mama pasakuojo, kaip jis sugrįžo. Buvo ruduo, šlapia, purvyns baisiausias, sako.<br />
Lempos sudužo stiklas tas. Lekterną padegiem. Parvažiavo, parejo iš geležinkelio stoties, anam<br />
taip keturi kilometrai tiesiai. Sako, Jėzusmarija, kų aš padėrbau... Kor mono pruots bovo, kodėl<br />
aš parvažiavau... Išauš pavasaris, aš viel važiousiu, aš nebūsiu čia, sako. Vėsor lauke purvyns.<br />
Išaušo vienuoliktų metų pavasaris, dvyliktų metų pavasaris, tryliktais metais — šmakš, uždarė.<br />
Amerika įvedė pasų sistemą. I jau reikia vizos. Iš kor gausi tuo vizą? Prancėškus Petrošius bovo.<br />
Mama Petrošiūtė Emilija bovo. Babos sūnus, mano mamos brolis. Ons daug tų [kūlimo] mašinų<br />
pridėrbės bovo paskui. Mamaa paskuojo taip. Sako, visi tada tais laikais iki Pirmo pasaulinio<br />
karo vaikščiodavo su naginėmis. Sako, eidavo, sijuonaa lig žemės, iš paskuos velkas žvyriukai,<br />
akmenukai. Sako, Proncėškus sugalvuojo, kap išdėrbt kailį. Veršio. Išdėrbo, nudažė i pasiovo<br />
batus. I mes vaikščiojom su batais jau. Sugalvojo alyvos kap išsispaust. I sugalvuojo, kaip reikia<br />
tepalo batams padaryt. Reik pajimt suodžių, vaško i terpentino. Išmaišyti, pavirint biškėlį i tepals<br />
batams. Ons turiejo tekėnėmo stakles pasidaręs, medines. Su rankuom sokamos. Paprastas<br />
detales medines apsitekindavo. Detektorinį imtuvą buvo pasidaręs, bet paskou nusipėrko jau ne<br />
detektorinį. [...]. Prancėškus bovo mano mamos brolis. Maiguos gyveno, už fermos [buvusios<br />
kolūkio fermos, netoli Maigų ežero]. 1948 metais, kada mono tievus išvežė, aš gyvenau kurį<br />
laiką, mienesį a do mienesius, pas tą Proncėškų. [...]. Garo katilų nedarė. Jis pirkdavo tus<br />
variklius.<br />
Bovo tokių variklių, nuleidžiamų ont žemės. Žibikūse tuoks Liauksmėns turiejo Kazimiers.<br />
Pas mus dar keletą metų yr kūlęs jis. Ont tuokių rėmų pastatyts, i nuleisdavo unt žemės. Paskou<br />
pakeldavo vyrai, užmuovė tekinius — viel važioun ons.<br />
111
Pas mus pagrindinis tas meistras Krutinis, čia ant kalno. I čia tas jo [dampis] tebstuov čia dar<br />
prie proftechninės. Krutinis viens teturiejo tuokį [dampį]. Dviejų arklio jėgų. Visi kiti turiejo<br />
keturių arklio jėgų [dampius]. Ons važiuodavo su tuo [dampiu]. Tiksliai, ne vieną metą. Čia<br />
anuo, tiksliai anuo [dampis]. Nė viens kėts tuokio [dampio] neturiejo.<br />
Bovo Mikuckis. Jis bovo — kaip važiuoji į Pievėnus ir pasisuki ant Tučių. Mikuckis turiejo<br />
[dampį]. Turiejo [dampį] Liubšys, Lipskis teisingiau, vėsė vadėno Liubšiu. Turiejo [dampį]<br />
Pargauskis Žibikūse. Smetuono laikais. Pargauskis žibikiškis. Lipskis bovo, čia šitaa, už Žibikų<br />
pušyno galo, tujau pat už galo tėn i bov, kur dabar tas naujysis kels praein, anuo tėvai tėn<br />
gyveno.<br />
Mikuckis Tučiuose gyveno. Kas būdavo su dampiais tais... Ruorės eina, vadinamos, liepsna<br />
kur ein. O aplinkui ten vanduo ein. I tėn tuos ruorės tor būt sukišamos ir užvalcuojamos,<br />
praplečiamos. Tiek suspaust, kad vanduo nepraeitų, i gars nepraeitų. Aš esu matis pas Krutinį,<br />
kap jis remontavo. Kai pradiedavo leist tuos ruorės, reikiedavo miltų i bulvių virtų... ištrindavo<br />
sumaišytais... Sako, pūdą miltų reik sukišt. Tuo Mikuckio mašinai [dampiui]. Ka tuos ruorės<br />
nepraleistų. Sakydavo, atsileido ruorės...<br />
Tas Lipskis, kur važiniejuos čia, tai buvo Simas. I paskou bovo išvežti jie. Ruošies parvažiout<br />
jau. Nu, sako, dar biškį pasiliksiu, noriu biškį „užkalt” unt namo. Kasykloj kažkur dirbo. Ir<br />
prispaudė. Daugiau nežinau tuoj pusiej.<br />
Čia bovo Liaučius, va, su dampiu. Čia kur yr... Laižuvos gatvė ein, įein į miškėlį, kels, tėn<br />
bovo a trys, a keturi gyventuojai. I tame skaičiuj bovo Liaučius. Ir 1948 metais, kap aš pas tą<br />
dėdę bovau, po išvežėmo, ta tas Liaučius kūlė. Šiuo pusie gelžkelio.<br />
Šiuipys Antanas. Traktorius „forconas” ir „bukovnikas” pas dvarininką latvį. — 2006. —<br />
Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
„Furcons”, „forcons” buvo, traktoriukas su metaliniais ratais, su tokiais tokiais špykiais buvo.<br />
Kaip Žibikus pervažiuoji, pasisuki: viens ant Tučių, viens ant Pievėnų, vuo tėn tuo vietuoj. Tuo<br />
vietuoj tas dvars kažkuoks bovo, latvio. Iš tėn kėlės, labai gerai žėno, tas Petraitis. Malūnėlis tėn<br />
yr, ons malūnėlie tėn dėrbės ilgaa. Ons mono omžiaus yr. Čia dabaa pri senųjų kapų ėini, ėini<br />
link Ventos, i pasisuki pagal Vėntuos, tuoks ėlgs nams. Medinis viens sens i bier tėn tas nams.<br />
Pas anus dėrbis yr, paskui malūnėlį tą valdęs yr.<br />
Pas mumis yr buvę atvažiavę su „forconu”. Jis turiejo tuokią mašiną, tas latvis, kor dobilų<br />
sėklas iškoldavo. O tas latvis turėjo vadėnamą „bukovniką”. Kai atvažioudavo į daržėnė, jį<br />
pastatydavo skersai, tuoks nedidelis tas bovo, tas įrengėms. Gale bovo tas velens, škyvas tas.<br />
I tap eidavo: bu bu bu bu bu... Vės atvažioudavo tada, kai vėską apdėrbdavo. Dobilai eidavo<br />
paskutiniai. I bovo atvažiavę su tou „forconu”.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Glodėnis. Tėik pat bovo miliškis. Ons gėmės... iš panuos bovo gėmės. Ir nieks nerašo, ka<br />
ons bovo ton vedieju mums.<br />
— A „Jaunųjų ūkininkų”?<br />
— Noje. Ons Miliūs, a panuos sūnus bovis. Bovo žanuots. Bovo vėštos, turiejo vėštų dviejų,<br />
trejų a keturių veislių turiejo, kuožną veislę atskėraa. Ons jau liob brongiau pardavinies tus<br />
kiaušinius. Bovo mums vads. Par mienesį, karts par do-tris mienesius kartą atvažious. Mes ten<br />
šmuots tų jaunųjų ūkininkų buvuom.<br />
— I kur tą žemę turiedavuot?<br />
— Savo žemie, savo ūkie. Vėins ars būs su miešlaas, kėts su sriutuom, tas būs su zuperiu, tas<br />
būs su pelenaas. Turiesi pasvert bulbių kėik išaugėnaa. Susirinkėmaa būs. Vėsė tuokėj jauni<br />
puidašaa. I mergelkų, i vaikiokaa. Pozniakaatė bovo, Stončaatė bovo, Glodenaatės bovo,<br />
Permėnaatės bovo. Buvuom apėj dvėdešimt su vėršu žmuonių.<br />
112
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Ružauskis bovo. Tėn [Pikevičatė] su Petronele skalbies, lonkuos, paventie. Tėn ons ir atein<br />
pavėnčiu. Tėn pasirukavo pasivedęs į šalį. Nuvejo viel į miestą, če parejo į miestą tas Rožė. Ta<br />
Pikevičatė atejo pas Petronelę, sako, vuo kų tu būtum sakius, ka ons būtų munį nušavis ir į Vėntą<br />
įmetis?<br />
[Po gaisro pastatė sargybą, manė, kad dar] ons ateis, dar gyvs tebie. Vuo ka sudegė, kažkų<br />
pradiejo tėn pelenus krapštyt, ir atrado anų. Ta toukart sargybos nebebovo, policijos. Vuo če anuo<br />
tuo ka parvežė iš mėško, skruodėmą dėrbo unt kėimo.<br />
— Ons tėn mėške anuo...<br />
— Nu mėške. Poikę, i nušavęs, ir pagoldė tap, ont kelmo galvelę padiejis, ronką pasidiejus po<br />
šuonu. Kap nušavo tuo, parbiego dar į kėimą, ėiškuojo Pikevičių, būtom Pikevičius abodu<br />
iššaudis. Bet anų nebrado, tik Elzbietą tuo rado. Elzbietaa nieko nedarė. Ta ons viel nubiego, ta<br />
toukart nubiego — vėin daržėnę uždegė, ontrą daržėnę uždegė i pats nusišavo. Petruonė bovo už<br />
mergę tada [pas Pikevičius].<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Kor bovo pirmininku, če Vykduomuojo. Tėi ka tuo mergę Plougūse ka nužodė. Atejo su<br />
vaikiu... Mergė, parėjusi iš bažnyčios sekmadienio dėiną, sakunti, — gaspaduoriau, gaspadėne,<br />
Končiams, Končee bovo, dar nebovo kulkozo, šįnakt žadiejo ateit pėršlee pas munį. Munį<br />
pasauguokit. Nu ta tėi — gaspaduorius su tou gaspadėne i nemėiguojo. Tada anėi atejo,<br />
Petruošius tas bovo, su tou vaikiu savo. Kap tik tėi atejo, šova suluojis. Tujau pat išbiego vyziet.<br />
Zelverio į gerklę įpylė ir į prūdą įmetėj, įstūmėj. I patys nubiego. Nuo vuo kad ana bovo<br />
pasisakiusi, kuokėi tėi būs pėršlee, Končius jau žinuojo, pranešė policijai. Smetuono laikaas.<br />
Plougūse. Ana tarnavusi pas tų Petruošių. Petruošius bovo užtaisęs anuo. Ir ana reikalavo... Sako,<br />
— aš Petruošiaus prašau do tūkstončius. — Mon pamuokiek do tūkstončius, aš neb ronkos<br />
nekėšu pri tavis. To sau, aš sau. Vuo jagu monėi nepamuokiesi, aš kabinsous pri tavis. Vuo tėi, ka<br />
nenuoriejo kad kabintumees, tėi nuoriejo nužudyt. Ir įpoulė, task, įpylė į borną tuo zelverio ir į<br />
prūdą.<br />
— Kap lietuviškaa pasakyt, kas tas yr?<br />
— Nuodaa, nuodaa. Zelveris tas jied žmuogaus kūną. Gelžėis rūgštis. Vuo ta jau supratusi,<br />
kuokėj tėi pėršlee. Ana i prašė tų gaspaduorių. Petruošius pats ir atejo su vaikiu. Su tou vaikiu,<br />
taas pėršlees. No vuo anuo, ons tujau pat ištraukė, rado Končius ir ištraukė iš prūdo. Ištraukė, į<br />
Mažėikius nuvežė — arklius pasikinkė. Vuo policija pajiemė tus. Vaikį i tų Petruošių. Ons<br />
Krakiūse gyveno, Krakiūse <strong>ūkis</strong> y. Tujau pat už karvidžių, Miliūse karvidės tuokis y. Nu nuteists<br />
bovo, nežinau, kėik tų metų. Užejo fronts ir paleido.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Bet yr i miliškee, bet ir svirkontiškee.<br />
— A čia y tas vads?<br />
— Bovo, bovo. Ons liob sakyt „biskutį, biskutį”, ons bovo pramanyts „Biskutis”. Šėtaa, tas i<br />
bus „Biskutis”<br />
— Tas „Biskutis” yr iš kairies... čia kor priekie tuos trys mergos sied, ta jau ketvėrts iš kairies<br />
ir y.<br />
— Noje. Šėtaa Pazniuoks.<br />
— Iš dešinies pėrms [sėdi, pirmoje eilėje].<br />
— Šėtaa Švažėlis y, če Liaugmėns y šitaa.<br />
— Švažėlis pačiam vėršuj iš dešinės antras.<br />
— Švažėlis, a vardo nežėnuot?<br />
— Stasis [Stasys Švažas].<br />
— Ak tas Biskutis yr...<br />
113
— Ir anuo nieks po karo nieks niekor nekreipė diemesio. Jug ons bovo prie Lietuvuos<br />
vaduotuoju, Lietuvuos, Smetuono laikaas. Mes vardu nevadėnom — Biskutis, Biskutis... Mon<br />
atruodo, ka šėtaa a nebūsiu aš, šėtaa.<br />
— Viršutiniej eiliej pėnkts iš kairies [Augustinas Andriuška].<br />
— Če, ruoduos, Kazimiers yr, bruolis [Kazimieras Andriuška].<br />
— Tas šalep, į dešinę.<br />
— Šėtaa Liaugmėns...<br />
— Dar viens į dešinę — Liaugmėns.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Vuo ka jauns buvuot, a mėgot dainuot?<br />
— Jo, jo, nomėškee patys. Ka bovo Petronelė, Anė ka bovo, Petras, Kazimiers. Kazimiers jau<br />
pu pėrmo ves, vuo mes pritarsem. Je, unt kėimo vakaraas, sustuosem unt kėimo i dainiousem.<br />
„Augo kieme ąžuolėlis”, paskiau „Subatos vakarėlis”, kuokės tėn dar, daug dainų. Dar, vyziek,<br />
po vakarelius tėik daug. Daug vardų, mes visumet eidavuom... Radzys, Rošėns. Radzys su<br />
smuiku, Rošėns su kardijuonu, aš su būgnu. Ir eidavuom... oi, baparejuom tiktaa ontrą dėiną. Iš<br />
Juoninių, iš Untuona, arba ten Uonos. Mes ejuom puo vėsus kaimus. Vakari rasam apgrajyt tų<br />
vakarėlį. Nu vakaro pradiesem, tų vakarą išeisem, vuo ontrą vakarą jau reeks vakarėlį pas anus<br />
grajyt. Pas Liaučių tų vakarėlį liobam nugrajysem, paskiau paskėtor, jau kėts.<br />
— A pas Liaučių kor?<br />
— Nu tėn Plougūse. Liubom kėik Radzys, tėik Rošėns, ir aš karts, jau įgerseem, barabans<br />
mono tas sunkus jau, užsinersiu šniūrėlį už barabano i vėlkso žeme par laukus. Smetuono<br />
laikaas. Šeštadienį jau pavečiarkos laiki mes jau ir išeinam susitaisė jau — pradiesem<br />
vinčiavuot’. Juonaa ar Untuonaa ar Uonos arba kėtą kuokį nuorintaas vardą, kuokį jau papols, ir<br />
einam. Žėnaa, liobam i tų, i prigert’. Aš jau mažiau tegieriau, vuo jau, tėi jau mes daugiau, anėi<br />
jau įmes. Paskiau beržyns mūsų bovo. Beržyne buvuom nušlipavė tuokį, padėrbie aikštelę.<br />
Vėsumat vakaraas, šeštadienio vakarą jau vakarėlis būs. Miliūse. Beržyns bovo. Beržynelie. Tėn<br />
bovo nušlifuota, aptaisyta, soulelee pataisyti atsisiest. Ta dabar paprašė Andriuška Bronius. Ta<br />
tam Andrioškaa i atėdeviau barabaną. Duovanuojau Andrioškaa tų barabaną. Bliekos bovo, su<br />
bliekom, su vėskou. Ons y parejis tėn iš tų Dargužiškių. Bronius če dabar gyven Vėikšniūse.<br />
Taisuos anėi kapelą tuo Kultūruo, pirtie tėn. Ta ons nuorįs eit tėn. A taap, a taap ons išmests yr.<br />
Aš buvau šešdešimt litų Liaučiou muokiejis, Liaučiokou. Beveik metus, i surinkau tus šešdešimt<br />
litų.<br />
— A tėn su ronka reikiejo duot, a su kuoja bovo?<br />
— Su ronka. Bovo bliekos. Dvė liekštės. Nu daug metų ejuom grajydami, tas bovo Smetuono<br />
laikaa.<br />
— Vuo jau po karo nebejuot?<br />
— Nee, kumat tu bėisi, ka nebie jau kumat, kumat bėisi.<br />
— Nu i pėrmiau... Aš Radziou sakau, nu kudėl, sakau, jūs bijuot trūbą išpūst. Taap tiktaa, tėn<br />
pat negali girdiet’. Dabar, jagu kėimi trūbėj, vuo ontruo pusie truobuos atsistuojis nebgirdi.<br />
Sakau, dikuo jūs bijuot trūbą išpūst? Aš nežinau, — ka bovo šitaa tėi Vaičee, ka bovo Pukštee, ka<br />
liob trūbyt, galiesma kaimūs girdiet’. Ka liob pas... Pri Mažėikių kor bovo Permėno <strong>ūkis</strong>,<br />
Permėns bovo mėris, mes Miliūse aiškee girdiejuom par dvė suodas ka trūbėj. Vuo dabar tėn pat<br />
atsistuojis negirdi.<br />
— Knabėks i Pukštee trūbėjo, a Vaičee trūbėjo babūnė ka bovo mėrusi mūsų. Nu aiškiausee aš<br />
Vėikšniūse girdiejau. Milee — kame Milee. Ir kor tuoliausee Plougūse ka trūbys — aiškiausee<br />
girdiesi. Miliūse, kada ontram pašalie kaimo trūbys — aškiausee girdi, ruoduos ka tėn pri<br />
truobuos tavo.<br />
— A žydais eidavuot per Užgavienes?<br />
— Eidavuom.<br />
— Nu i kų sakydavuot nuėję?<br />
— Nu kų, šuoksam, erzinsamuos, žinaa, talavuoseem.<br />
114
— Nu vistėik, Smetuono laiki, aš nežinau, bovo vistėik linksmėsni bovo tėi metaa, bovo<br />
vėskas kituokėi. Vuo pėrma, vyziek, miešlavežis, būs pėnkios-šešios kapstytuojos arba keturios,<br />
arba trys, vyziek, jau anuos i... Vyraa viel, kuopėjaa a pėnki būs, a keturi būs. Jau, vyziek, ka tėi<br />
prikuops [valktį], tujau išeis iš kūtės unt lauko — sudainious, kuol parvažious kučierius arklius.<br />
Muotrėškos laukūse viel dainious. A dabar nieko, vėskas mėrės, vėskas mėrės, vėskas dingę.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Vyziek, patalkee būs, talkos būs. Aš pats ejau pelų nešt. Vėiną kartą nu tėik išvargis buvau, a<br />
pas mumis bovo, nežinau, kami bovo tas patalkys, ir aš užsižiuopsuojau... Monėi eit pelų nešt.<br />
Nu, išejau. Tus pelus nešu, ir išnešiau į laukus. Pradiejo jouktėis iš monis, kad aš einu į laukus.<br />
— A nenešdavo kartais šiaudų su tokiom kartim?<br />
— Nu nešdavo, nu nešdavo. Visumat neš... nešdavo. Vėsor bovo ta mada. Su kartėms. Unt<br />
karčių. Keštis prikeest. Pridedi keštis, i neš. Prikrausi keštis i nėši. I pas mumis, kaap kaap<br />
sudegėno mūsų kūtes i daržėnis, Miliūse. Nudegė, ta tik bepalėko pelodės. Seduo bovo matyt<br />
gaisras. Tyki bovo. Rudenį kūliem, papoulė tuoki tyki, be viejo, su dampeliu kūliem. Bovo tuoks,<br />
žanuots bovo ons jau, ta jau ons sudegėno moms, paskou Lingvenio daržėnį sudegėno, kam tėn<br />
dar sudegėno tuo daržėnį, Memys. Ta kor... ons susisoko bėcalą tuokį didelį. Mon paskotėnės<br />
keštės bovo. Vuo daržinies galą pridiejo šiaudų, i paskou nebtėlpo — palėko tarpinie, vėinas<br />
keštes, kėtas keštes. Ons pridiejo... nešė su tuoms keštiems. Įsikėšo tų... susisoko bėcalą ir<br />
pajiemė tuo mergelką — prie rėdelių stuoviejo — visumat redeliuos tus šiaudus iš mašėnos kap<br />
ein, ons sugruobė, tų bėcalą įsikondės, ir įmetė, įvertė tuo mergelką į tas keštes, i tas bėcals<br />
palėko kešties. Tu jau, žmuogeliau, jau ir augis, jug tu jau ka žėnaa, kad jau tų bėcalą palėkaa<br />
tuos kešties, nebnešk į tuo daržėnę, padiek lauke. Jau žinuok, ka jau anuos degs. Jug anuo<br />
nesurasi tuo becalo. Nu vuot įnešė, vuo paskutėnės, vuo tarpiniese bovo jau dvejos keštės<br />
padietos — tas trečiuosias įnešė, padiejo vėršou. Vuo šiaurinis vies bovo. Durys daržinies adaros,<br />
tas vėsas tas iš karto, vėsa ognis — blūkt, vėsi šiaudaa... Ne gaisrinių bovo, nieko. Bovo jau<br />
pašalusi. Vuo bovo puotalkio tuo buvuom susirinkė, puotalkininkaa, tų šuokiejų, i muzikonts —<br />
tas jau Augustėns jau turiejo armuoninką, i barabaną turiejo, ons vežies su mašina.<br />
— Tabuoką susisoko į bėcalą tų, bėcalą susisoko ir rūkė ons. Ons susisoko tų į puopierį,<br />
laikraštį ir užsikūrė. Tuo mergelką gruobė i su ta mergelka įkrėto i tas bėcals. Nieko<br />
nežinuojuom. Vuo ta, kor redeliuojo, ta muotrėška matė. Klebuono mergė bovo, palverke ana<br />
bovo. Ana pri tų redelių bovo, ana matė vėskų. Ir ana nesakė. Kad uns nuskėndo, ta tiktaa<br />
pasakė. Ta ons tris daržines moms sudegėno. Tas bovo, ruoduos, trisdešimtseptintaas metaas.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Dėiną dėrbau — nier dounos, ne pusryčiou, ne pėitams, niekou nier dounos. Ontrą dėiną<br />
— viel nie dounos. Paskiau sakau Raciou, Racatee i Raciou — kap y, sakau, ka pas jumis dounos<br />
nie. Sakau, aš esu papratis, aš pri visų — i pri kuošės, i pri... a zopė, kas nebūtom, aš nuoriu<br />
dounos, aš be dounos negaliu. Aš negaliu, sakau, būt’, jagu dounos nie, sakau, aš einu nomėi. Aš<br />
nebdėrbu, aš nebgaliu. Aš esu papratis su douna vėsus valgius, nuoriu su douna, kėik dounos būs,<br />
tėik. No, i atsirado tuos dounos. Tujau — kapt vaikis. Tas gaspaduorius Racys atrėikė vėiną<br />
rėikę, padiejo mum. Mergė copt tuo rėikį. Dounos nier. Atrėikė ontrą rėikę, padevė. Pėimou copt<br />
tuo rėikę. Nežinau, a bulvynė, kas tėn bovo. Tas ontrą rėikę pagavo — dounos nie. Reik i tretėje<br />
rėikt. No, tretėjė rėikė i gavau. No, tada i pradiejo dout vėsada. Pradiejo dout i vėsėms kuol aš<br />
buvau tuos dounos. Jug žinau, kad ūkį tor, tėik kvėitei, tėik rugių, tėik žagų suvaro šiaudų, kėik<br />
tų grūdų bier. Yr vėskuo, dounos, skūpus — nedoud. Išbuvau dvė savaitis. I ta mergė privalgė<br />
tuos dounos, ir pėimou privalgė, ir aš privalgiau, vėsi privalgiem. Aš išejau, Petras viel atejo tėn<br />
pas tų Racį į tuo Žalionę. Aš išejau numėi. I dounos viel nebie. Petrou sakau — a tu dounos<br />
gavaa? Sako — nežinau, nebovo dounos, nedevė. Ne mergė begavo, ne pėimou begavo. Mon<br />
išeinont — tu neik, tu neik, neik, Augustinėli, tik tu būk, tik būk, dar dounelės pavalgysem.<br />
Sakau, kad atejo bruolis, sakau, reek eit.<br />
115
— Paskiau sesou bovo, Anė Rušinienė, pas diedę tėn Maigūse, pas Andriošką. Nu ta tėn,<br />
sako, irgi dounos bovo, sako, skūčnee. Ta Anė pasiskundusi, kap pas tų diedę nedoud tuos<br />
dounos, nier, ana tujau pas Švažo merges, kų anuos tėn dėrbusios, Anė i sakunti Švažo mergee —<br />
a tau tėn dounos doud? Nu, sako, dounos yr, sako. Anė sakunti, mono sesou — tu monėi kuokį<br />
gabalėlį atnešk tuos dounos, aš taap pasiėlgau, sako, tuos dounos. Nu ta ta Švažo mergė i pasakė<br />
tam Andrioškaa. Sako, jūsų mergė prašo dounos monės, kad aš atneščiau dounos anaa doučiau.<br />
Tas Andrioška ka pradiejo pykt jau, bumbiet’. Paskou Anee i sakus — nu a dounos tu nuori? Nu,<br />
sako, kap nenuoriesi, aš nuoriu dounelės, če nie tuos dounos, nedoudi, sako, aš prašiau Švažo<br />
mergės, ka tėn ana dounos da turiejo daug, ka munėi doutom po biškėlį tuos dounos. Nu ta nu<br />
tuo karto i pas tų Andriošką atsirado tuos dounos. Po dėiną kols rugius, kvėičius — i dounos nie,<br />
noje. Tėik buvuom pripratie pri tuos dounos, vėsė, tetė visumat dounos jiemė, dounos kėik<br />
nuorem, tėik bovo. I syluos bovo, i vėskuo bovo, vuo dounos nie, mon atruodo, kad i pavalgau,<br />
seilės tek.<br />
— Duoną tai kepdavo patys?<br />
— Patys patys. Vėsi kepė. Kriautuvie ne tuos dounos bovo, ne nieko. Vėsi maišė, vėsi kepė.<br />
Jau savaitie kartą dounos iškepė.<br />
— Bet jau skirtinga būdavo, vienor skanesnė, kėtor...<br />
— Noje, vėsuokiuos tuos dounos bovo.<br />
— Tuos i lėgos, i dabar sako — tuo, tuo, tuo... Dabar kap če mono diedė tas Dauginiūs,<br />
Domininks, sėrgo, ta Andriuškienė sakys — nu jau batvinių negal valgyt’, batvinių rauduonų.<br />
Vuo aš dabaa, aš po du kartu valgau į dėiną tus batvinius. I nieko. I kėik metų toriu jau. Kėtam<br />
viel, klausaus — oi, aš batvinių bijau valgyt, aš bijau. Vuo dėlkuo tu bijee? Sakau, dėlkuo aš<br />
valgau, sakau, da pakuolkas gyvs vakščiuoju. Kėik ėlgaa vakščiuosiu, a kas anų žėno.<br />
— No i če pryš tuo Kalvarėją, nu nuoriu nuvažiout į tuo Kalvarėją. Mėslėju, kap tėn tus<br />
kalnus reikietom išeit. Mėslėju, mieginsiu, eisiu į Plougus. Nuejau į Plougus, apejau Plougūs<br />
aplink tų vėsą žemę apvyziedams kuokiej tėi javaa tėn tuo žmuogaus y. Tujau statee par laukus į<br />
Milius nuejau, tėn tų lauką apejau, kuokėj tėi javaa yr. Ir iš Milių parejau. Atejau po Vaikasu tėn<br />
kor y ta stuotelė. Balsouju nebalsouju — nieks nestuo. Važioun i nuvažioun mašėnos. I parejau<br />
plentu.<br />
116
7.2.2. KOLŪKIAI. BENDROVĖS<br />
Ercupas A. Paukštininkė Stefanija Čiužienė // Pergalės vėliava. — 1959. — Spal. 31: ir<br />
nuotrauka. — Tekste: „Viekšnių” kolūkio kolūkietė paukštininkė. Pradėjo dirbti birželio mėnesį<br />
po Monikos Sidabrienės.<br />
Vilkys A. „Raudonajai vėliavai” — 20 // Vienybė. — 1969. — Saus. 21.<br />
Vaikasas A. Ketvirtį amžiaus drauge // Vienybė. — 1974. — Kovo 16. — Tekste: Svirkančių<br />
kol<strong>ūkis</strong> įkurtas 1949 m.<br />
Rozga Leopoldas. Dešimtmečiai, lygūs epochoms: Rajono kolūkių kūrimosi 30-mečiui //<br />
Vienybė. — 1978. — Geg. 30. — Tekste: 1949 metų pradžioje — sausio viduryje Viekšnių<br />
valsčiuje buvo 14 kolūkių. 1948 m. balandžio mėnesio pabaigoje Žibikuose susikūrė „Gegužės<br />
pirmosios” kol<strong>ūkis</strong>.<br />
Orvydienė J. Laiptai // Vienybė. — 1979. — Saus. 1. — Tekste: Raudonosios vėliavos<br />
kolūkio trisdešimtmetis. 20 metų pirmininkas Petras Bukauskas. Pirmieji kolūkiečiai: S. Buta,<br />
J. Samulevičius, A. Jasutytė, A. Petkienė, J. Barvydienė.<br />
Orvydienė J. Laiškai iš „Raudonosios vėliavos” kolūkio // Vienybė. — 1979. — Geg. [...],<br />
19, 24, 29. — Tekste: Kol<strong>ūkis</strong>, jo žmonės.<br />
Babenskienė Elena („Raudonosios vėliavos” kolūkio pirmininko pavaduotoja). Darbšti<br />
šeima // Vienybė. — 1980. — Vas. 14. — Visas tekstas:<br />
„Raudonosios vėliavos” kolūkio centrinėje gyvenvietėje Balsių namas niekuo neišsiskiria iš<br />
kitų. Tik veltui dieną bandytum praverti šio namo duris. Jos užrakintos, o sniege įspaustos pėdos<br />
byloja, kad iš namų Ona ir Jonas Balsiai išskubėję rytą.<br />
Ona Balsienė — laukininkystės darbininkė. Sutiksi ją ūkyje prie pačių įvairiausių darbų — ir<br />
sandėlyje, ir tvarkant linų produkciją, ir sukantis šakniavaisių plotuose, ir dorojant šiaudus, šieną.<br />
Praeitais metais Ona Balsienė išdirbo 230 darbo dienų.<br />
Gyvenvietės žmonės gerai atsiliepia apie Oną Balsienę, kaip nuoširdžią kaimynę, su kuria gali<br />
ir džiaugsmu, ir nerimu pasidalinti.<br />
Jonas Balsys — pirmaujantis ūkio traktorininkas. Valdo jis „MTZ-50”. Pernai Jonas buvo<br />
įsipareigojęs padaryti 820 sutartinių hektarų, o padarė 1082 hektarus. O kiek tų hektarų<br />
susidarytų per 22 darbo ūkyje metus?<br />
Kolektyve paperka Jono Balsio nuoširdumas, atidumas, domėjimasis visais įvykiais. Kartu su<br />
kitais ūkio mechanizatoriais jis su ūkio įteiktu kelialapiu pabuvojo Kryme, susipažino su<br />
nuostabia jo gamta, kultūros ir meno paminklais, lankėsi didvyriškoje Bresto tvirtovėje.<br />
Vakarais po darbo Jonas Balsys mėgsta skaityti laikraščius, žurnalus, pažiūri įdomesnes<br />
televizijos laidas. Aktyviai jis dalyvaudavo ekonominės mokyklos užsiėmimuose, o šiemet lanko<br />
komunistinio darbo mokyklą.<br />
Su Jonu Balsiu mudu seni pažįstami. 1958-aisiais, kai pradėjau dirbti ūkyje agronome, Jonas<br />
jau vairavo traktorių. Pirmaisiais darbo metais neretai tekdavo su žemdirbiais tartis, kur ir kokius<br />
darbus pirmiausiai pradėti, nes jie pažino ūkio laukus, žinojo, kur kokia kultūra geriau dera,<br />
kuriuos plotus galima pirmiausia pradėti purenti. Visada gerai argumentuotai imdavo kalbėti<br />
Jonas Balsys. Jau tada supratau, jog tai žodžiai žmogaus, mylinčio žemę, žinančio žemės ir<br />
gamtos santykių kaprizus. Pirmasis įspūdis neapgavo. Jonas Balsys toks ir yra.<br />
Balsiai — gerbiami ūkyje žmonės. Jie ne kartą pelnė kolūkio valdybos apdovanojimus, jų<br />
krūtines puošia socialistinio lenktyniavimo nugalėtojų ženklai. Be to, Jonas apdovanotas medaliu<br />
„Už pergalę Didžiajame Tėvynės kare”, jubiliejiniu medaliu.<br />
Mūsų kol<strong>ūkis</strong> kasmet pasiekia vis geresnių gamybos rezultatų. Visose mūsų darbo pergalėse<br />
didelis ir Balsių indėlis.<br />
117
Sejavičius P. Rezultatus lemia žmonės: Ataskaitos žemės ūkio kolektyvuose // Vienybė. —<br />
1980. — Kovo 4. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių proftechnikos mokyklos mokomojo ūkio direktorius P. Lukošius, apžvelgdamas<br />
1979 metų ūkinės veiklos rezultatus, su pasitenkinimu kalbėjo, kad pernai, nežiūrint nepalankių<br />
gamtinių sąlygų, iš kiekvienos karvės primelžta po 3239 kg pieno — 29 kg daugiau negu 1978aisiais,<br />
21,4 tonos padidėjo bendroji pieno gamyba. Už pieno gamybą du ketvirčius <strong>ūkis</strong> buvo<br />
iškovojęs LKP RK ir rajono Tarybos vykdomojo komiteto pereinamąją raudonąją vėliavą.<br />
Mokomasis <strong>ūkis</strong> — mokinių gamybinė laboratorija. Čia būsimieji mechanizatoriai gauna<br />
pirmuosius darbo įgūdžius. Mokiniai, vadovaujami gamybinio mokymo meistrų J. Lukošiaus,<br />
A. Paulausko, J. Šetlerio, R. Špakausko, pernai suarė 7650 sutartinių hektarų, atliko 60 proc.<br />
mechanizuotų lauko darbų, talkų metu rinko nuo laukų akmenis, padėjo sudoroti šiaudus, nuimti<br />
šakniavaisių ir daržovių derlių. Už talkininkavimą mokomajame ūkyje mokiniams išmokėta<br />
5917 rublių.<br />
Ūkyje daug dėmesio buvo skiriama socialistiniam lenktyniavimui, reguliariai susumuojami<br />
rezultatai, nugalėtojai skatinami moraliai ir materialiai<br />
Apie žmogų, jo indėlį į gamybos rezultatus buvo daug kalbėta ataskaitinio susirinkimo metu.<br />
Šiltų žodžių buvo pasakyta apie laukininkę O. Erleckienę, pernai išdirbusią 268 darbo dienas,<br />
apie geriausių rezultatų rajone pasiekusią kiaulių augintoją E. Rupeikienę, pernai nupenėjusią<br />
608 kiaules. Gerbiama ūkyje melžėja E. Kuchalskienė, iš pirmaveršių primelžusi po 3788 kg<br />
pieno. Šauniai visus metus dirbo mechanizatoriai S. Vilkas ir P. Jakutis.<br />
Susirinkime neliko nepastebėti žmonės, atidavę savo jaunystę ir jėgas socialistinio kaimo<br />
suklestėjimui. Pagarbiai buvo atsiliepta apie pirmąjį „Naujojo gyvenimo” kolūkio pirmininką<br />
Stanislovą Daukšą, vadovavusį ūkiui 1949-aisiais metais, ilgametį Viekšnių kolūkio revizijos<br />
komisijos pirmininką Mifodijų Škerbą, stropią ir pareigingą laukininkę Moniką Sidabrienę,<br />
statybininką Aleksą Naglį, dirbančius čia nuo mokomojo ūkio įkūrimo dienos. Sunku buvo<br />
nesijaudinti, matant juos, metų pasidabruotais plaukais, bet dar energingus, su ašarų žiburėliais<br />
akyse priimančius vyriausybinius apdovanojimus — „Darbo veterano” medalius. Šis garbingas<br />
apdovanojimas jau įteiktas 42 ūkio darbo veteranams.<br />
Mokomajame ūkyje dešimtasis penkmetis — statybų penkmetis. 1976 metais pastatytas 1000<br />
tonų talpos grūdų sandėlis. 1978-aisiais — 400 vietų karvių kompleksas, 1979-aisiais — 50 vietų<br />
mechaninės dirbtuvės. Ūkio statybininkai pernai atliko kapitalinį kiaulidės remontą, rekonstravo<br />
veršidę. Iš pagrindų pagerėjo gyvulininkystės darbuotojų darbo sąlygos. Tai turėjo teigiamai<br />
atsiliepti žemės ūkio produktų gamybai. Deja... Pernai krito 88 veršeliai, 294 paršiukai. 16,2<br />
proc. išaugo kiaulių kritimas. Už kiaulienos realizavimą gauta 83 tūkstančiai rublių vietoj<br />
planuotų 164 tūkstančių. Naujausio tipo karvių fermoje pagaminta tik 74 proc. pirmos rūšies<br />
pieno — mažiausiai rajone. Liko neįvykdyti pieno ir mėsos realizavimo metiniai planai.<br />
Ir vėl žvilgsnis krypsta į žmones. Šį kartą jau į kitus. Į žmones — apsileidėlius, neatliekančius<br />
savo pareigų, abejingai praeinančius pro trūkumus. Dėl žmonių — apsileidėlių kaltės nuo šalčio<br />
pernai krito nemažai paršelių, skersvėjų perpūstus veršelius „pjovė” bronchų pneumonija.<br />
Apsileidėliai kalti, kad vasarą kiaulės braidė po purvyną, kad derliaus nuėmimo metu grūdai biro<br />
į šiaudus, kad naujame sandėlyje pelija derlius. Kalti žmonės. Tokie, kaip M. Buselis ir<br />
J. Ramonas, darbymečio metu „poilsiavę” medicininio išblaivinimo įstaigoje, kaip J. Navickas,<br />
V. Vaitkevičius, V. Virkutis, A. Šeputis, garbinantieji stikliuką, kaip A. Kauneckienė, I. Žalimienė<br />
ir M. Bubinienė, bandžiusios grobstyti visuomeninį turtą. Tokių žmonių vienetai. Jie gyvena tarp<br />
stropių ir sąžiningų. Todėl sunku suprasti vyr. zootechnikės O. Knabikienės aiškinimus, kad<br />
paskui kiekvieną nepavaikščiosi fermos durų uždarinėti. Ne duris uždarinėti privalo vyr.<br />
specialistas. Jo pareiga auklėti žmogų, reikalauti tvarkos ir atsakomybės už darbo rezultatus. O<br />
atsakomybės mokomajame ūkyje nereikalaujama. Niekas nenubaustas už gyvulių kritimą, už<br />
supelijusius grūdus, už aplaidumo pagimdytus nuostolius.<br />
Apžvelgiant 1979-ųjų metų ūkinės veiklos rezultatus, trūko gilesnės nesėkmių analizės,<br />
pasiūlymų, kaip dirbti, kad trūkumai nesikartotų, kad esant gerai gamybinei bazei, būtų žymiai<br />
geresni gamybos rezultatai.<br />
118
Laurinavičius J. Kai kūrėsi kolūkiai // Vienybė. — 1980. — Spal. 21. — Tekste:<br />
„Tų pačių metų [1948] gruodžio 11 d. kol<strong>ūkis</strong> susikūrė Viekšnių valsčiaus Gyvolių kaime. Jis<br />
buvo pavadintas Žemaitės vardu. Kolūkio pirmininku žemdirbiai išrinko Tadą Šaulį. [...].<br />
1948 m. gruodžio 23 d. Viekšnių valsčiaus Palnosų apylinkėje susikūrė „Raudonosios vėliavos”<br />
kol<strong>ūkis</strong>. Pirmininku žemdirbiai išrinko Joną Uščiną. Kol<strong>ūkis</strong> turėjo 17 arklių, 17 karvių, 36<br />
kiaules, 15 plūgų, 16 vežimų. Tą pačią dieną [1948 12 23] susikūrė „Pirmyn” kol<strong>ūkis</strong> ir Viekšnių<br />
valsčiaus Žibikų apylinkėje. Kolūkiečiai pirmininku išrinko Antaną Vaičių. 1949 m. sausio 14 d.<br />
Pakalupės apylinkėje susikūrė kol<strong>ūkis</strong>, kuris buvo pavadintas A. Puškino vardu. Jo pirmuoju<br />
pirmininku buvo Vladas Strigūnas. [...]. [1949 m.] balandžio 22 d. Viekšnių valsčiuje, Svirkančių<br />
apylinkėje buvo įsteigtas „Žalgirio” kol<strong>ūkis</strong>. 1949 m. birželio 22 d. Viekšnių valsčiaus Gudų<br />
apylinkėje valstiečiai įkūrė „Ventos” kolūkį (pirmininkas Jonas Šiaulys). Toje pačioje apylinkėje<br />
[1949 m.] liepos 30 d. buvo įsteigtas ir „Virvytės kranto” kol<strong>ūkis</strong>, kurio pirmininku buvo<br />
išrinktas Jonas Šiuipys. Plačiai apie kolūkių kūrimąsi rašė apskrities laikraštis „Mažeikių tiesa”.<br />
Korespondencijoje „Naujas kolektyvinis <strong>ūkis</strong>” (1948 m. balandžio 25 d.) buvo pasakojama:<br />
„Žibikų apylinkėje įsteigtas pirmasis valsčiuje kolektyvinis <strong>ūkis</strong>. Šio mėn. 21 d. [1948 04 21]<br />
įvykusiame susirinkime buvo apsvarstyti 21 valstiečio [...] pareiškimai. [...]. Naujasis<br />
kolektyvinis <strong>ūkis</strong>, kuris pavadintas „Gegužės pirmąja”, apima 216 ha žemės — turi 18 arklių ir<br />
žemės ūkio inventoriaus. [...]. Pirmininku išrinktas Albinas Kuodys.”<br />
Baltrušis J. Monologas prie Nežinomojo kapo: Publicistiniai apmąstymai // Vienybė. —<br />
1980. — Lapkr. 7. — Visas tekstas:<br />
Pažliugęs vieškelis kaip styga dalija jau šalnų išdabintus, rudenio spalvom išmargintus<br />
„Raudonosios vėliavos” kolūkio laukus. Pro mašinos langus tarsi kažko išsigandę bėga elektros<br />
stulpai, retos sodybos. Tereikia stabtelti, ir pamatysi, kokios jos vienišos, kad niekaip neatsispirsi<br />
pagundai prisiliesti prie jų žilosios praeities. Ir prie ne taip tolimos praeities, kai ant šių pakelėm<br />
nužirgliojančių stulpų pakibo arterijos, kuriomis į tolimą Lietuvos kaimelį atkeliavo Didžiojo<br />
Spalio šviesa. Kur žengtum, kur bestatytum koją, visur rasi Tavo pėdą, Nežinomas kary. Tai Tu,<br />
nebodamas mirties, nešei Pergalės vėliavą. Ir šiandien aš atėjau pas Tave papasakoti apie<br />
gyvenimą, už kurį prie žemės priglaudei savo galvelę.<br />
„Raudonosios vėliavos” kolūkio istorija niekuo nesiskiria nuo kitų. Tai tarsi respublikos<br />
veidrodis, kuriame atsispindi Tavo brolių, sūnų, anūkų darbas. Stabtelėkime Ašvėnuose prie<br />
pačio jauniausio rajone paminklinio akmens. Ant jo parašyta, kad 1975 metų lapkričio mėnesį<br />
šiame ūkyje buvo nusausintas penkiasdešimttūkstantasis rajone hektaras dirvų. Ką reiškia<br />
penkiasdešimt tūkstančių? Tai, kad iš šių plotų žemdirbys nuims kur kas didesnį derlių. Plačiuose<br />
laukuose galės dirbti galinga <strong>technika</strong>, vienas žmogus padarys tiek, kiek anksčiau visas kaimas<br />
neįstengdavo.<br />
Palnosai. Prie pat kelio puikuojasi ištaigingi namai. Čia kuriasi centrinė kolūkio gyvenvietė.<br />
Asfaltuotos gatvės, kurioms žmonės jau ir pavadinimus sugalvojo. Naujoviškus,<br />
džiaugsmingus... Žmonės, kuriems likimas nei vargo, nei sunkumų negailėjo, dabar gyvena<br />
šviesiuose, centralizuotai apšildomuose namuose. Žemė brandina ne tik grūdą, bet ir naują<br />
gyvenimą. O gyvenimas keičia žmonių pažiūrą į darbą, į žemę. Atmenu, kartą per javapjūtę<br />
užkalbinome pirmaujantį ūkio kombainininką Vytautą Mašecką. Jis pasakoja apie darbą ir vis į<br />
padangę dairosi. Pagavęs jo žvilgsnį, dirsteliu į kolūkio pirmininką Petrą Bukauską. Supratę<br />
vienas kitą, stengėmės kuo greičiau baigti pokalbį.<br />
— Kai dangus nusigiedrija, mūsų vyrai ir rūkymą pamiršta. Visi kaip vienas už kiekvieną<br />
centnerį grūdų kovoja, — paaiškino vėliau ūkio vadovas.<br />
Tada tik Jūs, ateities vėliavnešiai, tikėjote, kad žmogui bus visų švenčiausias žodis „Darbas”.<br />
Bet visko negalėjote numatyti. Suprantama, net ir didžiausias optimistas negalėjo patikėti, kad<br />
kaime kaip grybai po lietaus dygs mūrai, kad per keturiasdešimt metų šiaudastogė Lietuva taps<br />
mūrine.<br />
Pasisvečiuokime pas vieną mūsų dienų naujakurį. Benediktas ir Morta Denisevičiai į<br />
gyvenvietę persikėlė prieš trejetą metų. Gyveno jie nepertoliausia nuo to akmens, kurį rajono<br />
melioratoriai pastatė nusausinto penkiasdešimttūkstantojo hektaro proga. Morta, kiek sveikata<br />
leido, dirbo kolūkio laukuose, prižiūrėjo gyvulius. Benediktas taip pat arė kolūkio žemę ir sėjo,<br />
119
vėliau sargavo. Dabar abu išėjo į užtarnautą poilsį. Jų pradėtą darbą tęsia penki vaikai. Net trys<br />
sūnūs pasiliko gimtajame ūkyje. Stanislovas — traktorininkas, vagoja plačiuosius laukus, Juozas<br />
vairuoja automašiną, o Alfonsas stato namus. Tokius pat gražius, kaip ir tėvų.<br />
Paprastas gyvenimas, bet kiek jame niuansų. Žmogui reikėjo nugalėti psichologinį barjerą.<br />
Daug laiko praėjo, kol suprato, kad svarbiausia — ne tik savas daržas. Ir žmogus ryžosi<br />
atsisveikinti su senomis, plačiaskarėmis liepomis, sodeliais ir apsigyventi su visais — draugėje.<br />
Nenurimo ir čia, sukūrė tokį grožį, kad sunku atsistebėti. Ne veltui M. ir B. Danisevičių sodyba<br />
šiemet iškovojo prizinę vietą. O tokių likimų mes rasime ne vieną. Pastaraisiais metais noriai<br />
žmonės keliasi į gyvenvietę, neraginami puošia savo kiemus. Vien tik per šiuos metus kolūkyje<br />
jau pastatyta šešiolika namų. Prie vietinio reljefo darniai prisiderino naujoviški Alytaus skydiniai<br />
nameliai. Čia apsigyveno Karolio ir Elenos Babenskų, Juozo ir Genės Valeišų šeimos, jaunos<br />
specialistės Vincenta Kontautaitė, Alvyda Navickaitė ir Zina Augustinaitė. Ruošiasi įkurtuves<br />
švęsti Juozo ir Onos Gramų, Antano Dargio ir kitų kolūkiečių, šeimos.<br />
Darbo žmogumi rūpinasi valstybė, kol<strong>ūkis</strong>. Jam nereikia bijoti, kad jo sodybą išvaržys.<br />
Atvirkščiai, žmogui tereikia iš karto sumokėti 20 proc. pastatų sąmatinės vertės. Dalį kainos<br />
padengia valstybė, o likusius galima grąžinti per dvidešimtį metų.<br />
Sunku pasakyti, kokia Palnosų gyvenvietė bus kito penkmečio pabaigoje, kokie žmonės joje<br />
gyvens. Žinau viena — darbštūs ir sąžiningi, mylintys savo gimtąją žemę. Ir gyvenvietė<br />
neatpažįstamai pasikeis. Per vienuoliktą penkmetį planuojame pastatyti dar apie 54 namus, iš<br />
kurių 11 bus surenkami, skydiniai. Žodžiu, dar gražiau sužydės gyvenimas, nepažins sraunioji<br />
Venta savo pakrančių.<br />
Pasikalbėkime apie tai. Štai mes jaukiame partinės organizacijos sekretorės Elenos<br />
Babenskienės kabinete. Ji visą laiką gyvena ateitimi, ir žmones moko, pratina žvelgti į rytdieną.<br />
Kokį jūs įsivaizduojate ateities žemdirbį?<br />
— Gražų darbe ir buityje. Atsikračiusį blogybių, prietarų...<br />
Gražų... Jau dabar ryškėja pirmieji šio grožio daigai. Kiekvienais metais gyvenvietės<br />
tvarkymui kol<strong>ūkis</strong> skiria po 3000—4000 rublių. Ir žmonės apgalvotai išnaudoja šias lėšas.<br />
Malonu užeiti į Vitalijaus ir Vlado Dačkauskų, Kazio ir Antano Lūšių, Irenos ir Antano Deniušių,<br />
Danieliaus ir Genovaitės Kojelių, Vytauto ir Reginos Opulskių, Gyvolių gyvenvietėje — Zigmo<br />
ir Birutės Saunorių, Stepono ir Elzės Mačių ir daugelio kitų sodybas. Žmogui grožis tampa<br />
kasdieniniu poreikiu, geru padėjėju gyvenime ir darbe.<br />
Žmonės stengiasi, kad jų naujieji namai puoštųsi įvairiaspalviais žiedais, skendėtų žalumoje.<br />
O kas gyvenime pasodino nors vieną medelį, tas pakels ir lauke paliktą varpą, šalikelėje nukritusį<br />
šieno kuokštelį, to nereikės mokyti tos puikios savybės, kurią pagarbiai vadiname<br />
šeimininkiškumu.<br />
Gaila, kad taip anksti mus palikai ir aš niekada nesužinosiu Tavo vardo. Tik papasakojau Tau<br />
apie mažą Gimtinės lopinėlį, kur Tau amžiais šnarės pakelės berželiai. Ir mes visada<br />
prisiminsime Tavo pradėtą kelią — kiekvieną Spalį raudonu šilku pagerbsime kritusiųjų<br />
atminimą. Ant kiekvieno obelisko žmonės užrašys jūsų vardus. Paskui juos su pagarba tars<br />
Lietuvos miestai ir kaimai,<br />
P. Medzelo nuotraukose: Benediktas ir Morta Denisevičiai; Palnosų gyvenvietės fragmentas.<br />
Bukauskas Petras. Į naujas aukštumas // Vienybė. — 1980. — Gruod. 4. — Tekste:<br />
Raudonosios vėliavos kol<strong>ūkis</strong>.<br />
Deniušienė Irena. Didėja statybų mastai // Vienybė. — 1980. — Gruod. 4. — Tekste:<br />
Raudonosios vėliavos kol<strong>ūkis</strong>.<br />
Orvydienė J. Sutelkta greta // Vienybė. — 1980. — Gruod. 4: su nuotraukomis. — Tekste:<br />
Raudonosios vėliavos kol<strong>ūkis</strong>.<br />
Babenskienė Elena. Veikla aktyvėja // Vienybė. — 1981. — Kovo 24. — Tekste: Raudonojo<br />
kryžiaus draugija Raudonosios vėliavos kolūkyje.<br />
120
Geriausias Viekšnių KPTM mokomojo ūkio artojas Povilas Jakutis / J. Brenciaus<br />
nuotrauka ir tekstas // Vienybė. — 1981. — Lapkr. 5. — Tekste: 23 metus dirba traktorininku.<br />
Ercupas A. Darbščios statybininkų rankos // Vienybė. — 1981. — Lapkr. 26. — Tekste:<br />
Raudonosios vėliavos kolūkio statybininkai. Kolūkio gyvenvietės.<br />
Rozga L. Žmogaus širdies dosnumas: Štrichai komunisto portretui (Apybraiža): [Elena<br />
Babenskienė] // Vienybė. — 1982. — Geg. 4: ir nuotrauka. — Tekste:<br />
Kai buvusio Ventos tarybinio ūkio Mažeikių rajone skyriaus valdytoja Elena Babenskienė,<br />
1968 metais baigusi neakivaizdines agronomijos studijas Lietuvos žemės ūkio akademijoje,<br />
ryžosi pereiti į partinį darbą, jai nė nekilo mintis, kad tarp jos buvusio ir būsimo darbo gali<br />
atsirasti kas nors bendro. Baimės nejautė, kadangi kėlėsi į tą patį „Raudonosios vėliavos” kolūkį,<br />
kuriame jau buvo keletą metų padirbėjusi. Žinojo, kad pirmininkas Petras Bukauskas — reiklus,<br />
kartais ir grubokas, tačiau labai nuoširdus žmogus, skaudžiai pergyvenantis dėl ūkio reikalų ir<br />
žmogų vertinantis pagal jo sąžiningą darbą. Ūkio vadovas taip pat nepamiršo buvusios<br />
specialistės, kurią beje, pats ir į partiją kadaise rekomendavo, prireikus pavaduotojo politiniam ir<br />
kultūriniam darbui, susirado ją. Ir neapsiriko. [...].<br />
Bent kartą pabuvus partinio komiteto sekretorės darbo dienos liudininku, keleriopai maloniau<br />
redakcijoje sulaukti jos laiško. Nesvarbu, ar tai bus vaizdelis apie darbštų statybininką, ar žinutė,<br />
kad dar dešimčiai ūkio pirmūnų prisegti komunistinio darbo spartuolių ženkleliai, ar pranešimas<br />
apie gerai talkininkaujančius mokinius. Tai ne mažiau svarbus partinio darbo komponentas, negu<br />
kiti. Sunku būtų suskaičiuoti, kiek Elenos Babenskienės rašinių per tuos trylika darbo metų<br />
paskelbė „Vienybė”, tačiau visi jie dvelkė meile ir pagarba žmonėms, su kuriais ji dirba, kuriuos<br />
kasdien susitinka. Už šiuos rašinius ji ir į redakcijos garbės knygą įrašyta.<br />
Brikas A. Brolių žemė: Konkursui „Tėvynei šlovę kuria darbo rankos” // Vienybė. — 1982.<br />
— Liep. 29. — Tekste: Jonas Meškys. Jo sūnūs Stasys, Vytautas, Robertas. — Visas tekstas:<br />
Jonas Meškys neskubėdamas eina nuo obels prie obels, apžvelgia jų šakeles, palinguoja galva,<br />
pilkuoja šakelės, nebus jos šiemet dosnios raudonšoniais, tikrai nebus. Paskui žvilgsniu paglosto<br />
baltuojančias vyšnias, tik kas iš to žydėjimo, jeigu, kaip jau kelinti metai, tie žiedai nubirs ir vėl<br />
nebus kuo pradžiuginti anūkus. Bet gražu, gražu kai žydi... Birželio vėjelis į sodybą bloškia<br />
tolimą burzgimą, ir Jonas Meškys, lyg norėdamas atitrūkti nuo to gražumo, staiga pasisuka ir<br />
įsižiūri į tolumoje kylančias dulkes.<br />
— Motin, motin, bene Robertas atvažiuoja, — sušunka jis, bet tuoj pat paprieštarauja pats<br />
sau, — ne, ne traktorius, matyt, mašina. Gal Vytautas...<br />
Dažnai jie užsuka, tai vienas, tai kitas, tai trečias, nes supranta, kad tėvui metai nebe tie, jau<br />
septynias dešimtis gegutė nukukavo, va ir dusulys vis primena, kad nebe jaunystė, be vaikų<br />
pagalbos sunkoka būtų visus darbus nudirbti taip, kad žemelė rudenį būtų dosni. Geri vaikai. Ir<br />
žemę, matyt, myli, jeigu paūgėję nenusižiūrėjo į daugelį kitų, neišskrido laimės ieškoti mieste...<br />
„Raudonosios vėliavos” kolūkio mechaninių dirbtuvių kieme būrelis vyrų kažką karštai<br />
aptarinėja, ginčijasi. Tai vienam, tai kitam mechanizmui kas nors nutinka, be to, <strong>technika</strong><br />
ruošiama javapjūtei, daugybę rūpesčių kiekvienam žemdirbiui, o ypač mechanizatoriui, atneša<br />
kiekviena diena, ir tik bendromis pastangomis tie sunkumai įveikiami. Kolūkio inžinierius<br />
mechanikas Stasys Meškys klausosi vyrų, pats įterpia vieną kitą sakinį, pataria, o galvoje jau<br />
sukasi mintis, kurias detales bus galima pasidaryti čia, dirbtuvėse, na o dėl kitų matyt vėl teks<br />
leistis kelionėn. Apskritai šios kelionės Stasiui ne naujiena. Išeitį visada būtina rasti, nes žemei<br />
nepaaiškinsi, kad nėra detalių, žemei reikia darbščių rankų, o jos be technikos nėra tokios<br />
stiprios. Per tuos nesibaigiančius rūpesčius nėra kada normaliai ir pailsėti, tenka pamiršti ir<br />
atostogas. Išeisi paatostogauti, o kas tave pakeis? Dirbtuvių vedėjas Pranas Pranauskas? Nėra<br />
kada ir jam, ruošia kombainą, per javapjūtę sės prie jo vairo. O gal žemės ūkio mašinų<br />
eksploatacijos inžinierius Romas Gržybauskas? Tačiau jį netrukus taip pat pašauks javų laukai.<br />
Ką gi, taip reikia. Žemei reikia daugelio rankų prakaito. Tik už jo blizgesį žemė nusišypso<br />
121
žmogui. Stasys — kaimo vaikas, nuo mažens žinojo tai. Juk turbūt jau su meile arimo grumstui<br />
gimsta kaimo vaikai.<br />
Vaikigalis būdamas Stasys pradėjo dirbti traktorininko padėjėju. Sėdėdavo ant plūgo ir<br />
pavydėdavo traktoriaus kabinoje sėdinčiam dėdulei. Geras buvo žmogus pirmas jo mokytojas,<br />
traktorininkas Lukošius. Paaiškino, pamokė. O kiek džiaugsmo buvo, kai pirmą kartą leido sėsti<br />
prie vairolazdžių! Vėliau jo mokytojas dažniau pasakydavo: „Gal sušalai, sėsk į kabiną, ant<br />
plūgo pasėdėsiu aš”. Tokia ir buvo lemtinga, visam gyvenimui nubrėžusi gairę, pradžia.<br />
Tuometiniame Ašvėnų kolūkyje Stasys Meškys pabandė mechanizatoriaus duonos. Traktorių<br />
valdė dvejus metus, o po mokslų Viekšnių profesinėje technikos mokykloje pradėjo dirbti<br />
elektriku, vėliau — mechaniku. Bepigu buvo dirbti, nes technikos parką net juokinga lyginti su<br />
šiandieniniu. 1964-aisiais kolūkio laukuose burzgė keturi traktoriai. Garaže stovėjo ir vienas<br />
sunkvežimis, tačiau kolūkyje nebuvo nė vieno vairuotojo, todėl jį teko samdyti iš kaimyninio<br />
Užlieknės kolūkio... 1964 metais padaugėjo mašinų ir kitokių mechanizmų, padaugėjo rūpesčių<br />
ir vyriausiajam mechanikui Stasiui Meškiui. Ir žinių ėmė nepakakti, jas Stasys gilino Klaipėdos<br />
žemės ūkio mechanizacijos technikume. Dabar „Raudonosios vėliavos” kol<strong>ūkis</strong> turi 69<br />
traktorius, 48 automašinas, daug kitokios technikos.<br />
Stasys Meškys kolūkio mechanizatorių šeimoje savas žmogus. O kaip kitaip? Juk daugelis<br />
vienas kitą pažįsta iš vaikystės. Visi žino, kad jis savo darbo kelią pradėjo nuo pirmos atriektos<br />
vagos, kaip ir jie. Lengviau ir Stasiui, kai yra į ką atsiremti, kai daugeliu gali pasitikėti. Juk visus<br />
gerus, patyrusius mechanizatorius taip greitai ir neišvardinsi. Štai Alfonsas Jasmontas, broliai<br />
Juozas ir Antanas Koziai. Su jais Stasys pradėjo mechanizatoriaus kelią. Daug ko jaunimas gali<br />
pasimokyti ir iš Jono Balsio, Jono Maliuko. Pirmiausia — darbštumo. Meilės pasirinktajai<br />
profesijai.<br />
Stasys Meškys pasakoja apie kartu dirbančius nuoširdžius, gerus žmones. Pasakoja paprastais,<br />
kasdieniškais žodžiais, bet negali nejausti iš jų sklindančios šilumos, o juk šių puikių bruožų<br />
galima pasimokyti ir iš jo paties.<br />
Vytautas Meškys tylėdamas žvilgčioja tai į ant kelių gulinčias savo rankas, tai į mane, ir lyg<br />
nebyliai priekaištauja, kad trukdau jį, kai dirbtuvėse pats darbymetis, kai ypač brangi kiekviena<br />
pora rankų. Ir pokalbis toks kasdieniškas... Apie darbą. Ką, atrodo, naujo ir įdomaus gali<br />
papasakoti apie jį, tapusį dalele tavęs? Ta dalele, be kurios sunku įsivaizduoti savo šiandieną ir<br />
rytojų.<br />
— Darbas pats išmoko, — iš lėto renka žodžius Vytautas. — Tik reikia stengtis dirbti gerai. Iš<br />
pradžių gal ir nepavyks, tačiau patyrimas netruks ateiti. Tik reikia stengtis...<br />
Ši mintis Vytauto širdyje glūdi iš mažens. Būdavo, brolis Stasys parvažiuoja su traktoriumi į<br />
namus — mažesnieji ir apspinta. Vytautui viskas būdavo įdomu, jis viską apie šią mašiną norėjo<br />
sužinoti. Dvylikamečiui brolis jau leido sėsti prie vairolazdžių. Dar tebesimokydamas<br />
aštuonmetėje mokykloje Vytautas žinojo, kokią specialybę pasirinks, jai ruošėsi. Iš Viekšnių<br />
profesinės technikos mokyklos „Raudonosios vėliavos” kol<strong>ūkis</strong> sulaukė gero mechanizatoriaus.<br />
Kai širdis linko prie darbo, pripažinimas netruko ateiti. Ir dar koks! Už darbštumą ir sumanumą<br />
prižiūrint linus traktorininkas Vytautas Meškys 1974 metais buvo apdovanotas Liaudies ūkio<br />
pasiekimų parodos bronzos medaliu. Jam buvo įteiktas Darbo raudonosios vėliavos ordinas.<br />
Netrukus Vytautą Meškį kol<strong>ūkis</strong> pasiunčia į meistrų reguliuotojų kursus.<br />
— Pats norėjau tapti meistru reguliuotoju, — pasakoja Vytautas. — Dirbdamas ne kartą<br />
mačiau, kaip jaunam mechanizatoriui sunku rasti gedimą, o ir labiau patyręs ne visada pajėgus jį<br />
pašalinti be kitų pagalbos. Tik ar visada gali sulaukti tos pagalbos, jeigu kiekvienas kur nors<br />
skuba, jeigu kiekvienam ir minutė brangi?<br />
Nagingos Vytauto Meškio rankos labai reikalingos. Per daugelį metų sukaupto patyrimo jam<br />
gali pavydėti. Jeigu reikia pašalinti gedimą, sureguliuoti vieną ar kitą mechanizmą, Vytautas<br />
mielai padės. Ir dar — jis rūpinasi tepalų keitimu. Prieš keletą metų tepalai būdavo pilami kur<br />
papuola, jų dėmės, žinoma, nedžiugindavo akies. Šiandien tokia netvarka — tik prisiminimas.<br />
Dienos bėga greitai, susilieja viena su kita, ir jos visos atrodo kaip viena didelė diena. Ar<br />
neatsibosta tos įtemptos dienos? Ar neaplanko mintis laimės paieškoti ir kitur?<br />
— Čia augęs, čia daug metu dirbu, tad kaip gali atsibosti? — lyg ir nustebo Vytautas.<br />
Kiek daug apie žmogų pasako vienas toks atsakymas...<br />
122
Apie pagarbą žemei.<br />
Apie meilę žemei.<br />
Apie sugebėjimą amžiname pokalbyje su žeme rasti laimę.<br />
Robertas — Meškių jauniausias. Baigęs aštuonmetę taip pat ilgai nesvarstė — nutarė žengti<br />
brolių pėdomis. Baigęs Viekšnių profesinę technikos mokyklą grįžo į gimtąjį kolūkį. Gyvenimo<br />
kelias pasirinktas. Tik reikia žengti taip, kad jaustum, jog nuo tavo žingsnių nors truputį gražėja<br />
žemė, nors truputį šviesėja žmonių veidai. Tuo labiau, kad priekyje eina broliai su gražiais<br />
darbais ir lūkesčiais.<br />
Geri tavo sūnūs, Jonai Mešky. Geri kaip ir visi, kas labai myli grūdo laukiančią žemę. Kas<br />
myli jos žmones. Šitos meilės jie išmoko iš vaiskaus sodų ir laukų žydėjimo. Iš tavęs jie išmoko.<br />
Gali didžiuotis ir savimi kaip jais, nes tavo meilė vešliu želmeniu prigijo sūnų širdyse. Ji visada<br />
padės žengti rupoka, bet šventiška gimtinės žeme.<br />
Žinios apie kolūkius / Pateikė „Raudonosios vėliavos” kolūkio ekonomistė Regina<br />
Šiurkuvienė 1983 metais. — Tekste:<br />
1948-12-28 susikūrė „Raudonosios vėliavos” kol<strong>ūkis</strong>. Palnosų, Padvarių, Daubiškių kaimai ir<br />
dalis Santeklių kaimo.<br />
1949-03-26 susikūrė Karolio Požėlos vardo kol<strong>ūkis</strong>. Palnosų, Santeklių kaimai ir dalis<br />
Daubiškių kaimo.<br />
1953 m. kovo mėnesį prie „Raudonosios vėliavos” kolūkio prijungtas kol<strong>ūkis</strong> „Laisvė”.<br />
1956-03-26 nuo „Raudonosios vėliavos” kolūkio atjungtas buvęs kol<strong>ūkis</strong> „Laisvė”.<br />
1949-03-22 susikūrė kol<strong>ūkis</strong> „Galybė”. Bugių, Ašvėnų ir Meižių kaimai.<br />
1950-08-20 kol<strong>ūkis</strong> „Galybė” prijungtas prie „Vienybės” kolūkio.<br />
1956 metų pabaigoje — 1957 metais buvęs kol<strong>ūkis</strong> „Galybė” atjungtas nuo „Vienybės”<br />
kolūkio ir pavadinamas kolūkiu „Ašvėnai”. Bugių, Ašvėnų ir Meižių kaimai.<br />
1964-01-30 kol<strong>ūkis</strong> „Ašvėnai” prijungtas prie „Raudonosios vėliavos” kolūkio.<br />
1975-01-03 kol<strong>ūkis</strong> „Pavenčiai” prijungtas prie „Raudonosios vėliavos” kolūkio.<br />
1979-03-26 Julijos Žemaitės vardo kol<strong>ūkis</strong> prijungtas prie „Raudonosios vėliavos” kolūkio.<br />
Sejavičienė J. Iš vienų namų...: Rajono XX partinės konferencijos delegatai. (Konkursui<br />
„Tėvynei šlovę kuria darbščios rankos”): [Erlickų šeima] / J. Brenciaus nuotr. „Raudonosios<br />
vėliavos” kol<strong>ūkis</strong> // Vienybė. — 1983. — Lapkr. 12. — Visas tekstas:<br />
Tėvas<br />
Susiruošęs į partinį susirinkimą, Kazimieras Erlickas dirstelėjo į veidrodį, pirštais perbraukė<br />
išretėjusius plaukus, ir tik tada juos prispaudė kepure.<br />
— Senyn, tėvai, eini. Ne į veidrodį žvalgykis, į metus. Jie teisingiau laiką rodo, — nepiktai<br />
pasišaipė žmona.<br />
Kazimieras nieko neatsakė. Išskubėjo. Šiandien ataskaitinis rinkiminis partinis susirinkimas,<br />
nevalia vėluoti. O ir apskritai niekada per tuos keturiolika metų, kai komunistu tapo, nė į vieną<br />
susirinkimą nepavėlavo, nė vieno tur būt ir nepraleido. Rūpi jam ūkio reikalai, ką apie juos<br />
susirinkimuose kalba. O kai reikia, ir pats savo nuomonę vienu ar kitu klausimu išsako. Klausosi<br />
jo, vertina jo žodį partinio komiteto sekretorė Elena Babenskienė, kolūkio pirmininkas Petras<br />
Bukauskas. Kazimieras visada kalba iš širdies — dėsto, ką pergyvena, dėl ko jaudinasi.<br />
Kai susikūrė kol<strong>ūkis</strong>, Kazimieras ėmė dirbti gyvulininkystėje, šėrė, pašarus vežė. Daugiau<br />
kaip dvidešimt metų išdirbo. O štai dabar jau pensininkas. Bet namuose nesėdi, juokaudamas<br />
sako: dviese su mamyte apie pečių vietos neužtenka. Mamytei vieta namuose, o mano — ūkyje.<br />
Kurį laiką dar fermoje dirbo, paskui kūriku, o dabar, kai reikia, laukininkystės darbuose<br />
pagelbsti.<br />
123
Ir šį kartą partinio komiteto ataskaitoje sekretorė E. Babenskienė prisiminė Kazimierą Erlicką<br />
kaip darbštų žmogų, kurio nuopelnai įvertinti „Garbės ženklo” ordinu, dviem medaliais,<br />
prisiminė kaip didelio pareigingumo žmogų, kaip aktyvų komunistą. Klausėsi šių žodžių<br />
Kazimieras ir atrodė, kad per daug kalbama apie jį. Jis jau atitarnavęs, jis jau pensininkas. Yra<br />
dirbančių, gerai dirbančių komunistų, kuriuos reikia girti, kuriais reikia didžiuotis... O kai pakėlė<br />
akis, sugavo dukros Zinos žvilgsnį. Šiltą, gerą žvilgsnį. Po susirinkimo grupė geriausių<br />
komunistų buvo apdovanoti kolūkio valdybos ir partinio komiteto garbės raštais. Pakvietė<br />
apdovanojimą pasiimti tėvą. O paskui į sceną kilo Kazimiero Erlicko duktė Zina Mažonienė.<br />
Dar paskiau — sūnus Albertas.<br />
Visa Erlickų dinastija. Kaip prie darbo, taip ir prie apdovanojimų...<br />
Dukra Zina<br />
Po susirinkimo juos į Gudus parvežė autobusu. Nuo autobuso tėvas ir dukra patraukė keliuku<br />
link namų. Lengvai dulksnojo rudens lietutis, ant keliuko telkšojo balos. Skubiu žingsniu,<br />
apeidama vandens klanus, priekyje eina Zina. Prietemoje šmėžuoja jos pečiai. Smulkučiai, šilko<br />
skarele apgobti. Ir tėvui pasidaro gaila dukters. Tarsi pirmą kartą matytų ją tokią smulkutę trapią,<br />
einančią prieš vėją. O juk šitaip aštunti metai eina. Ir prieš lietų, ir prieš pūgą į Gudus. Aštunti<br />
metai melžėja dirba. Pirmūne tapo. „Gamtos vėtras įveikti lengviau negu gyvenimo”, — mąsto<br />
tėvas. — „Penketą vaikų užauginau, o sunkiausias likimas teko Zinai. Anksti mirė vyras, liko<br />
vargšelė su trim mažyliais. Ji jiems — ir motina, ir tėvas. Gerai, kad iš namų nebuvo išėjusi,<br />
lengviau buvo tą sunkų praradimą iškęsti”.<br />
Zina skubėjo į priekį ir vis atsigręždavo į tėvą. Ar neatsiliko. „Kai tėvas šalia, tarsi užuovėją<br />
jaučiu... Švelnus, atidus, geras jis”. Ir jai, ir vaikams. Visą gyvenimą toks buvo visiems penkiems<br />
— dviems sūnums ir trims dukroms. Neprisimena Zina jo girto, šiurkštaus. O kaip gražiai jis<br />
vaikams kalbėdavo ir kalba apie gyvenimą, apie jo prasmę. Ir pats dirba ir gyvena taip, kad<br />
gėdos nebūtų. Vaikai tėvo žodžius ir pavyzdį į širdį ėmė. Vyriausiasis Klemensas gyvena ir dirba<br />
Radviliškio rajone, dukra Elena Sasinienė — Centrinės ligoninės medicinos sesuo, Birutė<br />
Grigaliūnienė — Jučiuose įsikūrė. Visi trys baigė specialiuosius mokslus. O prie namų liko Zina<br />
ir Albertas.<br />
Namuose tėvas pakabino savo ir Zinos apsiaustus, o tada atsisuko į žmoną:<br />
— Teisi tu, mamyt. Senstu aš. Pameni, kiek kartų išpustydavai mane, kai į partines<br />
konferencijas važiuodavau, o dabar delegate išrinko Ziną. Mūsų Ziną!<br />
Ramiose Zinos akyse motina pastebėjo džiaugsmo žiburėlius. „Abu su tėvu komunistai, abu<br />
bendrų reikalų turi, ne mano galvai juose susigaudyti. Bet kad ir jaunėlį Albertą į save patraukė,<br />
matyt teisūs jie”, — pamąstė motina ir padėjo ant stalo karštų bulvių dubenį:<br />
— Valgykit, išalkot juk. Visą dieną kalbėjot. Nesuprantu, apie ką...<br />
Ne, nepikti mamos žodžiai. Nesusigaudo ji mūsų partiniuose dalykuose. Gal per mažai ir<br />
paaiškiname. Išrinko mane Gudų galvijininkystės padalinio partinės grupės vadove, tik tėčiui ir<br />
broliui papasakojau, o mama turbūt ir nežino...<br />
Zina mirktelėjo tėvui. Kitaip elgsimės su mama...<br />
Sūnus Albertas<br />
Įdėmiai klausosi tėvas sūnaus. Paprasta ir nesudėtinga jo gyvenimo biografija. Nepalyginsi<br />
jos su manąja. Tarybų valdžios metais gimė, užaugo, su ūkio siuntimu veterinarijos mokslus<br />
baigė Gruzdžių žemės ūkio technikume ir grįžo į gimtuosius namus. Dirba veterinarijos felčeriu.<br />
Bet ir tame nedideliame metų tarpsnyje daug jauno žmogaus gyvenimą nusakančių įvykių.<br />
Albertas — rajono Tarybos deputatas. Kaip didelę visos šeimos garbe tai sutiko Erlickai. Ar taip<br />
paprasta — visas kaimas, kone pusė kolūkio už Alberto kandidatūrą balsavo...<br />
Ir jis, tėvas, ir ji, motina, balsavo. Už savo sūnų. Balsavo už jo ateitį, už didžiuosius priesakus,<br />
jų išsakytus vaikams — būkite dori, mokėkite mylėti žmones, suprasti juos, atjausti, mokėkite<br />
padėti kitiems džiaugtis... Nesiskundžia Albertu kaimynai, ūkio vadovai giria ji. Nuo tų gerų<br />
žodžių gera tėvui. Ir klausyk, kad nemušęs vaiko neišauginsi. Nemušė jis nė vieno vaiko,<br />
nemušė, net nebaudė. Visus auklėjo gerumu.<br />
O gerumo ne diržas moko. Kur kas stipriau tėvų pavyzdys.<br />
124
Namuose Albertas daug laiko atiduodą Zinos vaikams. Stiebiasi mažyliai, jiems reikia tėvo. Ir<br />
nepaaiškinsi, kad iš smėlio kalnelio negrįžtama... Žaidžia su jais Albertas, konstruoti padeda,<br />
sudėtingesnį uždavinį išsprendžia. Albertas tėviškai moka su vaikai apsieiti.<br />
Už pasiūlymą Albertą Erlicką priimti į Komunistų partijos gretas rankas pakėlė 66 ūkio<br />
komunistai. Visi. Už Alberto kandidatūrą balsavo tėvas. Balsavo sesuo. Jie tiki Albertu.<br />
Po susirinkimo tėvas sūnaus ranką paspaudė paskutinis. Ir nesvarbu jam tą akimirką buvo,<br />
girdi kas ar ne, pasakė:<br />
— Niekada nestatyk save ant pjedestalo. Būk žmogumi. O tada niekada neapturėsi gėdos.<br />
Darbas ir garbė — du dalykai buvo mano gyvenimo kelyje. Pratęsk jį... Zina jau tęsia. Dabar<br />
tavo eilė, Albertai.<br />
Sejavičienė Julija. Žvaigždžių šviesa žemėje: Konkursui „Tėvynei šlovę kuria darbščios<br />
rankos”: Apybraiža apie LKP RK narį, rajono XX partinės konferencijos delegatą, LTSR<br />
nusipelniusį žemės ūkio darbuotoją Petrą Bukauską // Vienybė. — 1983. — Lapkr. 22: ir<br />
P. Bukausko nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Visas dangaus skliautas kaip sietynas. Stebuklinga rudens ranka uždega žvaigždes ir<br />
žvaigždeles. Tai jau raginimas kaimo žmogui — paskubėkite su darbais.<br />
Pasigirsta tarsi svirties girgždėjimas. Virš galvos praskrenda paukščių pulkelis. Gailiai,<br />
graudžiai skamba jų, traukiančių į pietus, atsisveikinimo giesmė. Petras Bukauskas ilgai žiūri į<br />
taisyklingą vorą. Ne, neatsitiktinai jau kelinti metai žąsų pulkelis traukia virš jų gyvenvietės.<br />
Palnosų žiburiai turbūt irgi padeda paukščiams orientuotis nelengvame kelyje. Gyvenvietė kaip<br />
mažas miestelis. 450 žmonių įsikūrė. O juk, atrodo, neseniai pradėjo statyti.<br />
Neseniai...<br />
Viskas atrodo neseniai. Bet kartais taip ryškiai pastebi skubančius metus, kad jau atrodo, jog<br />
jie ne eina, o bėga, lekia, ir esi bejėgis juos sustabdyti. Kiek metų kolūkio valdybos posėdžiuose<br />
priešais jį sėdavo Morta Avižūnienė. Pagyvenusi, protinga moteris, su kuria visada buvo gera<br />
tartis, pasikalbėti, žemdirbio nuomonę sužinoti. Šiandien valdybos posėdžiuose tariesi su jos<br />
sūnumi statybininku Stanislovu.<br />
„25-eri metai „Raudonojoje vėliavoje”. Jau ir vaikai išaugo, ir vaikų vaikai stiebiasi. Štai kiek<br />
aš metų Palnosuose”, — kartais peršasi mintis.<br />
— Pamenu tą 1958-ųjų rudenį, kai mums atvežė Petrą Bukauską, — pasakoja traktorininkas<br />
Jonas Balsys. — Nebeskaičiavome kelintą pirmininką siūlė. Tokia jau buvo mūsų laimė —<br />
padirbės pirmininkas porą metelių ir išvažiuoja. Ir vėl renkame naują. Kai pasakė, kad naujasis<br />
pirmininkas iš Aukštaitijos, iš Molėtų, irgi mostelėjom ranka: argi pritaps aukštaitis prie<br />
žemaičio... O pritapo. Ir dar kaip pritapo. Dvidešimt penkerius metus jis mums ir tėvas, ir brolis,<br />
ir sūnus. Viskas mums mūsų pirmininkas.<br />
Gili žodžių potekstė. Viskas mums...<br />
Gyvenvietės. Išsistatė jos Ašvėnuose, Palnosuose, Guduose. Kiek laiko, kiek nervų atėmė jų<br />
statyba, tik vienas jis, Petras Bukauskas, žino. O dabar širdžiai gera matant prie Ventos vingio<br />
naujojo kaimo peizažą. Mūrinio kaimo, visai ne tokio, viensėdžiais išsiblaškiusio, koks buvo<br />
anais tolimais metais.<br />
Dar šį penkmetį gyvenvietėje bus įrengtas centrinis namų šildymas. Kaimo žmogaus buitis<br />
prilygs miestiečių.<br />
Fermos... Mažai jų beliko iš pirmųjų darbo metų. Visos naujos. Nebe fermos — kompleksai,<br />
su didele mechanizacija, su dideliais patogumais. Kad būtų lengviau jose dirbti, kad fermos<br />
neatgrasintų žmogaus. Ir fermų teritorija asfaltuota, nebereikia purvo iki kelių bristi. Ne taip<br />
seniai statytos fermos, o jau ankštoka jose. Reikia karvidę Guduose statyti.<br />
Reikia. Labai ir labai daug ko reikia. Kitaip pasijusi supančiotas tūpčiojimu vietoje ir<br />
neišsijudinsi žengimui į priekį. Gamybos plėtimui.<br />
— Pirmininką visada slegia daugybė rūpesčių, tačiau nelinkęs jis jais guostis, dalintis. Viską<br />
savo pečiams krauna. Viską dėl žmonių, nes visas jo gyvenimas atiduotas žmonėms. Be<br />
mažiausio išskaičiavimo, be rezervo sau, — sako ūkio partinio komiteto sekretorė Elena<br />
Babenskienė.<br />
Viskas žmonėms.<br />
125
Jiems, jų patogumui, nauji valymo įrengimai, vandentiekio tinklai, asfaltuotos gyvenviečių<br />
gatvės, pirtis, nauji gyvenamieji namai. Jiems, jų patogumui pradedamas statyti originalaus<br />
projekto administracinis pastatas, kuriame įsikurs kolūkio valdyba, valgykla, kultūros namai.<br />
Senuosiuose Gudų kultūros namuose įsirengs sporto salę. Tegul sportuoja jaunimas, tegul<br />
žaidžia. Sveikame žmoguje turi būti viskas gražu — ir siela, ir rūbas, ir fizinė jėga.<br />
Rūpindamasis žmonėmis Petras Bukauskas pirmiausiai prieš akis mato jaunimą, tėviškai<br />
globoja jį. Kas gi kitas, jei ne jaunimas, naujuosiuose kultūros namuose žiūrės teatrų spektaklius,<br />
klausysis koncertų, susirinks pavakaroti, pašokti.<br />
— Darbštus, šaunus mūsų jaunimas. Geras tėvų tradicijas tęsia, — sako Petras Bukauskas. —<br />
Aš lenkiuosi žmonėms už jų darbą. Viską, ko pasiekėme, kuo didžiuojamės — jų rankos sukūrė.<br />
Daugelį metų Justinas Šimkevičius statė namus ūkio gyvenvietėse. Tėvo darbą tęsia sūnūs<br />
Justinas ir Romas, trečiasis dirba traktorininku, o dukra melžia karves. Techniką valdo trys jauni<br />
broliai Andrijaičiai, du broliai Naručiai, Znutai, Jaraminai, Narščiai. Myli žemę tėvai, myli<br />
vaikai. Bene daugiausiai jaunimo dirba mechanizacijoje. Vidutinis ūkio mechanizatorių amžiaus<br />
vidurkis — 37-eri metai. Mechanizacija — didelė jėga. Mechanizatoriai — ūkio ateitis. Juos<br />
kaip akies krislą saugo ir brangina Petras Bukauskas. Brangina kiekvieną žmogų. Ir nusilenkti<br />
jiems yra už ką. Jų rankos išaugino ir sutvarkė linus. Už juos šiemet į ūkio kasą įplauks 183<br />
tūkstančiai rublių. Jų rankos primelžė tūkstančius centnerių pieno. Šiemet už valstybei parduotą<br />
pieną <strong>ūkis</strong> gaus 849 tūkstančius rublių, už mėsą — milijoną 390 tūkstančių rublių.<br />
Pirmininko kabinete puikuojasi aštuonios vėliavos. Tarp jų yra Jelgavos rajono vėliava, kuri<br />
įteikiama mūsų žemdirbių kolektyvui, intensyviausiai vystančiam žemės ūkio produktų gamybą.<br />
Tarp jų yra vėliava, kurią žemdirbiai atminimui gavo kaip sąjunginio socialistinio lenktyniavimo<br />
nugalėtojai. Tarp jų yra dvi rajoninės — už pasiekimus augalininkystėje ir už gerą priešgaisrinį<br />
darbą. Ar ne jos geriausiai nusako įtempto darbo prasmę ir jo rezultatus.<br />
Sunkoka kolūkio pirmininką rasti kabinete. Tai į fermas, tai į sandėlius, tai į padalinius<br />
išskubėjęs. Savarankiškai, gerai tvarkosi padalinių vadovai vyriausieji specialistai, tokie, kaip<br />
S. Bačiulis, A. Deniušis, S. Galkus, tačiau rūpi ir pačiam viską matyti, žinoti, su žmonėmis<br />
pabūti. Juk už viską — sėkmę ir nesėkmę — atsakai. Kaip vadovas ir kaip komunistas. Ir tolygiai<br />
dėmesį reikia paskirstyti — gamybai, žmonių auklėjimui, jų buičiai. Petras Bukauskas su<br />
žmonėmis jų džiaugsmo valandomis ir sunkaus praradimo minutę. Jis pirmasis tuose namuose,<br />
kai reikia atiduoti paskutinę pagarbą negrįžtančiai išeinančiam, kai reikia ištiesti pagalbos ranką<br />
žmogui nelaimėje. Mato tai žmonės, vertina ir jau seniai reikalų nebeskirsto į savo ir ūkio. Yra<br />
bendri visų reikalai.<br />
Keitė žmogaus sąmonę laikas, keitė apmokėjimas už darbą. Anais tolimais metais, kai ūkiui<br />
vadovauti ėmė P. Bukauskas, žmonės už darbadienį gaudavo gramus, o šiandien melžėjų<br />
uždarbio mėnesinis vidurkis — 250 rublių. Žemdirbio atsakomybę, kolektyviškumą teko<br />
formuoti jiems, ūkio vadovams, partiniam komitetui, visiems šešiasdešimt šešiems ūkio<br />
komunistams, gamybos, žmonių auklėjimo, kaimo socialinėms problemoms paskirstant dėmesį,<br />
viską jungiant ir sprendžiant kompleksiškai.<br />
Didelių darbų metai buvo tie 25-eri Petrui Bukauskui. Nebuvo kada sustoti, atsigręžti. Vis į<br />
priekį reikėjo skubėti. Ir dabar taip pat. Dar tiek daug sumanymų reikia įgyvendinti, dar tiek<br />
padaryti, kad vaikai atėję pakeisti tėvų, netartų priekaištaujančio žodžio, kad žemę į jų rankas<br />
galėtum perduoti kaip savo gyvenimu, savo mintimis išpuoselėtą kūdikį. O jėgos nebe tos. Vis<br />
dažniau save primena širdies negalavimai. Ir šį rudenį teko ligoninėje pagulėti. Bet neilgai.<br />
Pabučiavo Petras Bukauskas savo gydytojai ranką ir pasakė:<br />
— Negaliu aš gulėti čia. Negaliu. Man reikia būti ūkyje, prie žemės, su žmonėmis. Tik ten aš<br />
tvirtas. Patikėkite...<br />
Ir grįžo. Niekam neprasitaria pavargęs, sunegalavęs, nes ramybės, tikėjimo žodį kasdien reikia<br />
nešti kitiems, tavyje ieškantiems užuovėjos ar paguodos, gero žodžio ar šilumos. Ir žinantiems,<br />
kad tavyje ras visko, ko tą valandą trūksta.<br />
Retomis, labai retomis progomis Petras Bukauskas prisisega Darbo raudonosios vėliavos, du<br />
„Garbės ženklo” ordinus, medalius. Jam atrodo nekuklu didžiuotis nuopelnais. Žmonės juk viską<br />
padarė. Jis tik buvęs tų didelių darbų verpete. Verpete, kuris iš savo sūkurio nepaleidžia ir<br />
šiandien.<br />
126
Rytoj reikia važiuoti pas statybininkus. Ūkis Santekliuose pradeda statyti naują aštuonmetę<br />
mokyklą. Nori Petras Bukauskas tą dovaną padovanoti jo išugdytų, išaugintų vaikų vaikams.<br />
Kad ir jie tvirtai jaustų po kojomis žemę. Kad laimingi žiūrėtu į žvaigždžių šviesą, kad išgirdę<br />
virš savo galvų ilgesingą paukščių atsisveikinimo giesmę, suvoktų — ne tik žvaigždės gali jiems<br />
orientyru būti. Ir žiburiai žemėje...<br />
Karo veteranai ir liaudies gynėjai, gyvenantys „Raudonosios vėliavos” kolūkyje / 1984<br />
metais žinias surinko Palnosų kaimo bibliotekos bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas<br />
tekstas:<br />
Karo veteranai:<br />
1. Erlickas Stasys, Antano, g. 1913 m.<br />
2. Urbonas Jonas, Vlado, g. 1921 m.<br />
3. Kriaučiūnas Alfonsas, Jono, g. 1921 m.<br />
4. Malūkas Jonas, Juozapo, g. 1922 m.<br />
5. Balsys Jonas, Jono, g. 1923 m.<br />
6. Dagelis Feliksas, g. 1923 m.<br />
7. Dačkauskas Vladas, Jono, g. 1924 m.<br />
8. Jasmontas Alfonsas, Juozo, g. 1926 m.<br />
1. Rimonis Kazys, g. 1924 m.<br />
Liaudie gynėjas:<br />
Balsys Jonas. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo bibliotekos<br />
bibliotekininkas Bronius. Kerys. — Visas tekstas:<br />
Okupacijos metu gyvenau Padvarių kaime su tėvais. Turėjome čia 10 hektarų žemės ūkelį.<br />
1944 metais, vykstant mūšiams, vedžiau namo gyvulius ir buvau skeveldros sužeistas. Frontas<br />
praėjo ir mane jau gydė rusų gydytojai. Dėl to sužeidimo šaukimą į karinę tarnybą gavau tik<br />
1945 metų sausio mėnesį. Sausio 6 ar 7 dieną atvažiavau į Mažeikių karinį komisariatą. Iš<br />
Mažeikių į Vilnių važiavome ilgai. Vokiečiai bombardavo Mažeikių geležinkelio stotį ir ilgai<br />
nebuvo traukinio. Iš Vilniaus išsiuntė į Kozelską, šešioliktąją lietuviškąją diviziją. Ten ruošė<br />
frontui, mokė. Kartą darbuose smarkiai peršalau ir mane paguldė į ligoninę. O tuo metu atėjo<br />
įsakymas vykti į frontą. Draugai išvažiavo o aš likau Kozelske ligoninėje. Nepakliuvo į frontą ir<br />
draugai — kol nuvažiavo iki Mažeikių, pasibaigė karas.<br />
Iš Kozelsko mane išsiuntė į Maskvą, o iš ten į Možaiską, į miško darbus. Kartą, vežant<br />
malkas, mašina virto ir buvau sunkiai sužeistas. Išvežė mane į Maskvą, kur ligoninėje išgulėjau<br />
apie aštuonis mėnesius. Iš čia buvau demobilizuotas.<br />
Dačkauskas Vladas. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo<br />
bibliotekos bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas tekstas:<br />
Karo metu gyvenau Papilėje. Praėjus frontui, gavau šaukimą ir 1944 metų lapkričio 25 dieną<br />
atvykau į Šiaulių karinį komisariatą. Iš Šiaulių į Vilnių, o paskui į Kijevą. Kijeve tris mėnesius<br />
buvo apmokymai. Po amokymų mus išsiuntė į frontą.<br />
Atvykome į Latviją — Lūšę ir buvome paskirti į atsarginį rezervinį pulką. Čia išbuvome apie<br />
mėnesį. Tuo metu pasibaigė karas. Iš Lūšės mane išsiuntė į Šiaulių aviacijos pulką, kuriame,<br />
būdamas šaltkalviu mechaniku, ištarnavau dar 4 metus.<br />
Dagelis Feliksas. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo bibliotekos<br />
bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas tekstas:<br />
Iki karo gyvenau pas tėvus Akmenės rajono Klykolių apylinkės Kesių kaime. Buvome<br />
naujakuriai. Susikūrus Tarybų valdžiai, buvome gavę žemės iš turtingo ūkininko sklypo. Tėvas<br />
buvo kalvis, o aš jo padėjėjas. Pasidėjus karui, okupacijai, tas ūkininkas žemę atėmė.<br />
1944 metų rudenį praėjo frontas. Netekau tėvo — susisprogdino ant minos. Ir tik 1945 metų<br />
kovo mėnesio pradžioje gavau šaukimą iš Mažeikių karinio komisariato. Ir pradėjau tarnybą<br />
Tarybinėje Armijoje. Mus, naujokus, išvežė į Vilnių, o iš ten pakliuvau į Gorkio srities miestelį<br />
127
Kulebakai. Kartu tarnavo daug lietuvių. Buvo numatyta mus siųsti į frontą, todėl apmokymai<br />
vyko dieną naktį. Buvau automatininkų būryje, pirmu numeriu prie lengvojo kulkosvaidžio.<br />
Tačiau į frontą pakliūti nepavyko, nes buvo daug belaisvių ir reikėjo juos saugoti. Dešimt<br />
belaisvių saugodavo du automatininkai. Vėliau atvežė belaisvių vlasovininkų. Tie buvo įsiėdę<br />
kaip jaučiai, gerai aprengti užsienietiškom uniformom. Tuos reikėjo gerai saugoti. Jei kur<br />
vesdavo tai penkis vlasovininkus vesdavo šeši automatininkai. Vienas vlasovininkas buvo<br />
susirgęs, tai teko stovėti prie jo lovos sargyboje ligoninėje.<br />
Čia ir karas pasibaigė. Vieną rytą mus išrikiavo, atrinko būrį ir staigiai išvežė į Jaroslavlio sritį<br />
remontuoti tiltų. Darbas buvo sunkus, viską nešiojom rankom.<br />
1947 metais mane pervedė į Vilnių, šešioliktąją lietuviškąją diviziją. Čia buvo labai griežta<br />
disciplina, nes dauguma karininkų nebuvę fronte, jauni, laikėsi statuto. Iš čia 1947 m. vasario<br />
mėnesį buvau demobilizuotas. Po karo gyvenau Kepurlaukių kaime, į Palnosus persikėliau<br />
maždaug prieš 17 metų.<br />
Erlickas Stasys. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo bibliotekos<br />
bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas tekstas:<br />
Gimiau ir augau Palnosų kaime. Okupacijos metu stengiausi nesirodyti vokiečiams,<br />
slapsčiausi. Praėjus frontui, gavau šaukimą į Mažeikių karinį komisariatą ir 1945 m. sausio 6<br />
dieną buvau paimtas į armiją. Iš Mažeikių ilgai važiavome į Vilnių. Nebuvo traukinių į tą pusę.<br />
Vilniuje išbuvome apie dvi savaites. Išvežė į Brianską, po to į Kozelską, buvome apmokomi<br />
kitose vietovėse. Paskutinė — Voronežas. Čia teko saugoti sandėlius, stovėti sargyboje. Iš čia<br />
1945 m. lapkričio mėnesį buvau demobilizuotas.<br />
Jasmontas Alfonsas. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo<br />
bibliotekos bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas tekstas:<br />
Okupacijos metu gyvenau Renave Mažeikių rajone. Eidavau tarnauti į gretimus kaimus už<br />
pusvaikį, o paskui už vaikį. 1944 metais dirbau pas pusseserę Židikuose. Praėjus frontui, buvo<br />
iškabinti skelbimai dėl mobilizacijos visų vyrų nuo 18 iki 35 metų amžiaus, todėl į Mažeikių<br />
karinį komisariatą atvykau be šaukimo.<br />
Iš Mažeikių mus išvežė į Vilnių, o iš ten į Baltarusiją, Vitebsko srities miestą Vetrinas. Čia<br />
buvome apmokomi, ruošiami frontui. Po apmokymų buvo medicininė komisija. Sveiki siunčiami<br />
į frontą, o sergantys siunčami gydymui. Taip jau pasitaikė, kad susirgau furunkulioze, todėl<br />
buvau išsiųstas į Polocką gydymui. Ten gydantis pasibaigė karas. Pasveikęs vėl grįžau į Vetriną,<br />
savo dalį. Čia ištarnavau apie dvejus metus. Dažniausiai dirbdavau pagalbiniame ūkyje darže.<br />
Baigiantis privalomai tarnybai, išsiuntė į Vitebską tvarkyti milžiniškų sandėlių. Čia baigėsi mano<br />
tarnybos laikas, tad mane išsiuntė į Minską ir iš čia demobilizavo.<br />
Malūkas Jonas. Atsiminimai / 1984 metais atsiminimus užrašė Palnosų kaimo bibliotekos<br />
bibliotekininkas Bronius Kerys. — Visas tekstas:<br />
Iki karo gyvenau su tėvais Stočkų kaime ir tarnaudavau apylinkėse už pusvaikį. Prasidėjus<br />
karui, dirbau Medemrodėje. Viską mečiau ir skubiai sugrįžau pas tėvus į Stočkų kaimą. Čia ir<br />
praleidau okupacijos metus.<br />
1944 metais praėjo frontas ir 1945 metų vasario mėnesį buvau iškviestas į Mažeikių karinį<br />
komisariatą. Iš Mažeikių kartu su kitais buvau išsiųstas į Vilnių, o iš ten į Kirovą.<br />
Kirove tris mėnesius buvome apmokomi. Čia sužinojome apie karo pabaigą. Apmokymai<br />
buvo nutraukti ir mus išsiuntė į darbo batalioną Možaiske. Čia 3 mėnesius kirtome miškus. Kartą<br />
surinko visus, kurie truputį nusimanė statyboje, tame tarpe ir mane, ir išsiuntė į Maskvą. Čia<br />
dirbau statybose, vėliau stalių dirbtuvėse apie 9 mėnesius. Iš čia buvau demobilizuotas. Grįžau<br />
namo pas tėvus į Stočkų kaimą. Pradėjau dirbti traktorininku. Dirbau įvairiose vietose, kol,<br />
giminaičių kviečiamas, apsigyvenau Palnosų kaime.<br />
Sejavičienė Julija. Tvirti žemės ir žmogaus ryšiai: Mintys iš „Raudonosios vėliavos” kolūkio<br />
ataskaitinio susirinkimo // Vienybė. — 1984. — Vas. 18: ir nuotraukos.<br />
128
Brikas Algimantas. Kuo matuosim prabėgusias dienas (Apybraiža) // Vienybė. — 1984. —<br />
Geg. 1: iliustruota. — Tekste:<br />
KETVIRTASIS pokario metų pavasaris. Gražus atgimstančia spalva, paukščių trelėmis virš<br />
laukų, neramus ir jaudinantis ateities dienos lūkesčiu, kai dar nežinai, kokia ji bus, tik jauti<br />
žadant permainas, kurių ir lauki, ir gal kiek bijais. Štai čia, į nežymų namelį, stovinti prie<br />
dabartinio Svirkančių kolūkio sandėlio, ir susirinko būrelis žmonių, nutarusių per<br />
pavasarėjančius laukus, per gyvenimą eiti ranka rankon. 1949-ųjų balandžio 22 dieną — kolūkio<br />
steigiamasis susirinkimas. Prie balto popieriaus lapo vienas po kito prieina žmonės. Jie —<br />
pirmieji kolūkiečiai: Bernadeta Balčiūnaitė, Maneikių, Pundzių, Galminų šeimos... Nedvejoja ir<br />
Adomas Mačius. Jis tiki, jog tik kolektyviai ūkininkaujant galima sukurti gražesnį gyvenimą.<br />
Kolūkį naujakuriai pavadino „Žalgirio” vardu. Pirmuoju kolūkio pirmininku tapo Liudas<br />
Lakačauskas, o jis, Adomas Mačius — buhalteriu.<br />
Pradžia buvo sunki. Įpratusiems kiekvienam rūpintis tik savo geru, nelengva pradėti dirbti<br />
kartu, be to, toks tas ir kol<strong>ūkis</strong> — keturios karvės, atitekusios išbuožinus Balvočiaus ūkį, keletas<br />
arklių, dar šis tas atsivežto iš savų kiemų.<br />
Pirmoji kolektyvinė sėja... Nepatiklūs žvilgsniai taip ir kalba — ne į savo ratus įsėdote. Kiti<br />
pasuktų naujakurių minamu taku, bet bijo... Apylinkėse neramu. Guduose susišaudymas, iš kitos<br />
pusės vėl neramios žinios. Geriau užsiskliausti savyje, geriau nuošalėj pratūnoti.<br />
„Mesk darbą, nes atsiskaitysim” — perspėjo raštelis prie durų. Porą tokių rado Antanas<br />
Mačius. Kieno tai darbas? Kas savyje saugo pyktį ir pagiežą? Gal kas nors iš tų, kurie rytais<br />
meiliai pasisveikina, šypsodamasis kalba su tavimi? Kas?<br />
Čia pat, prie namų tyliai ošia miškas, toks nuostabus, kai nakties poilsiui leidžiasi saulė...<br />
Argi nebuvo baisu? Juk taip dažnai juodos sąžinės žmonės, rašinėdavę perspėjančius<br />
laiškelius, savo grasinimus ir įvykdydavo.<br />
Argi nebuvo baisu, Adomai?<br />
— Nebijojau. Man prie širdies buvo Tarybų valdžia. Tikėjau, kad kol<strong>ūkis</strong> bus. O kai<br />
melioracija praėjo, laukai tokie gražūs, ir širdžiai gera...<br />
O daugelis dar keletą metų nestojo į kolūkį. Lūkuriavo.<br />
Ūkis turtėjo. Vis daugėjo jo narių, vis mažiau buvo abejojančių kolūkio ateitimi. Nors kartais<br />
nelengva būdavo, labai nelengva, kaip tą lietingą 1953-ųjų rudenį, kai kertamųjų ratus teko<br />
platinti, kad būtų galima nuimti derlių. Iki 1955—56-ųjų <strong>ūkis</strong> tarsi stovėjo vietoje, o kai buvo<br />
pakeista atsiskaitymo su valstybe tvarka, buvo daugiau leista pristatyti mėsos, dar labiau<br />
pragiedrėjo ir kolūkio padangė.<br />
Praėjus ketveriems ūkio gyvavimo metams, Adomas Mačius parašė dar vieną pareiškimą.<br />
Šįkart — prašydamasis priimti į Komunistų partijos eiles.<br />
1958-aisiais Užventės gyvenvietėje Mačiai pasistatė namą. Lyg patvirtindami, kad iš čia<br />
niekur nežada keltis. Tiesą sakant, ir ta gyvenvietė dar tik projektuose tebuvo, jų namas —<br />
pirmas... „Kad taip pamatyčiau kaip šis kaimas atrodys ne popieriuje”, — kartais svajonėmis su<br />
Adomu pasidalindavo į kolūkį užsukęs rajono žemės ūkio skyriaus vedėjas Alfonsas Jasiulis.<br />
Tikrai nebepažintų išgražėjusios Užventės...<br />
Keitėsi ir kol<strong>ūkis</strong>. Ūkius stambino, jungė, paskui vėl smulkino, ieškojo geresnio varianto.<br />
Pagaliau iš „Tarybų Lietuvos”, „Pirmyn” ir „Žalgirio” buvo sukurtas vienas — „Žalgirio”<br />
kol<strong>ūkis</strong>. Kai tuometinis jo pirmininkas Antanas Šidlauskas išvyko Dotnuvon kelti kvalifikacijos,<br />
vėl iškilo klausimas — kas vadovaus ūkiui? Buvo pasiūlyta Adomo Mačiaus kandidatūra ir<br />
žemdirbiai pritarė jai. [...].<br />
Sunku mėgautis ligoninės lovos šiluma, kai žinai, kad kolūkyje brangus kiekvienas žmogus.<br />
Po dvejų metų grįžęs į gimtuosius Svirkančius, Adomas Mačius pradėjo dirbti dujų ūkio<br />
šaltkalviu, — gal ir todėl, kad po ligos reikėjo ramesnės vietos. Tik kažin ar ir šį darbą pavadinsi<br />
ramiu, kai brangaus laiko vis pareikalauja visuomeninės pareigos, jų nemažai — kas veža, tam ir<br />
krauna, šypteli Adomas, — ir atlikti jas blogai neleidžia sąžinė, tas matas, kuriuo visada vertino<br />
ir vertina prabėgusias dienas.<br />
O svarbiausia pareiga, ir ne tik jo, lieka ta pati, ir liks, kol šalia gyvens nemokančių ar<br />
nenorinčių šeimininkiškai tvarkytis, mėgstančių sumaišyti kolūkio aruodus su sava kišene.<br />
Skaudu, kad tokių gyvena šalia, dirba kartu su tavimi. Adomas nepakantus jiems. Matyt todėl jis<br />
129
ir buvo išrinktas revizijos komisijos pirmininku. Apie dešimt metų dirbo, panašūs rūpesčiai teko<br />
ir vadovaujant kolūkio, apylinkės liaudies kontrolės grupėms, dabar jis kolūkio liaudies kontrolės<br />
grupės gyvulininkystės sektoriaus vadovas. [...].<br />
Gricius Z. Dienų prasmė: Apybraiža // Vienybė. — 1985. — Rugpj. 10: ir nuotrauka. —<br />
Tekste: Raudonosios vėliavos kolūkio statybos brigadininkas Justinas Maliukas. Kol<strong>ūkis</strong>.<br />
Palnosai.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1986<br />
metų aprašai: Kolūkio melžėja (Danutė Devainytė, Juozo, g. 1965 m., gyv. Gyvolių kaime).<br />
Kolūkio traktoristas (Juozas Devainis, g. 1943 m., gyv. Gyvolių kaime). Kolūkio pensininkė<br />
(Ona Šiaulienė, g. 1907 m., gyv. Gyvolių kaime).<br />
Sejavičienė Julija. Veši mūsų sodinti medžiai: Mūsų pašnekovė — „Raudonosios vėliavos”<br />
kolūkio partinio komiteto sekretorė Elena Babenskienė // Vienybė. — 1986. — Vas. 15:<br />
J. Brenciaus nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
VISŲ LYDINYS<br />
Graži mūsų kolūkio centrinė gyvenvietė, prisišliejusi prie Ventos juostos ir judrios magistralės<br />
Mažeikiai—Šiauliai. Dar labiau ji pagražėjo, kai ant skardžio palei Ventą išaugo originalaus<br />
projekto administracinis paskatas su kultūros namais, valgykla.<br />
Kiekvienais metais pastatydami po 5—6 gyvenamuosius namus, iš esmės apsirūpinome darbo<br />
rankomis. O kai nereikia žvalgytis, kas sės prie traktoriaus, automašinos ar kombaino vairo, kas<br />
fermose pakeis melžėją ar kiaulių šėrėją, gali siekti tai, ką užsibrėžei.<br />
Ruošdamasi kolūkio ataskaitiniam susirinkimui, dar ir dar kartą sklaidžiau 1985 metų ir<br />
vienuoliktojo penkmečio rezultatų suvestinę. Geri buvo mums praėję metai, nuodarbus<br />
vienuoliktasis penkmetis. Įvykdyti visi produkcijos pardavimo valstybei planai, o gamybos<br />
grafoje įrašyti rodikliai byloja, kad moka mūsų žmonės dirbti, siekti TSRS Aprūpinimo maisto<br />
produktais programoje įrašytų kontrolinių skaičių. Grūdų gamyba palyginti su dešimtojo<br />
penkmečio vidurkiu išaugo 2,4 proc., bulvių — 67 proc., linų pluošto — 37 proc., darbo<br />
našumas — 4,4 proc., piniginės pajamos — 29 proc.<br />
Pergalių ir laimėjimų lydinyje yra kiekvieno žemdirbio, kiekvieno specialisto indėlis.<br />
Šiandien gamyba ir kaime darosi vis labiau industrinė, vis labiau tarpusavyje persipina padalinių<br />
darbas, o atskirų barų rezultatai sąlygoja vienas kitą. Nesukaupsi pašarų — negausi priesvorių ir<br />
pieno, nepatręši žemės — nesitikėk derliaus. Kiekviena gamybos šaka turi būti sustyguota, o<br />
žmonės informuoti, ko ir kaip siekiame. Didžiuliame darbų, užmojų ir siekių komplekse<br />
pagrindinė figūra yra žmogus. Nuo jo pastangų, nuo jo rankų priklauso viskas.<br />
Septyniolikti metai vadovauju ūkio partinei organizacijai. Per tuos metus pastebimai keitėsi<br />
kaimas, žmonių darbo ir gyvenimo sąlygos, gamybos pobūdis. Jeigu akyliau pasižiūrėtum, bene<br />
ryškiausia permainų kreive būtų pažymėtas paties žmogaus augimas. Jis vis labiau jaučia savo,<br />
žemės šeimininko, visuomeninės gamybos organizatoriaus ir vykdytojo, pareigą, atsakomybę. Iš<br />
kartos į kartą perduodama sąvoka „mano” tarsi ištirpsta, įsiliedama į sąvoką „mūsų”. Tie nauji<br />
komunistiniai daigai džiugina — vadinasi, mūsų ideologinis auklėjamasis darbas duoda<br />
rezultatą.<br />
Sudėtingame gamybos ir žmonių auklėjimo procese šiandien, kaip niekada anksčiau, pabrėžta<br />
TSKP Programos naujos redakcijos projekte, svarbi pavyzdžio jėga, žodžių ir darbų vienybė,<br />
teisingas vartojimo poreikių formavimas.<br />
Pavyzdžio jėga, žodžių ir darbų vienybė bene ryškiausi komunistų darbe, gyvenime, buityje.<br />
Ūkio partinės organizacijos įskaitoje — 68 TSKP nariai ir 3 kandidatai į TSKP narius.<br />
Vienuoliktąjį penkmetį į savo gretas priėmėme 12 gamybos pirmūnų, visuomeninės veiklos<br />
aktyvistų.<br />
Ir priimdamas, ir vėliau dirbdamas su jaunais komunistais, partinis komitetas kelia didelius<br />
reikalavimus, kad komunistai darbu ir elgesiu pateisintų tą didžiulę atsakomybę, kuri tenka<br />
jiems.<br />
130
Kuklumas, paprastumas, savo pareigos suvokimas, asmeninis pavyzdys šeimoje, darbe — štai<br />
tie pagrindiniai bruožai, kurie išskiria komunistus iš kitų.<br />
FERMŲ ŠVYTURIAI<br />
Rajone įsteigtas melžėjų keturtūkstantininkių klubas. Jo narė yra ir mūsų kolūkio melžėja<br />
komunistė Emilija Rapalytė. Pernai ji iš kiekvienos karvės primelžė po 4035 kilogramus pieno.<br />
Šią kuklią moterį mes labai gerbiame. Į fermą Emilija atėjo pirmaisiais kolektyvinio darbo<br />
metais. Paskui, pablogėjus sveikatai, dirbo laiškininke. Buvo minima tarp geriausių rajone. Kai<br />
pastatėme naujus fermų kompleksus, Ašvėnuose dirbti nelabai kas norėjo, nes ten daug sunkaus<br />
rankų darbo. Kartą partiniame susirinkime ir kalbėjomės apie tą problemą. Emilija suprato, kad<br />
komunistų žvilgsnis krypsta į ją. Pasisiūlė grįžti į fermą. Aštunti metai ji vėl melžia karves. Ir<br />
visus tuos metus pirmauja. Nedideliame Ašvėnų fermos melžėjų kolektyve komunistė ji viena.<br />
Gal įgimtas nuoširdumas, gal gilus savo, kaip komunistės, pareigos suvokimas lėmė Emilijai<br />
melžėjų kolektyvo sielos vaidmenį. Kada reikia, ji pavaduoja fermos vedėją, kada reikia —<br />
darbo drauges. Keletą metų ji globojo jauną melžėją Stefą Meškienę. Stefa mokėsi vakarinėje<br />
vidurinėje mokykloje. Emilija išleisdavo ją į sesijas, atsisakydama poilsio dienų. Dabar<br />
motiniškai globoja Raimondą Mickuvienę, lankančią vakarinės mokyklos devintą klasę.<br />
Kurios ašvėniškės bepaklaustum, išgirsi: mūsų autoritetas — fermos partinė organizatorė<br />
Emilija Rapalytė.<br />
Kartą užsukau į Gudų padalinio karvių fermą, norėjau pasikalbėti su partinės grupės nare<br />
melžėja Danute Barauskiene.<br />
— Nėra, — atsakė moterys. — Danutė išvažiavo į ligoninę duoti kraujo.<br />
Šauni melžėja. Pavyzdinga daugiavaikė mama. Donorė. Daug kartų ji nemokamai davė<br />
kraujo.<br />
Komunistė Danutė Barauskienė apdovanota medaliu „Už pasižymėjimą darbe”, antrojo<br />
laipsnio Motinystės medaliu. Kaip gražiai ji derina sunkią motinystės pareigą su nelengvu<br />
melžėjos darbu. Didelė humaniškumo paskata ir jos donorystė.<br />
Apskritai šioje fermoje džiugina moterų nuoširdumas, geri tarpusavio santykiai. Tai didelis<br />
Danutės Barauskienės, partinės grupės vadovės Zinaidos Mažonienės, „Garbės ženklo”<br />
ordininkės Felicijos Balčiūnienės nuopelnas. Kai siekiai, ryžtas nukreipti viena linkme, kai<br />
tikslas yra ne kaip nors aplenkti darbo draugę, o padėti viena kitai, gerą žodį ištarti, kolektyvas<br />
tampa jėga, antraisiais namais. Ar ne todėl tos moterys, kurios atėjo į šią fermą, sparnų kitur<br />
nekilnoja.<br />
Ir D. Barauskienė, ir Z. Mažonienė, ir F. Balčiūnienė praeitais metais iš karvės primelžė pieno<br />
daugiau negu ūkio vidurkis.<br />
Tokios moterys savo darbu, elgesiu, tarpusavio nuoširdumu yra tarsi švyturiai, paskui save<br />
vedą visas kitas.<br />
ATSAKOMYBĖS SKALĖ<br />
Kasdienybės darbuose žmonės tarsi supanašėja, matai juos vienodu ritmu dirbančius, ir sunku<br />
išskirti, kuris išsiveržęs į priekį. Tačiau tereikia įtampos, ir tarsi finišo tiesiojoje pamatai lyderius.<br />
Tokia įtampa — derliaus nuėmimo dienos. Žmonės pakyla kaip titanai, nesiskaitydami su<br />
savimi, savo interesais, nes žino, kad derliaus likimas — jų rankose.<br />
...Su pilna grūdų mašina iš laukų į sandėlį skubėjo Algis Mozgeris. Keliuko pakraštyje pamatė<br />
gelsvą dryželį. Sustabdė automašiną Algis, iššoko. Nuojauta neapgavo — grūdai. Per tą<br />
kalneliuką krestelėjo dideliu greičiu važiavusią mašiną. „Kuris iš mūsų pribarstė pakelėse<br />
grūdų?” — sukosi jo galvoje mintis. O kai grįžo iš sandėlio, pasikvietė būrin vairuotojus. Ne, ne<br />
apie grūdų saują su bendradarbiais kalbėjosi vairuotojų laikinos partinės grupės vadovas<br />
komunistas Algis Mozgeris. Apie tai, kad nuo smulkmenų prasideda, o vėliau perauga į<br />
abejingumą žmogaus požiūris. Šiandien nebranginsi saujos, ryt — kilogramo. O kol išauga javo<br />
varpa, kol surenki saują grūdų, kiek daug žmogaus darbo sulydo žemė.<br />
Visada toks Algis — nepraeis abejingai nė pro mažiausią nešeimininkiškumo apraišką.<br />
Neieškos kitų, drįstančių griežtą žodį pasakyti, darbą kontroliuoti. Pasakys pats ir padėtį<br />
pataisys. Ir niekas ant jo dėl to nesupyksta, nes ta tiesa, kurią jis sako kitiems, pavyzdžio jėga yra<br />
jo darbe.<br />
131
Daugelį metų derliaus nuėmimo dienomis jam patikime laikinos partinės grupės vadovo<br />
pareigas, ir žinome, kad Algis gražiai suderins savikontrolę ir kitų darbo kontrolę. Kur dirba<br />
tokie žmonės kaip Algis, prižiūrėtojų nereikia.<br />
Javapjūtė — tai tarsi žmoniškųjų savybių patikrinimas. Ir malonu, kai pamatai tuos bruožus,<br />
kurių anksčiau nebuvai pastebėjęs.<br />
Komunistas Adomas Ragauskas darbe visada tikslus kaip laikrodis, kur jį besiųstum. Šią<br />
javapjūtę jis dirbo sandėlyje — stumdė grūdus, priiminėjo derlių, keliaujantį iš laukų. Tuo metu<br />
pasiligojo žmona. Jaudinomės, ar suspės sandėlyje Adomas, kai pečius netikėtai užgriuvo visa<br />
šeimyninių rūpesčių našta. Ankstėliau atsikeldavo Adomas, ilgėliau vakare padirbėdavo, kol<br />
apeidavo gyvulius, kad įtemptą darbo dieną nė minutės negaišuotų. Nepriekaištingai susitvarkė<br />
Adomas ir namuose, ir sandėlyje.<br />
Anksti rytą kely sutikau komunistą vairuotoją Praną Jankauską — su grūdų pilna automašina<br />
skubėjo į priėmimo punktą.<br />
— Susitariau anksčiau išvažiuoti, daugiau reisų padarysiu, — į nebylų mano klausimą atsakė<br />
Pranas.<br />
Lipdamas į kabiną, tarsi juokais pasakė: pamiegosime, kai duoną į aruodus suvešime, kai su<br />
valstybe atsiskaitysime.<br />
Plati komunisto atsakomybės skalė. Tačiau nė vieno pečių ji neslegia, nes tą skalę kiekvienas<br />
renkasi pats sau. Jos ilgis matuojamas sąžinės matu.<br />
KAS PRATĘS DINASTIJA.?<br />
Kada besusitiktum vyriausiąjį agronomą Stasį Bačiulį, vis skuba. Kiekviena jo darbo diena<br />
minučių tikslumu surikiuota. Vyriausiasis agronomas šiandien svarbiausių darbų dirigentas.<br />
Teisus ketvirtį amžiaus vadovaująs ūkiui LTSR nusipelnęs žemės ūkio darbuotojas Petras<br />
Bukauskas, sakydamas: neieškokim specialistų kitur, ruoškime savo. Niekas nemokės labiau<br />
tėvų žemės mylėti kaip vaikai, tą žemę vaikystės takais išžvalgę.<br />
Stasys Bačiulis čia gimė. Su ūkio siuntimu mokėsi žemės ūkio technikume, gimtajame ūkyje<br />
atliko praktiką, vėliau grįžo su diplomu. Kurį laiką dirbo agronomu, priėmėme jį į Komunistų<br />
partijos gretas. O kai ūkiui prisireikė vyriausiojo agronomo, nedvejodami apsistojome ties Stasio<br />
kandidatūra. Svarbiausias jauno agronomo bruožas — noras dirbti, padaryti, pasiekti, atoslūgių<br />
nežinanti energija. Ūkio komunistai Stasį išrinko partinio komiteto nariu. Tai jo darbams,<br />
siekiams suteikė dar didesnį visuomeniškumą, atsakomybę. Stasys neakivaizdžiai mokosi Žemės<br />
ūkio akademijoje.<br />
Traktorininku ūkyje dirba jo tėvas Jonas Bačiulis, techniką valdo brolis Kęstutis. Visi<br />
Bačiuliai mėgsta muziką. Stasys subūrė estradinį ansamblį, pats jame groja. O štai dabar <strong>ūkis</strong><br />
įsigijo dūdų orkestro instrumentus. Ir tėvas, ir du sūnūs Bačiuliai groja orkestre.<br />
Žmonės bręsta darbe, auga kartu su savo darbais. Svarbu tik skrydžiui tinkamą aukštį rasti,<br />
pastebėti dalykines žmogaus savybes.<br />
Kazimieras Erlickas — Komunistų partijos ir darbo veteranas. Abu su žmona Bronislava ilgus<br />
metus dirbo fermose. Dirbo gerai. Bronislava išėjo į pensiją. Jos vieton stojo dukra komunistė<br />
Zinaida Mažonienė. O kai atėjo metas rinktis profesiją sūnui Albertui, <strong>ūkis</strong> davė siuntimą į<br />
Gruzdžių žemės ūkio technikumą. Albertas gimtajame ūkyje atliko praktiką, prieš keletą metų<br />
grįžo kaip diplomuotas veterinarijos felčeris. Jaunas komunistas Albertas Erlickas gražiai tęsia<br />
tėvų tradicijas, jis yra rajono Tarybos deputatas, aktyvus partinės organizacijos narys, geras savo<br />
darbo žinovas.<br />
Neseniai partinis komitetas rekomendavo jį Gudų padalinio vadovo pavaduotoju.<br />
Daug šaunių šeimų dinastijų yra ūkyje. Jau formuojasi komunistų šeimų dinastijos.<br />
Kas pratęs jas? Apie tai susimąstėme ne šiandien — seniai. Vaikai, baigę Daubiškių<br />
aštuonmetę mokyklą, noriai renkasi tėvų profesijas. Tėvų žemė — vaikų žemė. Šiuo metu su<br />
ūkio stipendijom aukštosiose mokyklose mokosi 8 žemdirbių vaikai, technikumuose — 12.<br />
Respublikos profesinėse technikos mokyklose, ūkio pasiųsti, mokosi 34 moksleiviai. Gimtinė<br />
laukia jų žinių ir rankų.<br />
Jauniesiems žemės ūkio darbuotojams kolūkio valdyba, partinis, profsąjungos ir komjaunimo<br />
komitetai yra labai dėmesingi, stengiasi, kad jie įsitvirtintų, kaip medžiai šaknimis įaugtų<br />
gimtinėje.<br />
132
Pamenu, su kokiu jaudinimusi kadaise kalbėjome, kad kaimas tuštėja. O dabar džiaugiamės<br />
juo jaunėjančiu. Džiaugiamės kaimo žmogaus kultūriniais, dvasiniais pokyčiais, nuolat augančiu<br />
išprusimu, išsilavinimu. Atėjo žemdirbių dinastijų brandumo metas. Socialinės raidos programa<br />
atveria naujas perspektyvas...<br />
ŠEŠĖLIAI<br />
Kiekvieną poelgį žmogus turi pasverti. Tuo labiau komunistas. Kodėl padariau būtent taip, o<br />
ne kitaip? Gerą poelgį lengva pagrįsti. Kokio pasiteisinimo ieškoti blogam?<br />
...1983-iųjų javapjūtė. Telefono skambutį, nuskambėjusį tą rugsėjo popietę, regis ir dabar<br />
tebegirdžiu: komunistas kombainininkas Antanas Norkus, pervažiuodamas iš lauko į lauką,<br />
pamiškėje stabtelėjo ir į pravažiuojančią automašiną įpylė grūdų. Matyt, draugui...<br />
Už rankos nenutvertas ne vagis. Tačiau Antanas nesigynė. Taip, įpylęs...<br />
Mes dėl saujos, dėl grūdo, netyčia nuberto, baramės, o jis štai kolūkio gera žarsto...<br />
Skubiai sukvietėme mechanizacijos padalinio cechinės partinės organizacijos susirinkimą.<br />
Atėjo į jį Antanas Norkus tarsi žeme pardavęs — poelgis kankino jį patį. Neišsisukinėjo,<br />
nemelavo ir neieškojo pasiteisinimų, nuoširdžiai pripažino savo kaltę draugams.<br />
Griežtai, principingai jo poelgį įvertino darbo draugai A. Pretkelis, A. Vilkas, P. Pranauskas ir<br />
kiti, Antanui pareiškę griežtą papeikimą.<br />
Paskui jį dar svarstė ūkio draugiškasis teismas.<br />
Pokalbiai apie šį gėdingą poelgį visiems komunistams buvo apmąstymų apie komunisto garbę<br />
ir sąžinę minutėmis. Antanas savo kaltę išpirko darbu, tačiau ta juoda dėmė, kritusi 1983-iųjų<br />
rugsėjy, blanksta labai pamažu.<br />
Visada, kai cechinių partinių organizacijų susirinkimuose svarstomos komunistų personalinės<br />
bylos, dalyvauju pati. Jos mane labiausiai jaudina ir verčia ieškoti atsakymo — kur prasidėjo<br />
komunisto nuopuolis, ko nepastebėjome ar ką pamatėme per vėlai. Tokia analizė perspėja nuo<br />
ateities klaidų.<br />
...Anėlė Vaivadienė... Prieš dvylika metų ją, veterinarijos felčerę, priėmėme į Komunistų<br />
partijos gretas. Buvo gera specialistė, gera komunistė, aktyvi visuomenininkė.<br />
Apie gerąsias žmogaus savybes būtuoju laiku kalbėti sunkiausia. Vadinasi, jau negali pasakyti<br />
esamuoju. O būsimuoju? Tai priklauso nuo paties žmogaus, ar sugebės jis pakilti.<br />
Šiandien Anėlė svarstoma už netinkamą elgesį šeimoje, vaikų neprižiūrėjimą. Patekusi į blogą<br />
įtakos lauką, Anėlė pradėjo išgėrinėti, nesirūpinti vaikais. Gyvulininkystės padalinio susirinkime<br />
komunistų raginti nereikėjo. Vienas po kito kilo fermos vedėja A. Mozgerienė, veterinarijos<br />
felčeriai P. Liaudenskas, P. Lemežis, melžėja E. Rapalytė, fermos vedėjos pavaduotoja<br />
A. Jankauskienė, smerkė Anelę, patarė, kaip išbristi iš liūno. Jutau jų žodžiuose žmogiškąjį<br />
nuoširdumą, norą padėti. Tai veikė ir Anėlę. Ji pasižadėjo keisti gyvenimo būdą. Komunistai<br />
A. Vaivadienei pareiškė griežtą papeikimą.<br />
Netrukus ji pasiprašė perkelti į kiaulių fermą šėrėja. Pusmetis prabėgo nuo anų dienų. Gal ir<br />
anksti būtų vertinti A. Vaivadienės darbą, tačiau juo mes esame patenkinti. Kaip norėtųsi tuos<br />
žodžius pakartoti po pusmečio, po metų, kad kuo didesnis laiko tarpsnis skirtų bloga ir gera...<br />
Pragaištingas svaigalų stiklelis. Per jį kenčiame visi, o labiausiai silpnavaliai. Kiek pamenu,<br />
visų baustų komunistų personalinėse bylose mirgėjo įrašai: būdamas išgėręs, būdamas girtas...<br />
Už girtavimą partinė pastaba pareikšta sargui Antanui Januliui, griežtas papeikimas —<br />
sėklintojui Algiui Baranauskui.<br />
Komunistų partija savo nariams kelia didelius reikalavimus ir neteikia jokių privilegijų. Tai<br />
akcentuojame susirinkimuose, išklausydami komunistų tiesioginio ir visuomeninio darbo<br />
ataskaitas, tai primename, bausdami prasižengusius.<br />
Gyvenimas nestovi vietoje. Žengti jo priekyje — komunisto misija. Didelių darbų, didelių<br />
poelgių fone vis didesnės tampa ir mažos komunisto pražangos. Jos kaip vidurdienio šešėliai...<br />
Aukštai į saulę viršūnes pakėlę medžiai, pirmieji pasodinti Palnosų, Gudų, Ašvėnų kaimo<br />
gyvenvietėse.<br />
Ar ne tuo pačiu spartumu auga ir žmonės — naujo kaimo žmonės. Jų ūgio matas — poelgis...<br />
Mintis užrašė Julija Sejavičienė.<br />
133
Vilkys Aloyzas. Takeliai į laimę: Konkursui „Tėvynei šlovę kuria darbo rankos” (Apybraiža):<br />
[Viktoras Kriščianavičius] // Vienybė. — 1986. — Spal. 11. — Visas tekstas:<br />
Mėnuo kaip šunelis nedrąsiai sekė vyrų pėdomis per Degimų kaimą. Skausmingai sučiauptos<br />
lūpos, rūsčios akys. Širdys gniaužėsi iš sielvarto — tik vakar vokiečių fašistai ir jų pakalikai<br />
baltaraiščiai Degimuose sušaudė ir užkasė septynis jų draugus — komjaunuolius, Tarybų<br />
valdžios aktyvistus. Nustojo plakusi ir jaunojo Mykolo Kriščianavičiaus širdis.<br />
O netoli nuo tų vietų, Savarinos kaime, pro trobeliūkštės langelį žvelgė sušaudytojo Mykolo<br />
dėdienė Efrosinija Kriščianavičienė. Ji prie krūtinės glaudė dviejų mėnesių sūnelį, tarsi<br />
norėdama jį apsaugoti nuo tykančių pavojų. Kokia bus ateitis Viktoriuko, jeigu jo pusbrolį,<br />
vienintelį Petro Kriščianavičiaus sūnų, svastikuoti žudikai po žeme pakišo?<br />
Efrosinijos vaikus nuo pražūties išgelbėjo Tarybinė Armija, paprasti vaikinai iš jos gimtosios<br />
Rusijos ir iš kitų respublikų — gruzinai, kazachai, armėnai, baltarusiai. Visokių tautybių kareivių<br />
su raudonomis žvaigždutėmis ant kepurių ir raudonomis vėliavomis pražygiavo pro jų<br />
gimtuosius Savarinos, Degimų kaimus. Su vaduotojais kartu išėjo ir Efrosinijos vyriausiasis<br />
sūnus Jonas. Neklykė jinai savo 18 metų atžalą į karą išleisdama, kaip brolienė, atsisveikindama<br />
su savo vieninteliu Mykoliuku, po žudikų šautuvais varomu, tiktai rusų papročiu palaimino, ir<br />
sunki ašara žemėn nukrito — tokia motinų dalia: vaikus išlydėti ir laukti. Bet šį kartą žmonės<br />
tikėjo, kad artėja paskutinio karo pabaiga, atėjo atpildas visiems žudikams ir išnaudotojams,<br />
visokio plauko engėjams, ir negali juk išvaduotojai nesugrįžti... Išsipildė Efrosinijos troškimas.<br />
Grįžo iš 16-osios Lietuviškosios divizijos jos Jonelis. Bet dar negreitai, kai motinos širdis visai iš<br />
ilgesio nusikamavo, o mažasis Viktoriukas jau tvirtais žingsneliais vaikščiojo.<br />
Šį kartą, motin, aš kalbėsiu ne apie tavo visą kelią, ne apie daugelio metų vargus ir rūpesčius,<br />
kurių apsčiai priskaičiuotum tavo ilgame (sulaukti 83 pavasariai!) gyvenime. Man maga vėl<br />
pažvelgti pro tą mažytį trobeliūkštės langelį į ant tavo rankų karo metais gimusį sūnelį, kai buvo<br />
tokios kraupios naktys ir mėnuo, lyg išgąsdintas šunelis, nedrąsiai sekė partizanų pėdomis...<br />
Viktoriukas gulėjo lopšyje, net nenujausdamas, kad jo motinai ta diena, kai ją tardydavo iš<br />
Šiaulių gestapo atvykę tardytojai, galbūt bus paskutinė. Šeima buvo įtariamųjų („gal ji partizanų<br />
ryšininkė?”) sąraše, jos artimiausią giminaitį sušaudė, o obuolys nuo obels... Taip, neklydo<br />
fašistai. Efrosinijos ir Jono Kriščianavičių vaikai gyvenime liko ištikimi žuvusio pusbrolio<br />
idėjoms. Jonas išėjo į frontą. Grįžęs padėjo atkurti liaudies ūkį. Viktorą kelias iš namų netoli<br />
tenuvedė. Vis tie patys takeliai aplink Degimus, kai į septynmetę su bendraamžiais bėgiojo, o ją<br />
baigęs, susikūrus „Tarybų Lietuvos” kolūkiui, laukų darbininku dirbo, gyvuliams pašarus<br />
vežiojo. Daugiau pasaulio pamatė tik tada, kai pašaukė į Tarybinę Armiją. Kartais stebimės:<br />
vienas žmogus visą savo sąmoningą amželį vienoje vietoje, viename darbe, o kitas blaškosi lyg<br />
nuo medžio nuplėštas lapas, pats nežinodamas, kur pritapti.<br />
— Man atrodydavo, kad kai bėgdavau takeliais į mokyklą, kad šalia manęs bėgdavo ir<br />
Mykolas, — pasakoja Viktoras. — Štai gal čia pėdas statė, ten į mišką lįsdavo, gal būt tos kaimo<br />
sūpuoklės jo rankomis darytos, juk komjaunuolis buvo, viskas jam rūpėjo. Visur mūsų giminės,<br />
visur mūsų atminimas. Neleido širdis to palikti. O ir motina suseno, į žemę sulinko, ir niekur<br />
nenorėjo iš čia eiti. Likau su ja. Senojoje mūsų troboje.<br />
Aš nesistebėjau. Per daugelį metų pažinau tokių, į Viktorą Kriščianavičių panašių žmonių,<br />
kurie tarsi švietė kitiems kažkuo be galo geru, tyru, nesavanaudišku. Jų prisirišime matei ir<br />
romantiką, ir meilę, ir dvasios tvirtumą. Tai tokie žmonės savo pečiais pakėlė ūkių ekonomiką<br />
(„dirsėm ir kapeikom mokėjo, bet vis tiek į darbą ėjom”), tapo mūsų kaimo gerąja dvasia. Ir už<br />
tai mes jiems šiandien kiek egzaltuotai dėkojame. Tik Viktoras Kriščianavičius, Tučių tarybinio<br />
ūkio gyvulininkystės darbuotojas, dar ne iš tų pirmųjų, ne iš tos kolūkiečių kartos, kuri buvo<br />
kaimo pertvarkymo pagrindas. Kai Lietuvoje ėmė steigtis kolūkiai, Viktorui buvo vaikystės<br />
metai. Jis, gali sakyti, kolūkių kūdikis. O juos tada irgi reikėjo saugoti. Nuo banditų kulkų. Nuo<br />
žmonių abejingumo. Nuo naminės degtinės liūno. Nuo daug ko reikėjo juos saugoti, kad<br />
neprarastume savo kaimo ateities.<br />
— Na tai kaip, kareivėli, gyvenimas? — neseniai susikūrusio Tučių tarybinio ūkio Degimų<br />
skyriaus valdytojas, tada ūkvedžiu vadintas, Jonas Kaminskas primerkia akis ir įdėmiai<br />
nužvelgia kresną vaikino su kareiviška palaidine figūrą. Tiesą sakant, Kaminskas šį plačiapetį<br />
geraširdiško veido vaikiną gerai pažįsta: Viktoras darbštus buvo berniokas, kol į armiją išėjo, o ir<br />
134
ten jaunesniojo seržanto juosteles užsitarnavo. Bet ūkvedžiui rūpi, ką dabar kareivis galvoja, ar<br />
eis į jo skyriaus fermas, nes žmonių verkiant reikia — jaunų, darbščių ir stiklelio nemėgstančių.<br />
Neilga tą pavasario popietę buvo Degimų skyriaus valdytojo Jono Kaminsko kalba su<br />
Kriščianavičiumi. Susitarė, nes vaikinas pats buvo apsisprendęs: gyvens savo namelyje su<br />
motina, eis į fermą — darbas įprastas — ar pašarus vežioti, ar karves ganyti. Rankos valstietiško<br />
darbo pasiilgusios. Ko ten ilgai derėtis...<br />
Tiesa, nemanė tada Viktoras, kad sutikęs dirbti kerdžiumi, išliks šiame darbe ištisus dvidešimt<br />
metų. Kur tos dienos dingo — nepastebėjo. O taip būna tik tada, kai žmogus neišmokęs valandų<br />
niekams švaistyti.<br />
Bet kodėl vieni iš mūsų nuo pat jaunų dienų tos didelės gyvenimo išminties iš karto griebiasi<br />
ir jau jos nebepaleidžia iš savo rankų, kaip stebuklingos paukštės, o kiti taip jos ir neišmoksta,<br />
nors visokių mokytojų apsčiai turi, — stebėjausi klausydamasis pasakojimų apie Tučių tarybinio<br />
ūkio kerdžiaus Viktoro Kriščianavičiaus ilgus darbo metus. Kas gyvenimo gėrio mokino<br />
atkampaus Degimų kaimo bernioką, anksti netekusį tėvo, augusį be ištaigų ir patogumų, bet<br />
suvokusį didelę asmeninių pastangų vertę?<br />
— Tai padarė žmonės, su kuriais Viktoras viename kolektyve gyveno ir dirbo, — pasakė ūkio<br />
vyriausioji zootechnikė Emilija Akavickienė.<br />
Tarp jų buvo ir ji pati.<br />
Nuo karvių snukių vanduo čiurkšlėmis teka atgal į medines geldas, nes ilgai gerti lauke jos<br />
negali, spiginant daugiau kaip dvidešimties laipsnių šalčiui. Atrodo, vandens lašai tuoj pat pavirs<br />
ledu. Jaunas kerdžius Viktoras Kriščianavičius žiūri į gyvulius, ir gailisi jų. Gailesys ir kiek<br />
vyresnės už jį vyriausiosios zootechnikės Emilijos Akavickienės akyse.<br />
Ką padarysi, tartum teisinasi jauna specialistė — tarybinis <strong>ūkis</strong> tik susikūrė. O gyvuliams ir<br />
žiemą reikia pasivaikščioti, reikia juos girdyti, nes vandentiekio nėra. Pajuda, palaksto karvės —<br />
sveikesnės bus, geriau žiemos, pašarus suės.<br />
— Nenusimink, Viktorai, — šypteli zootechnikė, — nebeilgai taip girdysime. Stato naują<br />
tvartą. Mėšlą šalins transporteris, karves girdys vandentiekis. O tau, kerdžiui, tereikės pašarus su<br />
arkliu atvežti tiesiai į tvartą, plačiu betonuotu taku. Paskui bus dalintuvai — net vežimo<br />
nebereikės.<br />
Viktoras neatsistebi. Ar tikrai? Nuo ko pradėjo, jis pats prisimena. Iš trijų vietų suvarė į vieną<br />
bandą 150 karvių. Gavo tvartą, — jokios mechanizacijos. Bet tada atrodė, kad taip ir turi būti.<br />
Svarbu, kad stogas virš galvos, kad gyvulėlių vis daugiau.<br />
Degimų <strong>skyrius</strong> iš pat pradžių ėmė veržtis į priekį pagal pieno primilžius.<br />
— Žinote, kodėl? — per ūkio gyvulininkystės darbuotojų pasitarimus klausdavo vyriausioji<br />
zootechnikė. — Štai Viktoras Kriščianavičius. Jis ne tik pasakys, kas reikia žinoti sėklintojui, bet<br />
ir neduos ramiai gyventi visiems, kol savo nepasieks. Tas pats ir dėl pašarų. Pritrūko kokių —<br />
skambina telefonu, ieško valdžios, barasi. Ir surandame.<br />
Rezultatai gerėjo, bet kai kam Viktoras lyg kaulas gerklėje pasidarė — nei nuryti, nei<br />
išspjauti.<br />
— Klausyk, Kriščianavičiau, ko tu nerimsti? — neiškęsdavo kokia nors moterėlė fermoje. —<br />
Vis lendi į akis viršininkams, nori geras pasirodyti. Bus pieno — tai melžėja ordiną gaus, na gal<br />
fermos vedėja, zootechnikė — ne tu. Tu tik kerdžius. Verčiau gyvenk tyliai, sveikatos sau ir<br />
kitiems negadink.<br />
Pažvelgdavo Viktoras į tokią, kaip kirviu nukirsdavo, jog į fermą ateinama dirbti, o ne<br />
linksmybių ieškoti. Kitaip elgtis jam neleisdavo komunisto sąžinė.<br />
Keitėsi žmonės. Kolektyvo jėga stiprėjo: vienus perauklėdavo, kitų pastangų tekdavo<br />
atsisakyti. Ir dėl to visiems būdavo liūdna: per menki mes dar auklėtojai, per didelės dar žmonių<br />
ydos.<br />
— Jau buvo metų, — atsidūsta Viktoras Kriščianavičius, — kai Degimuose melžėjos net po<br />
4000 kilogramų iš žalųjų veislės karvių primelždavo. Bendromis pastangomis buvome pasiekę.<br />
Bet paskui pasirodė liga — kas kaltas... Prieš penketą metų žaląsias <strong>ūkis</strong> pradėjo keisti<br />
juodmargėmis. Irgi pereinamasis laikotarpis. Bet dabar mūsų reikalai pagerėjo. Per 8 mėnesius<br />
pagal pieno primilžius esame trečioje vietoje rajone. Gal, sakau, ir todėl, kad ganyklose po 4<br />
kartus elektrinę užtvarą perkeldavau.<br />
135
Taip, pastaraisiais metais naujasis ūkio direktorius Antanas Kuodys sutelkė žmones atkakliam<br />
darbui, jie ėmė ieškoti gyvulininkystės intensyvinimo rezervų. Imta šalinti kliūtis, kurios bent<br />
kiek galėjo trukdyti gyvulininkystei. Ar ne pirmasis vieną tokią kliūtį pradėjo judinti Viktoras<br />
Kriščianavičius.<br />
— Direktoriau, vargstame mes visi, — kerdžiai ir melžėjos — išmaltais bandotakiais karves<br />
varinėdami. Metų metais nieko nepadarė, nors ne vieną kartą prašiau. O jeigu primilžius iš<br />
karvės žadame iki 3000 kilogramų didinti — turime ir galvijais pasirūpinti. Juk juodmargių<br />
bandą auginame.<br />
Smigtelėjo kerdžiaus žodžiai direktoriui, bet kartu ir pradžiugino: „Jeigu toks kerdžius,<br />
vadinasi, fermoje tvarka”. Netrukus ant bandotakių vairuotojai užvežė skaldos, žvyro, smėlio, —<br />
pasidarė kieta danga. Pamažu geresni keliai atsirado į tvartus, tarp sėjomainų laukų.<br />
Bet ypač didelį triukšmą ūkio gyvulininkystės darbuotojai, o su jais, žinoma, ir Viktoras<br />
Kriščianavičius, keldavo dėl pašarų. Jų visada trūkdavo — gerų, įvairių, todėl ir <strong>ūkis</strong><br />
automatiškai atsidurdavo tarp atsilikėlių. Praėjo keletas metų, kai direktoriauja Antanas Kuodys,<br />
ir vaizdas kitas. Pernai žiemą, kai <strong>ūkis</strong> pirmą kartą primelžė po 3000 kilogramų pieno iš karvės,<br />
pilnos ėdžios būdavo šieno, siloso, šiaudų, mineralinių priedų, netrūkdavo koncentratų. Pagal<br />
kompleksinę programą „Pašarai” planingai atnaujinamos žalienos.<br />
— Kitąmet jau turėsime 80 hektarų naujų kultūrinių ganyklų, — džiaugiasi melžėjos.<br />
Džiaugiasi ir kerdžius Viktoras Kriščianavičius. Ir kaip nesidžiaugti. Dar dabar jis karves gano<br />
dobilienose, o pašarų žiemai, pavyzdžiui, šieno ir šakniavaisių, pridėta daugiau negu pernai.<br />
„Bet visus tuos reikalus reikės aptarti, paskaičiuoti pašarų išteklius visam žiemojimo<br />
laikotarpiui”, — mąsto Viktoras. Kitaip jis negali, nes yra išrinktas gyvulininkystės cechinės<br />
partinės organizacijos sekretoriumi. Štai susirinks jie visi — komplekso melžėja Petronėlė<br />
Baranauskienė, — komplekso operatorius Anatolijus Kaminskis, Degimų fermų remontininkas<br />
Antanas Šimkus, Tučių melžėjas Vytautas Čijauskas — ir pasitars, kaip šiemet iš karvės<br />
primelžti beveik po 4000 kilogramų pieno. Viktoras ištaria šį Tučiams dar neseniai fantastišką<br />
skaičių ir net pats nustemba — kaip aukštai jau jie pakilę: apie keturis tūkstančius pradėjo<br />
svajoti. Jeigu šiemet dar ir nepasieks tos ribos — iki jos jau bus netoli.<br />
Džiugu prisiminti, kiek nemažai Tučiuose padaryta. Net senoje karvidėje, kurioje jis savo<br />
darbo biografiją pradėjo, prieš porą metų transporterį įdėjo, taip pat ir veršidėje, mūrinę mėšlidę<br />
įrengė. Nuveikti darbai žmogui brangiausi. Ir tuose ūkio darbuose labai nemažas jo, Viktoro,<br />
paprasto kerdžiaus, indėlis. Iš karto tuo būtų nė nepatikėjęs, bet tada, kai sužinojo, jog<br />
apdovanotas „Darbo šlovės” III laipsnio ordinu, sutiko: taip, galbūt jis per tuos 20 metų kai ką ir<br />
padarė. Galbūt ir tuo, kad visada rodė sąžiningumo ir sąmoningumo pavyzdį visiems, kas su juo<br />
kartu dirbo.<br />
Manau, kad tokiam žmogui, kaip Viktoras Kriščianavičius, negalėjo neatsidėkoti ir <strong>ūkis</strong>. Kai<br />
jau buvau parašęs šią apybraižą, sužinojau: ūkio administracija darbščiajam kerdžiui ir jo senutei<br />
motinai paskyrė butą.<br />
Tikrai geras, džiugus šis ruduo Tučiuose. Darbo draugai ateis pasveikinti Viktoro<br />
Kriščianavičiaus su vyriausybiniu apdovanojimu į dar medžio sakais ir dažais kvepiantį naują<br />
namą. Ir galbūt Viktoras prisimins tada kuklų obeliską Degimų laukuose. Jame iškalti žodžiai:<br />
„Jie žuvo čia tam, kad komunizmo ugnis liaudžiai šviestų”. Tą ugnį regėjo žuvęs komjaunuolis<br />
Mykolas Kriščianavičius. Tą ugnį į ateitį neša jo pusbrolis Viktoras.<br />
Ta ugnis veda į ateitį mūsų amžininkus. Veda ir skatina nepamiršti tų skaudžių ir brangių<br />
praeities akimirkų. Ir jų šviesoje tiesti naujus takelius į laimę. Sau ir kitiems.<br />
Kad gyvenimas būtų gražus ir prasmingas.<br />
Sejavičienė J. Nuoširdumo minutės: Visuomeninės veiklos aktyvistai: [Aleksas<br />
Černobrovenka] // Vienybė. — 1987. — Bal. 7: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Pasakyti, kada tapo ideologinio darbo aktyvistu, Aleksas Černobrovenka pajuokavo<br />
negalėsiąs, nes ir pats tiksliai nežinąs, ar skyrėsi jo gyvenime darbas ir visuomeninė veikla.<br />
Dar nesibaigus Didžiajam Tėvynės karui, 1945-ųjų gegužy, besimokydamas Alytuje, jis įstojo<br />
į komjaunimą, kartu su tarybiniais aktyvistais gynė naują gyvenimą. Kai Tarybų Lietuvoje ėmė<br />
kurtis kolūkiai, devyniolikmetis komjaunuolis A. Černobrovenka agitavo valstiečius<br />
136
kolektyviniam darbui. O ir paskesni metai, prabėgę paruošų sistemoje, buvo gyvo darbo su<br />
žmonėmis laikotarpis. Buvusio Daugų rajono paruošų įgaliotinį gerai pažinojo kaimo žmonės —<br />
su jais jis kalbėdavosi apie valstybines prievoles, rinko paskolas liaudies ūkiui atkurti. Tais<br />
laikais buvo mėgėjų ne įtikinti žmogų, o reikalauti, įbauginti. Patiko daugiškiams jaunas paruošų<br />
įgaliotinis A. Černobrovenka, kuris aiškino jiems naują politiką, nuoširdžiai kalbėjo apie<br />
laikinus, karo primestus sunkumus, gal todėl jam lengviau negu kitiems sekėsi vykdyti<br />
valstybines prievoles, rinkti paskolas.<br />
Dvidešimt trejus metus Aleksas Černobrovenka išdirbo Akmenės rajono Svirkančių kolūkio<br />
pirmininku. Vėl niekada neskyrė, kur baigiasi ūkinis darbas, kur prasideda ideologinis, ilgus<br />
metus dirbo partinio mokymo sistemos propagandistu. Žmonės nori tiesos, nuoširdumo, ir kokie<br />
bebūtų sunkumai, apie juos reikia kalbėti atvirai, neglaistant aštresnių kampų. Taip dirbti<br />
ideologinį darbą mokė Leninas, ir šią tiesą visada širdy nešiojasi Aleksas Černobrovenka.<br />
Politinformatorius, agitatorius, „Žinijos” draugijos lektorius — visas šias visuomenines<br />
pareigas komunistas A. Černobrovenka vykdo ne tik partinės organizacijos įpareigotas, —<br />
jausdamas gyvą norą bendrauti su žmonėmis, padėti susigaudyti jiems didžiuliame informacijos<br />
sraute, geriau suvokti procesus, dabar vykstančius mūsų visuomenėje. Aleksas turi didžiulę<br />
asmeninę biblioteką, kurioje sukaupta vertingų knygų, prenumeruoja daug laikraščių, politinių<br />
leidinių, ir kaip pats sakosi, nemoka jų skaityti be pieštuko, bloknoto. Ką naujo paskaitęs,<br />
užsirašo, sistemina faktus, duomenis, kurių gali prisireikti pokalbiuose su fermų darbuotojais,<br />
laukininkais, specialistais.<br />
Plati jo pokalbių tematika: ir tarptautinio gyvenimo įvykiai, ir mūsų visuomenės<br />
demokratizavimo perspektyvos, ir vidinės <strong>ūkis</strong>kaitos diegimas, ir nusiginklavimo problemos.<br />
Skaitydamas spaudą, sekdamas pasaulio ir šalies įvykius, jis bloknote pasižymi ir būsimo<br />
pokalbio temą. Pavyzdžiui, šių metų pirmą ketvirtį žemdirbiams jis aiškino TSKP CK 1987 m.<br />
sausio plenumo dokumentus, partijos kadrų politiką, pasakojo apie pasaulio mokslo veikėjų<br />
susitikimą Maskvoje, apie TSKP CK Generalinio Sekretoriaus M. Gorbačiovo susitikimus su<br />
Tarybų Latvijos ir Tarybų Estijos darbo žmonėmis. Gyvo klausytojų susidomėjimo susilaukė jo<br />
pokalbis apie branduolinio ginklo pašalinimo perspektyvas Europoje. Pasakodamas apie<br />
žmonijai gresiančią branduolinę katastrofą, A. Černobrovenka žemėlapyje parodė, kokiose<br />
valstybėse apie Tarybų šalies teritoriją dislokuotas branduolinis ginklas, prisiminė Černobylio<br />
atominės elektrinės avarijos padarinius ir kokių pasekmių gali sukelti atomas, su juo pražūtingai<br />
elgiantis.<br />
Tada, kai tema jaudina klausytoją, neretai politinformatoriaus mintį nutraukia Svirkančių<br />
gyvulininkystės komplekso melžėja A. Beišinienė, Žibikų fermos darbuotoja A. Liauksminaitė,<br />
Kegrių fermos paskaitų organizatorė A. Švažienė, apiberdamos A. Černobrovenką klausimais.<br />
Paskaita monologo forma tarsi išnyksta, pereidama į dialogą, žadindama klausytojo mintį,<br />
išvadas. Toks pranešėjo žodis ilgiau gyvens žmogaus sąmonėje, vers jį mąstyti, domėtis pasaulio<br />
įvykiais.<br />
Kai A. Černobrovenka atvyksta į gyvulininkystės fermą, turėdamas tikslą analizuoti vidinės<br />
<strong>ūkis</strong>kaitos, šeimyninės rangos perspektyvas, pokalbis prasideda nuo kolektyvo darbo rezultatų<br />
analizės, paskui visa tai jis susieja su TSKP XXVII suvažiavimo iškeltu uždaviniu spartinti šalies<br />
socialinį ir ekonominį vystymą, su ūkio žemdirbių užmojais šiems metams, dvyliktam<br />
penkmečiui, konkrečiomis užduotimis fermos kolektyvui.<br />
Ekonomikos tema — artima A. Černobrovenkai. Šią temą jis pasirinko neakivaizdžiai<br />
baigdamas Žemės ūkio akademiją — parašė išsamų diplominį darbą. Šia tema kalbasi ne tik su<br />
žemdirbiais, o ir Viekšnių apylinkės Tarybos sesijose, kai analizuojami ūkiniai rezultatai. Jis<br />
daugelį metų renkamas apylinkės deputatu, aktyviai dalyvauja sesijose, padeda ruošti klausimus.<br />
Prieš kurį laiką Aleksas Černobrovenka dėl sveikatos būklės atsisakė padalinio vadovo<br />
pareigų, dirba ūkyje civilinės gynybos viršininku, turi daugiau laisvo laiko žodinei propagandai.<br />
Jis vadovauja „Žinijos” draugijos pirminei organizacijai. Gerai pažindamas žmones, žinodamas<br />
jų dvasinius poreikius, stengiasi planuoti tokias paskaitas, kurios juos sudomintų, praplėstų<br />
akiratį. Pirmą ketvirtį žemdirbiai klausėsi penkių paskaitų, kurias skaitė rajono lektoriai, apie<br />
šiandieninę Vatikano politiką jiems papasakojo lektorius R. Skaisgiris iš Vilniaus.<br />
137
Žiemojimo pradžioje Lietuvos KP rajono komiteto propagandos ir agitacijos <strong>skyrius</strong> surengė<br />
išvažiuojamąją dieną Svirkančių kolūkyje. Partiniai darbuotojai domėjosi ideologinio darbo<br />
praktika, susitiko su fermų darbuotojais. Teigiamai buvo pažymėtas ūkio partinės organizacijos<br />
ideologinis darbas žemutinėse grandyse, geras politinis žmonių informavimas. Tai komunisto<br />
Alekso Černobrovenkos nuopelnas.<br />
Jasaitienė S. Minčiai — kibirkštėlę: Visuomeninės veiklos aktyvistai: [Regina Šiurkuvienė] //<br />
Vienybė. — 1987. — Rugpj. 13: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Aštuoniolika metų Regina Šiurkuvienė dirba „Raudonosios vėliavos” kolūkio vyriausiąja<br />
ekonomiste. Tai, kad praeitais metais ūkyje 9 proc. sumažėjo produkcijos savikaina, kad 2,2<br />
proc. išaugo ūkio rentabilumas, kad 13 proc. pakilo darbo našumas, nemažas ir jos nuopelnas.<br />
Regina, turėdama didelį ekonominio darbo patyrimą, atidžiai seka ekonomikos raidos<br />
tendencijas, ūkio vadovams pateikia savo išvadas ir pasiūlymus, tad laiku pastebima, ką ir kaip<br />
reikia pakoreguoti, kad gerėtų ūkio rezultatai, kad žmonėms būtų atlyginama pagal darbą, kad<br />
apmokėjimo sistema skatintų našų darbą. Tomis mintimis Regina dalijasi ne tik su ūkio vadovais.<br />
Daugelį metų ji dirba propagandiste komunistinio darbo mokykloje, ruošdamasi kiekvienam<br />
užsiėmimui, laiko aktualijas sieja su ūkio rodikliais, su uždaviniais, kurie iškyla, įgyvendinant<br />
partijos nutarimus,<br />
Reginą Šiurkuvienę gerbia ir myli žemdirbiai. Visi žino, kiek širdies, kiek laiko ji atiduoda<br />
jiems. Darbo veteranų šventės, lenktyniavimo nugalėtojų pagerbimas, gyvenviečių aplinkos<br />
apžiūros — visur sutiksi Reginą. Ji — rajono Tarybos deputatė, ūkio moterų tarybos pirmininkė,<br />
saviveiklininkė, tad ir tiesioginio, ir visuomeninio darbo reikalai sieja ją su gimtojo kaimo<br />
žmonėmis, jų reikalais. Kiekvienam atidi, mandagi, paslaugi, kurianti nuoširdžią bendravimo<br />
atmosferą. Visa tai tarsi liejasi iš jos turtingo dvasinio pasaulio. Vakaronė ar žmogaus pagerbimo<br />
akimirka, rajono moterų tarybos renginiai ar saviveiklininkų pasirodymas — kas gražiau,<br />
jausmingiau negu Regina pradės. Su poezijos posmeliu, su aforizmu, lyriškai, moteriškai<br />
švelniai, tarsi humanitarinį, o ne buhalterinį, išsilavinimą turėtų. Erudicija — ne savaime<br />
trykštanti versmė. Ji susikaupė daug skaitant, viskuo domintis. Regina daug skaito laikraščių,<br />
žurnalų, knygų, domisi ir specialiąja literatūra, nes vadovauja ūkio mokslinei informacijai. Ką<br />
naujo sužinojusi, skuba pasidalinti mintimis su specialistais, kad naujoves jie galėtų savo darbe<br />
taikyti. Tas informacijos srautas padeda jai skaitant paskaitas kaip „Žinijos” draugijos lektorei.<br />
— Didelį visuomeninio darbo krūvį turi Regina, — sako ūkio partinio komiteto sekretorė<br />
Elena Babenskienė. — Žinome, kad padarys viską su jai būdingu kruopštumu, išradingumu,<br />
pasitelks aktyvą.<br />
Kad ir gyvenviečių apžiūra. Gražios naujų namų eilės išaugo Palnosuose, Guduose,<br />
Ašvėnuose. Anksčiau statyti namai skęsta žalumynuose, prie visų paliktos žaliosios juostos. Du<br />
kartus per metus gyvenvietes su komisijos nariais aplanko ūkio moterų tarybos pirmininkė<br />
Regina Šiurkuvienė, skatina dar gražiau tvarkytis, puošti buitį. Organizuojant moterų tarybos<br />
veiklą jai aktyviai padeda felčerė Vita Jaraminienė, partinio komiteto sekretorė Elena<br />
Babenskienė, Daubiškių nepilnos vidurinės mokyklos mokytojos, kultūros, kontoros<br />
darbuotojos.<br />
Graži, jauki aplinka — tai tik viena ūkio moterų tarybos rūpesčių dalis. Daug dėmesio<br />
skiriama moterų darbui, laisvalaikiui, daugiavaikėms šeimoms, kultūrinio akiračio plėtimui.<br />
Kartais atrodo — ką gali vienas žmogus. Kai žinai, kiek padaro Regina, gali tvirtinti — daug.<br />
Kiekvienai iniciatyvai reikia idėjos, gero prado, o paskui mintis, pasiūlymas tarsi savaime<br />
rutuliojasi, susilaukia pritarimo, paramos. Regina Šiurkuvienė visada kupina gerų sumanymų,<br />
kūrybiškos minties. Ir tiesioginiame darbe, ir visuomeninėje veikloje. Ji tarsi gyvena kitiems —<br />
ką visų labui padaryti.<br />
Jono Brenciaus nuotraukoje: „Raudonosios vėliavos” kolūkio moterų tarybos pirmininkė<br />
Regina Šiurkuvienė.<br />
Rozga Leopoldas. Akmenės rajono istorijos apybraiža. — Akmenė, 1990. — P. 35. —<br />
Tekste: „Vienas pirmųjų 1948 metų balandžio mėnesį kol<strong>ūkis</strong> susikūrė Žibikų apylinkėje.”<br />
138
Rozga Leopoldas. Akmenės rajono istorijos apybraiža. — Akmenė, 1990. — 48 p. — Tekste:<br />
POKARINIS PENKMETIS<br />
Išvaduotoje iš hitlerininkų Lietuvoje iš pradžių buvo atkurti ikikariniai teritoriniai dariniai —<br />
apskritys ir valsčiai. Dabartinio Akmenės rajono teritorijoje buvo Viekšnių, Akmenės ir Klykolių<br />
valsčiai, priklausę Mažeikių apskričiai, o dalis rajono teritorijos buvo Papilės, Kruopių<br />
valsčiuose, kurie priklausė Šiaulių apskričiai. Beveik kiekviename kaime buvo sava apylinkės<br />
taryba su vykdomuoju komitetu. Norėdama patraukti į savo pusę valstiečius, valdžia<br />
neturtingiesiems davė žemės, kuria jie, deja, neilgai naudojosi, nes po trejeto ketverto metų<br />
kraštą imta prievarta kolektyvizuoti.<br />
Karo sugriautam kraštui atstatyti buvo reikalingos statybinės medžiagos, jas iš kitur gabenti<br />
buvo neekonomiška. Be to, jau prieš karą buvo ištirta, kad Karpėnų kaimo teritorijoje į pat žemės<br />
paviršių iškyla cementui gaminti tinkamų klinčių klodai. Tad jau 1945 metais Lietuvos TSR<br />
Liaudies komisarų taryba nusprendė čia statyti cemento fabriką. Nedelsiant buvo pradėti<br />
tyrinėjimo ir projektavimo darbai, o 1947 metais prasidėjo gamyklos statyba. Daugumą darbų<br />
atliko kaliniai bei iš įvairių TSRS respublikų suvežti savanoriai. Statybai buvo pasitelkiami ir<br />
aplinkinių kaimų gyventojai, kurie turėjo arkliais suvežti žemę geležinkelio sankasai. Pirmąją<br />
produkciją cemento gamykla davė 1952 metų rugsėjo mėnesį, o ilgainiui sutraukė daugelį<br />
gyventojų iš tolydžio skurstančių aplinkinių kaimų. Nuo pat pirmųjų naujos okupacijos dienų<br />
„darbininkų ir valstiečių valdžia” ėmė nuožmiai kovoti prieš savo liaudį: darbščiausi ir<br />
pasiturinčiau gyvenę valstiečiai buvo apšaukiami buožėmis ir apdedami vis didėjančiais<br />
mokesčiais. Vėl prasidėjo masiniai gyventojų trėmimai į Sibirą. Ypač gausiai žmonės buvo<br />
plėšiami nuo žemės ir vežami 1945 metų liepos, 1947 metų gruodžio, 1948 metų gegužės, 1949<br />
metų kovo mėnesiais. Bene paskutinis masinis trėmimas iš rajono teritorijos buvo 1951 metų<br />
rugsėjo 20 ir spalio 2 dienomis. Tikslių duomenų nėra, bet galima spėti, kad iš šiandieninio<br />
rajono teritorijos buvo ištremta apie tūkstantis žmonių.<br />
Tokiomis sąlygomis, visokeriopai stiprinant gyventojų protų ideologinį apdorojimą, buvo<br />
pradėti steigti kolektyviniai ūkiai. Vienas pirmųjų 1948 metų balandžio mėnesį kol<strong>ūkis</strong> susikūrė<br />
Žibikų apylinkėje, praėjus mėnesiui po Lietuvos TSR Ministrų Tarybos ir LKP CK bendro<br />
nutarimo, kuris, vykdydamas Maskvos nurodymą, paskelbė kursą į kaimo suvisuomeninimą.<br />
Nelengvai ėjo šis procesas, valstiečiai nenoriai atsisveikindavo su žeme ir nuosavybe. Tų metų<br />
lapkričio mėnesį visoje Mažeikių apskrityje tebuvo 10 kolūkių. Lemtingas kolektyvizacijos lūžis<br />
įvyko 1949 metais — po jau minėtų masinių trėmimų, susilpnėjus rezistencinei kovai, dar kartą<br />
mokesčiais prispaudus „pavienininkus”, kurie beviltiškai spyriojosi stoti į kolūkius.<br />
Charakteringa, kad pirmasis Lietuvoje Lenino kol<strong>ūkis</strong>, įsikūręs 1941 metų vasario 21 dieną, po<br />
karo „atsigavo” vienas paskutinių rajone, tik 1949 metais. Dauguma to meto kolūkių buvo<br />
nedideli, jie įsikurdavo viename-dviejuose kaimuose, pasirašius keliolikai ar porai dešimčių<br />
šeimų. Pavyzdžiui, dabartinio Luokavos kolūkio teritorijoje iš pradžių buvo net 9 smulkūs<br />
kolūkiai. Vis dėlto pirmaisiais metais jie vertėsi pakenčiamai, nes paveldėjo sveikus ūkininkų<br />
gyvulius, neblogą inventorių, įdirbtą ir gausiai įtręštą žemę. 1949 metų rudenį surengtoje<br />
Mažeikių apskrities gyvulininkystės parodoje bene daugiausia premijų pelnė Medemrodės<br />
tarybinis <strong>ūkis</strong> — už veislinius galvijus, paveldėtus iš V. Zubovo dvaro. Beje, Judrelių kaime ūkį<br />
turėjusį medemrodiškio V. Zubovo sūnų Vladimirą Zubovą, išgelbėjusį hitlerinės okupacijos<br />
metais nemažai buvusių tarybinių aktyvistų nuo mirties, 1945 metais vis dėlto areštavo ir be<br />
teismo Leningrado apylinkėse kalino.<br />
Visam politiniam ir ūkiniam gyvenimui ėmė vadovauti TSKP organizacijos, kurios tebebuvo<br />
negausios, o jose daugumą sudarė iš Rusijos atvykę pagalbininkai. Stiprinant tarybų valdžią,<br />
aktyviausiai tais metais pasidarbavo komjaunimo organizacijos. Naujieji ideologai pirmiausia<br />
stengėsi sugriauti ir sunaikinti tai, kas primindavo vietiniams gyventojams buvusį Lietuvos<br />
valstybingumą. 1948 metais Akmenėje buvo barbariškai susprogdintas Nepriklausomybės<br />
10-mečio obeliskas, agresyvių ateistų buvo persekiojami ir plūstami tikintieji, dvasiškiai.<br />
Suprantama, reikėjo, gyventi, reikėjo ir dirbti. Pamažu kėlėsi iš griuvėsių miesteliai, augo ne<br />
tik cemento fabriko korpusai, panaudojant belaisvių vokiečių kontingentą, buvo atstatytas ir<br />
139
uvęs E. Kiršos kalkių fabrikas, Menčių karjeras, kitos smulkios įmonėlės, kiekviename<br />
kolūkyje veikė klubai, skaityklos, vaikai ėjo į mokyklas. Gyvenimas tęsėsi.<br />
1950 metais buvo pakeistas Lietuvos TSR administracinis suskirstymas, panaikintos buvusios<br />
sritys, apskritys ir valsčiai, jų vietoje sudaryti 88 smulkūs rajonai. Vienas iš jų buvo Akmenės<br />
rajonas. Vėliau jo ribos ne kartą keisis: 1959 metais dalis rajonų buvo panaikinta, tarp jų ir<br />
Žagarės, tad Akmenės rajonui atiteko buvusio šio rajono dalis. Pagaliau 1962 metais buvo<br />
panaikintas ir Akmenės rajonas, prijungus didesnę jo dalį prie Mažeikių rajono. Tačiau toks<br />
stambinimas nedavė naudos, ir 1965 metų pradžioje Akmenės rajonas vėl atkurtas maždaug<br />
dabartinėse ribose.<br />
Jau susiformavusio Akmenės rajono raida verta atskirų tyrinėjimų, bet jiems duomenų yra<br />
daugiau ir labiau prieinamų. Šioje apybraižoje stengtasi nušviesti labiau nuo mūsų nutolusius<br />
laikus, apie kuriuos nevalia užmiršti, atkuriant savarankišką Lietuvos valstybę, semiantis jėgų ir<br />
ištvermės nepriklausomybei įtvirtinti.<br />
Rozga Leopoldas. Duona suteikia vilties // Vienybė. — 1995. — Rugpj. 12. — Tekste:<br />
Santeklių žemės ūkio bendrovė. Vadovas Boleslovas Petrošius.<br />
Gajauskas Saulius. Ruduo Kairiškiuose // Vienybė. — 1995. — Rugs. 13. — Tekste:<br />
Kairiškių žemės ūkio bendrovė. Vadovė Danutė Zamarienė. 224 pajininkai. Dirba 137.<br />
Sejavičienė Julija. Kairiškių ruduo // Vienybė. — 1998. — Spal. 29. — Tekste: Kairiškių<br />
žemės ūkio bendrovė. Direktorės D. Zamarienės pasakojimas.<br />
Jasaitienė Silva. Kairiškiai likviduojasi // Vienybė. — 1999. — Kovo 6.<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Užlieknės kol<strong>ūkis</strong><br />
1948 m. gruodžio mėn., baigę laukų darbus, valstiečiai buvo pradėti organizuoti į kolūkius<br />
pagal gyvenamąsias vietas. Pagrindiniai organizatoriai — buvusio Viekšnių valsčiaus<br />
zoo<strong>technika</strong>s Antanas Martinkus, apylinkės pirmininkas Kostas Juška ir skaityklos vedėjas<br />
Algirdas Valančius. 1948 m. gruodžio 9 d. Medžialenkės kaime pas valstietį Juozą Virkutį įvyko<br />
pirmasis valstiečių steigiamasis susirinkimas, kuriame nutarta organizuoti kolūkį, kurį pavadino<br />
„Stalino keliu”. Tame susirinkime buvo priimti žemės ūkio artelės įstatai, pagal kuriuos buvo<br />
nacionalizuotos pagrindinės gamybos priemonės ir pastatai: didesni tvartai, gyvuliai, daržinės.<br />
Buvo suvisuomeninta 220 arklių, 117 plūgų, 105 arklinės akėčios (drapakai), 5 arkliniai grėbliai.<br />
Buvusioje Užlieknės apylinkėje įsikūrė 4 kolūkiai:<br />
„Stalino keliu” — 1948 m. gruodžio 9 d.<br />
„Marytės Melnikaitės” — 1948 m. gruodžio 13 d.<br />
„Komunizmo keliu” — 1948 m. gruodžio 13 d.<br />
„Tiesos keliu” — 1948 m. gruodžio 14 d.<br />
Pirmieji kolūkiečiai buvo: Feliksas Šimkus, Antanas Kristutis, Jonas Demulis, Stasys<br />
Milieška, Pranas Levickas, Juozas Gudinas, Petras Banys, Feliksas Beinoravičius, Antanas<br />
Valtas, Antanas Dargis, Pranas Pocevičius ir kiti. Daugelį stojančiųjų į kolūkius veikė Sibiro<br />
baimė. Pirmieji pirmininkai buvo:<br />
„Stalino keliu” — Antanas Valtas,<br />
„Marytės Melnikaitės” — Pranas Švažas,<br />
„Komunizmo keliu” — Feliksas Beinoravičius,<br />
„Tiesos keliu” — Antanas Dargis.<br />
Kolūkius apylinkėje organizuoti padėjo pirmieji komjaunuoliai: Kostas Juška, Bronė Juškaitė,<br />
mokytoja Regina Jankauskaitė-Narutavičienė, Alfonsas Gudinas, Vitalijus Švatas, Algirdas<br />
140
Valančius; pirmieji komunistai: Pranas Levickas, Ona Galminienė, Juozas ir Emilija Gudinai.<br />
Kolūkiui buvo skiriami kreditai gyvuliams, paukščiams, inventoriui įsigyti.<br />
1949 m., pradedant pirmąją pavasario sėją, buvo sudaryta sutartis su Tirkšlių MTS<br />
pavasariniams laukų darbams atlikti. Taip pirmą sykį Užlieknėje pradėta naudoti <strong>technika</strong><br />
laukams įdirbti. Pirmieji mechanizatoriai buvo traktorininkai A. Mažonas ir Gelžinis.<br />
Subrendus pirmam derliui, visų keturių kolūkių kolūkiečiai pirmiausia atsiskaitė su valstybe.<br />
Užbaigę rudens darbus, suvedė metų rezultatus ir paskirstė pirmąsias pajamas už darbadienius.<br />
Vidutiniškai tais metais, buvo išduota už darbadienį tokie kiekiai žemės produktų: 4 kg grūdų,<br />
2 kg dobilų, 4 kg šiaudų, 3 kg šieno. Tokios šeimos kaip J. Galmino, J. Demulio, A. Vaičiaus,<br />
J. Barausko, A. Demulio gavo po 2—3 tonas grūdų už darbadienius. Cukrinių runkelių<br />
grandininkas Jonas Kerys, grandininkė Ieva Antanavičienė ir augintojas Martynas Buknys už<br />
išaugintą gausų cukrinių runkelių derlių 1949 m. „Stalino keliu” kolūkyje, 1950 m. TSRS<br />
Aukščiausios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo apdovanoti medaliais už šaunų darbą.<br />
1950 m. rugpjūčio pradžioje kolūkiečiai, pasitarę visuotiniuose susirinkimuose, ir 1950 m.<br />
rugpjūčio 13 d. susirinkę į jungtinį steigiamąjį susirinkimą, nutarė susijungti į vieną stambų<br />
kolūkį, kurį pavadino „Stalino keliu”. Stambaus kolūkio pirmininku išrinktas Antanas Valtas.<br />
Bendras žemės plotas 3100 ha. Kolūkyje sudaryta 12 žmonių statybininkų brigada.<br />
Vėliau kolūkį imta vadinti Užlieknės kolūkiu. Tokiam stambiam kolūkiui vadovauti buvo<br />
ypač sunku. Dar prieš susikūrimą kai kam sveikas protas sakė, kad pražūtinga prie Užlieknės<br />
prijungti dar kelis kolūkius. Juk toks sustambintas kol<strong>ūkis</strong> apims daugiau kaip trisdešimt<br />
kvadratinių kilometrų plotą. Vietos sąlygomis sunku pereiti prie didelių masyvų, neįmanoma<br />
panaudoti techniką. Tais metais kol<strong>ūkis</strong> dar mažai turėjo mašinų, dauguma darbų buvo atliekama<br />
rankiniu būdu.<br />
1951-ieji metai buvo ypač nepalankūs derliui nuimti — buvo labai lietingas ruduo. Iš pasėtų<br />
780 ha rankomis buvo nuimtas derlius nuo 353 ha. Kolūkio pirmininkui A. Valtui nepaklusus<br />
rajono partijos komiteto vadovų įsakymui įvykdyti grūdų valstybinių prievolių planą (visi<br />
kolūkiečiai buvo organizuoti derliui nuimti), rajono partijos komiteto pasiūlymu visuotinis<br />
kolūkiečių susirinkimas A. Valtą atleido iš kolūkio pirmininko pareigų. Visuotinis narių<br />
susirinkimas išrinko ir patvirtino kolūkio pirmininku Tadą Švažą.<br />
Kolūkio pirmininkai keitėsi dažnai. 1953 m. vasario mėnesį pirmininku išrinktas MTS<br />
agronomas Stasys Narutavičius, o gruodžio mėnesį atleistas. Nuo 1953 m. gruodžio mėn. nauju<br />
kolūkio pirmininku buvo išrinktas LKP Mažeikių rajono komiteto antrasis sekretorius Dionyzas<br />
Samoilovas, kuris dirbo pirmininku iki 1954 m. vasario mėn. 10 d. Nuo tada pirmininku dirbo<br />
buvęs Mažeikių rajkoopsąjungos valdytojas Domas Šiaulys. Jis dirbo iki 1958 m. vasario 10 d.<br />
Nuo šios dienos kolūkio pirmininku išrinktas Jonas Mockus, kuris šias pareigas ėjo iki 1964 m.<br />
vasario 6 d. Dėl dažno kolūkio pirmininkų keitimosi kol<strong>ūkis</strong> ekonomiškai buvo silpnas ir LTSR<br />
LKP CK nutarimu buvo įtrauktas į atsiliekančių kolūkių sąrašą. Trūkumai kolūkyje daugiausia<br />
susidarė dėl kai kurių Stalino asmenybės kulto laikotarpio klaidų. 1953 m. rugsėjo mėn. įvyko<br />
TSKP CK plenumas, po kurio buvo padidintos žemės ūkio produktų kainos, panaikintos<br />
valstybinės prievolės ir nustatyti kolūkiams vieningi supirkimo planai. Po šio plenumo kol<strong>ūkis</strong><br />
pasiekė kai kurių laimėjimų.<br />
1950 m. kolūkio nedalomieji fondai (planingai sudaromi tikslinės paskirties materialiniai ir<br />
piniginiai ištekliai) sudarė 37218 rub., 1964 m. — jau 538000 rub. 1950 m. buvo įsigyta<br />
pagrindinių priemonių už 300 rub., 1964 m. už 35000 rub. Kol<strong>ūkis</strong> naudojosi 6 vikšriniais ir<br />
7 ratiniais traktoriais. Gabių mechanizatorių Stasio Kriaučiūno, Juozo Kubilyno, Prano Viliaus<br />
dėka visiškai mechanizuotas kukurūzų auginimas. 1965 m. mechanizuotai nuimamas ir grūdinių<br />
kultūrų derlius — kol<strong>ūkis</strong> įsigijo du kombainus SKP-4. Mechanizuojami buvo ir kiti darbai.<br />
1953—1955 m. kolūkyje buvo pastatyta tipinė 150 vietų karvidė ir 150 vietų kiaulidė.<br />
Kolūkiečiai kėlėsi į naują gyvenvietę. Pirmieji persikėlė P. Levickas, J. Gudinas, A. Montvydas ir<br />
kiti.<br />
Svarbus įvykis kolūkyje buvo 1963 m., kai buvo įvestas valstybinis elektros tinklas. Kaime<br />
sužibo elektra. Buvo elektrifikuotos šešios laukininkystės brigados. Didėjant darbo našumui,<br />
išaugo kolūkiečių atlyginimas. 1950 m. už vieną darbadienį buvo mokama po 0,01 rub., o<br />
1964 m. — po 0,77 rub., neskaičiuojant atlyginimo natūra. 1965 m. Užlieknės kolūkyje buvo 32<br />
141
motociklai. Keli kolūkiečiai tais pačiais metais jau turėjo lengvąsias mašinas. 1965 m. vasario<br />
6 d. kolūkio pirmininku išrinktas jaunas, energingas žmogus — Antanas Zavadskas. Jis baigęs<br />
Žemės ūkio akademiją, kolūkyje priimtas kandidatu į TSKP narius, energingai ėmė taisyti<br />
kolūkyje esamus trūkumus. Per trumpą laiką sustiprino darbo drausmę, rūpinosi kolūkio fermų<br />
švara, aplinkos tvarkymu, keliais, kolūkiečių buitimi ir kultūra. Užlieknės kol<strong>ūkis</strong>, naudodamasis<br />
vyriausybės parama, suteikiama kaip atsiliekančiam ūkiui, didino gamybą ir mažino produkcijos<br />
savikainą. Padidėjus derlingumui, buvo pastatytas 600 t. talpos sandėlis, vėliau 400 t. talpos<br />
priestatas, įrengtos mechanizuotos dirbtuvės.<br />
1965 m. Užlieknės aštuonmetė mokykla gauna naują, puikų dviejų aukštų pastatą gyvenvietės<br />
centre. Pastatyta nauja parduotuvė, pirtis, daug namų kolūkiečiams bei kitų ūkinių ir gamybinių<br />
pastatų. 1974 m. pastatyta valgykla. Statybininkų brigadai vadovauja Aleksas Šlaustas. Šakinį<br />
valdymą rajone pirmasis įvedė Mačiulaitis „Jaunosios gvardijos” kolūkyje, antrasis —<br />
Zavadskas — Užlieknės kolūkyje. 1960 m. Zavadskas atliko praktiką Krasnodaro krašto<br />
sodininkystės tarybiniame ūkyje „Krasnoje”. Ten šakinis valdymas turėjo senas tradicijas. Tuo<br />
pavyzdžiu pasekė ir Užlieknės kol<strong>ūkis</strong>. Taip atsirado keturi padaliniai: laukininkystės,<br />
gyvulininkystės, mechanizacijos ir statybos.<br />
Kolūkyje 8-jo penkmečio metais (1966—1970) buvo didelis dėmesys kreipiamas į laukų<br />
derlingumo kėlimą, racionaliai imta naudoti mineralines ir organines trąšas, plačiai<br />
melioruojamos žemės, gerinama sėklininkystė, tobulinama pasėlių struktūra, įvedamos teisingos<br />
sėjomainos. Grūdinių kultūrų derlingumas per penkmetį padidėjo nuo 12 cnt. iki 23 cnt. iš<br />
hektaro. Bendras grūdų derlius 1970 m. sudarė 11183 cnt. Kol<strong>ūkis</strong> per penkmetį įsigijo šių<br />
mašinų: grūdų kombainų — 6, vikšrinių traktorių — 5, ratinių traktorių — 3, automašinų — 4,<br />
bulvių kasamųjų — 2, linarovių — 2, linų kombainų — 1, bulvių sodinamųjų — 3, bulvių<br />
kombainų — 1, ekskavatorių — 1. Specializuotas transportas patikimas darbštiems ir<br />
sąžiningiems žmonėms. Tokie yra traktorininkai Gaurylius, Mikalauskas, Švažas. Geriausiai<br />
vairuotojo pareigas atlieka Richardas Brazauskas. Transportas laikomas ir remontuojamas<br />
mechaninėse dirbtuvėse.<br />
Bulvių ir šakniavaisių derliui nuimti organizuojamos visuotinės kolūkiečių talkos,<br />
komjaunuolių šeštadieninės talkos. Jose dalyvauja ir Užlieknės aštuonmetės mokyklos mokytojai<br />
bei mokiniai. 1970 m. bulvių prikasta 4450 cnt.<br />
Gerų rezultatų per penkmetį kol<strong>ūkis</strong> pasiekė gyvulininkystėje. Kad būtų visiškai aprūpinami<br />
gyvuliai reikalingais pašarais, buvo stengiamasi sustiprinti pašarų bazę gaminant daugiau šieno,<br />
siloso, auginant šakniavaisius. Pasiektas aukštas tuo metu pieno ir mėsos gamybos lygis 100 ha<br />
žemės ūkio naudmenų.<br />
Žemės ūkio naudmenos — žemės sklypai, naudojami žemės ūkio produkcijai<br />
gaminti. 1965 m. pieno 100 ha žemės ūkio naudmenų buvo primelžta 191,8 cnt., o 1970 m. —<br />
307,7 cnt. Išaugo ir mėsos gamyba 100 ha žemės ūkio naudmenų: 1965 m. pagaminta 50,5 cnt.<br />
mėsos, 1970 m. — 101,6 cnt.<br />
Stiprėjant ūkio <strong>ekonomika</strong>i, pakilo gyventojų materialinis ir buitinis gyvenimo lygis, padidėjo<br />
kolūkio piniginės pajamos, išaugo ir kolūkiečių vidutinis atlyginimas už darbo dieną nuo<br />
1,84 rub. 1965 m. iki 4,74 rub. 1970 m.<br />
1970 m. gražiai buvo paminėtas kolūkio dvidešimtmetis.<br />
Laikotarpis nuo 1971 m. iki 1980 m. mažai tėra aprašytas, tačiau, sprendžiant iš rodiklių<br />
suvestinės lentelės, visi skaičiai per dešimtį metų pastebimai padidėjo, kolūkio <strong>ekonomika</strong><br />
stiprėjo.<br />
1981 m. statybose dirbo 14 žmonių. Albertas Kubilynas — socialistinio lenktyniavimo<br />
nugalėtojas. Antroji ir trečioji vietos atiteko Antanui Vaičiui ir Ignui Rimkui. Geriausi<br />
mechanizatoriai Juozas Kubilynas, Gintautas Raustys, Stanislovas Demulis, Ignas Elekšis,<br />
Vytautas Kvasys, Jonas Milieška. Pastarasis vienas pasėjo 300 ha žiemkenčių. Geriausi<br />
vairuotojai: Algirdas Balys, Juozas Vaitkus, Jonas Končius. Geriausi laukininkystės darbininkai:<br />
Stanislava Balvočienė, Zita Švažienė, Aldona Beržanskienė. Ūkio bityne sėkmingai darbavosi<br />
Irena ir Juozas Gerikos.<br />
1981 m. kol<strong>ūkis</strong> įvykdė beveik visus žemės ūkio produkcijos pardavimo valstybei planus<br />
(pieno, mėsos, grūdų, šieno, žolės miltų ir medaus). Tik linų parduota pusė numatyto plano.<br />
142
1981 m. Užlieknėje pastatytas bendrabutis-stovykla „Vasara”, kurioje kiekvieną vasarą gyveno ir<br />
dirbo Mažeikių 3-iosios vidurinės mokyklos moksleiviai. Ši stovykla buvo viena geriausių tarp<br />
tokio tipo stovyklų, daug metų patekdavusi į geriausių darbo ir poilsio stovyklų dešimtuką.<br />
1982 m. geriausių gamybos rezultatų pasiekė Užlieknės fermos kolektyvas. Daugiausia<br />
primelžė Cecilija Montvydienė (po 4677 kg iš karvės), Adelė Žilinskienė (po 4649 kg), Eugenija<br />
Šemetienė (po 4637 kg). Kol<strong>ūkis</strong> didžiuojasi pirmos klasės veisline žalųjų ferma, o melžėjos<br />
apdovanotos vyriausybiniais apdovanojimais: C. Montvydienė — Spalio revoliucijos ir Darbo<br />
raudonosios vėliavos, E. Šemetienė — Garbės ženklo, A. Žilinskienė — Darbo raudonosios<br />
vėliavos ordinu. Augustinas Monstvilas — 1982 m. geriausias rajono kombainininkas.<br />
Už 1983 m. rezultatus ūkio melžėjos gavo apdovanojimus iš Maskvos liaudies ūkio pasiekimų<br />
parodos. Adelė Žilinskienė buvo apdovanota aukso medaliu, Eugenija Šemetienė pelnė sidabro<br />
medalį, o Irenai Vaitkuvienei ir Jadvygai Lenkauskienei įteikti bronzos medaliai. Antanas<br />
Beržinskis 1983 m. tapo geriausiu rajono kombainininku. Jis kombainu SK-5 nuėmė derlių nuo<br />
616 sutartinių hektarų. Antanas Valtas garsėjo kaip rūpestingas grūdų sandėlio šeimininkas ir<br />
racionalizatorius. Mechanizatorius Pranas Valantis vienas nurovė 108 ha linų.<br />
„Kalba kolūkio radijas”, — šie žodžiai nuskambėjo Užlieknės kolūkiečių namuose 1983-jų<br />
liepą. Vakarinės radijo laidos — tai praėjusios dienos darbų įvertinimas. Vėliau radijas kažkodėl<br />
nutilo.<br />
Apie 1983 m. buvo užbaigta perkelti gyventojus iš vienkiemių į Užlieknės gyvenvietę.<br />
Nebeliko namų be elektros. Medžialenkėje pastatyta 220 vietų veršidė, pradėtas statyti 50 vietų<br />
vaikų lopšelis-darželis. Kaimo aplinka rūpinosi landšaftininkas Romualdas Misius. Geru žodžiu<br />
minimi tekintojai Alfonsas Pakamanis ir Antanas Montvydas, kalvis Valerijonas Znuotas,<br />
elektrikai Petras Liekis ir Jonas Barauskas, statybininkai Ignas Rimkus, Aleksas Šlaustas,<br />
Zigmas Končius, Antanas Žiulpa. 1984 m. Užlieknės kolūkio valdybos pirmininke išrinkta<br />
Zinaida Zarankienė.<br />
Ūkyje yra 2043 ha naudmenų, kurių 1341 ha — ariama žemė. Joje 48,9% sudaro javai.<br />
Įrengta 60 ha kultūrinių ganyklų. Bendras derlius iš viso 2230,4 t. kolūkio istorijoje toks derlius<br />
gautas pirmą kartą. Realizuota produkcijos už 1 860 032 rub. ir gauta 296 714 rub. pelno (turi<br />
būti 30% ). Kolūkyje buvo 300 kiaulių. Parduota valstybei — 308 t. mėsos.<br />
Iš 1100 respublikos kolūkių Užlieknė pagal pieno išmilžius iš karvės buvo ketvirtoje vietoje.<br />
Valstybei parduota 1377,9 t., primelžta 1354,3 t. pieno. Dvylika melžėjų primelžė daugiau kaip<br />
4000 kg pieno iš karvės. Irena Vaitkuvienė primelžė po 5616 kg, Adelė Žilinskienė — 5571 kg,<br />
Vanda Milieškienė — 5463 kg iš kiekvienos karvės. Irenai Vaitkuvienei už gerus rezultatus buvo<br />
suteikta galimybė nemokamai pailsėti Čekoslovakijoje.<br />
1984 m. kolūkyje buvo 263 dirbantieji. Laukininkystėje dirbo 74, gyvulininkystėje — 43 (18<br />
iš jų I ir II klasės gyvulininkystės meistrai), mechanizacijoje — 49, statybose — 35, remonto<br />
dirbtuvėse — 6, sargyboje — 8, valgykloje ir vaikų darželyje — 5, valdymo sistemoje — 43<br />
žmonės.<br />
Užlieknės kol<strong>ūkis</strong> įvykdė visus vienuoliktojo penkmečio (1981—1985 m.) gamybos bei<br />
produkcijos pardavimo valstybei planus. Gerai padirbėta ir 1985 m. Sustiprėjo ūkio finansinė<br />
būklė: gauta 345 tūkstančiai rublių pelno, 82 tūkstančiais sumažėjo trumpalaikių įsiskolinimų<br />
Valstybiniam bankui, ūkio rentabilumas sudarė 21,2 procento. Visi šie rodikliai geresni nei<br />
1984 m. Užliekniškiai didžiuojasi dideliais primilžiais. Vidutiniškai iš karvės gauta po 5103 kg<br />
pieno. Labiausiai pasižymėjo šios melžėjos: Vanda Milieškienė primelžė 5591 kg iš karvės, Irena<br />
Vaitkuvienė — 5486 kg, Adelė Žilnskienė — 5184 kg.<br />
Vanda Milieškienė tais metais buvo geriausia rajono melžėja ir tapo rajono<br />
„Penkiatūkstantininkių klubo” prezidente. Į šį klubą priimtos devynios (iš dvylikos) ūkio<br />
melžėjos.<br />
Deja, nemaža rodiklių kėlė nerimą. Palyginus su ankstesniais metais, sumažėjo visi gyvulių<br />
paros priesvoriai. Prastai prižiūrimos telyčios, iš pirmaveršių gauti primilžiai mažesni nei 230 kg.<br />
Aukšta produkcijos savikaina. Tik 15 tūkst. rublių tegauta iš daugiamečių žolių sėklininkystės.<br />
Anksčiau ši tradicinė ūkio šaka duodavusi iki 300 tūkst. rublių pelno. Iš hektaro prikulta po<br />
24 cnt. grūdų — beveik dešimčia centnerių mažiau negu 1984 m. Ne pelną, bet nuostolius atnešė<br />
linininkystė. Nepaisant minėtųjų blogybių, nusipelniusių kolūkiečių juostomis buvo padabinti<br />
143
veteranai Pranciškus Martinkus ir Antanas Valtas. Apdovanojimus gavo ir automašinos<br />
vairuotojas Vidmantas Maleras, mechanizatoriai Stasys Demulis, Valdemaras Ąžuolas, Algis<br />
Vaičius ir kiti.<br />
1985 m. duomenimis kolūkio bendras plotas — 3053 ha ariamos žemės. Užlieknės centrinė<br />
gyvenvietė yra 40 ha ploto. Gyvenvietėje yra artezinis šulinys, kuris duoda 7,5 m³ vandens per<br />
valandą.<br />
Kol<strong>ūkis</strong> turi gyvulių fermas Užlieknės, Medžialenkės ir Lėlaičių kaimuose, kurios yra iš<br />
dalies mechanizuotos. Medžialenkėje 1983 m. pastatyta 220 vietų veršidė. Fermose auginami<br />
galvijai ir kiaulės. Karvės vienos veislės — Lietuvos žalosios, kiaulės dviejų veislių — Lietuvos<br />
baltosios ir Landrasų hibridai.<br />
Už 300 m. nuo centrinės gyvenvietės yra 3 ha ploto technikos kiemas. Pastatyti septyni<br />
garažai importinei <strong>technika</strong>i laikyti. Kolūkyje taip pat yra vaismedžių sodas.<br />
1986 m. grūdų derlius buvo 1907 t., bulvių 360 t., linų 34 t. Primelžta pieno 1766 t., parduota<br />
valstybei 1800,4 t., pagaminta mėsos 288 t., parduota valstybei 351,4 t. Įsiskolinimas<br />
valstybiniam bankui pagal trumpalaikes paskolas — 440 tūkst. rub., pagal ilgalaikes paskolas —<br />
479 tūkst., bendrosios produkcijos gamyba už 1722 tūkst. rub., bendrosios pajamos — 935 tūkst.<br />
rub., grynosios pajamos — 426 tūkst., rub., ūkio rentabilumas — 27,314%.<br />
1986 m. už aplaidumą darbe, specialistų darbo kontrolės neužtikrinimą, piktnaudžiavimą<br />
kolūkio valdybos pirmininkei Z. Zarankienei pareikštas griežtas papeikimas ir skirta piniginė<br />
bauda. Nubausti kiti ūkiui vadovavę darbuotojai. Buvo nustatyta nemaža ūkio specialistų darbo<br />
trūkumų, aplaidumo, netvarkos. Priešingai negu minėtieji žmonės, Vytautas Šakys tais metais<br />
buvo darbščiausias kolūkio mechanizatorius.<br />
Iki 1987 m. ūkyje vyriausiu ekonomistu dirbo Zigmas Vilimas, kuris diegė pažangius<br />
gamybos būdus, kėlė ūkio ekonomiką.<br />
1986 m. ūkyje įsteigta savanorių gaisrininkų draugija (pirm. Z. Lopetaitienė), tačiau jau<br />
1987 m. kolūkyje nustatyta rimtų priešgaisrinės apsaugos trūkumų.<br />
1987 m. kolūkio bendras grūdų derlius buvo 2563 t., bulvių — 250 t., linų — 45 t.<br />
Įsiskolinimas valstybiniam bankui pagal trumpalaikes paskolas — 758 tūkst. rub., pagal<br />
ilgalaikes paskolas — 1144 tūkst. rub. Bendrosios produkcijos gamyba — už 1707 tūkst. rub.,<br />
bendrosios pajamos — 842 tūkst. rub., grynosios pajamos — 277 tūkst. rub., ūkio rentabilumas<br />
— 14%. Primelžta 1774 t. pieno, parduota valstybei — 1811,6 t., pagaminta 323 t. mėsos,<br />
parduota valstybei — 359,9 t. Ūkio finansinė-ekonominė būklė blogėjo.<br />
Vidutinė metinė fondų vertė (tūkst. rub.) 1986 1987<br />
Pagrindinių fondų 4838 5389<br />
Negamybinių fondų 1280 1280<br />
Iki 1987 m. kolūkyje buvo pastatyti šiuolaikiniai statiniai gyvulininkystei: 500 vietų kiaulidė,<br />
412 vietų karvių kompleksas, 200 vietų kiaulių vasaros stovykla, stacionarinė melžimo aikštelė,<br />
pieno surinkimo punktas. 1987 m. baigta karvidžių komplekso rekonstrukcija, kainavusi daugiau<br />
kaip vieną milijoną rublių. Čia išplėsta (iki 456 vietų) karvidė, šalia jos — naujas pagalbinių<br />
patalpų blokas. Senųjų karvidžių vietoje įrengtos veršiavimosi patalpos. Šalia pastatyta penkių<br />
tūkstančių tonų talpos mechanizuota mėšlidė, valymo įrenginiai ir kiti objektai. Statomi nauji<br />
gyvenamieji namai ir rekonstruojami seni pastatai.<br />
Užlieknės kolūkio statybos padalinyje, kuriam vadovauja sumanus inžinierius Stasys Šapas —<br />
35 statybininkai. Jie sudaro penkias statybos ir remonto brigadas. Stalius Albertas Kubilynas,<br />
san<strong>technika</strong>s Alfonsas Končius — nepakeičiami prie statybų.<br />
1988 m. kolūkio bendrosios pajamos sudarė 864 tūkst. rub., grynosios pajamos 302 tūkst.<br />
rub., įsiskolinimas valstybiniam bankui pagal trumpalaikes paskolas — 752 tūkst. rub., pagal<br />
ilgalaikes paskolas — 1420 tūkst. rub., ūkio rentabilumas siekia — 14,3%. Bendras grūdų<br />
derlius — 1742 t., bulvių — 168 t., linų sėmenų — 37 t., linų pluošto — 40 t., pašarinių<br />
šakniavaisių — 1250 t.<br />
Pelningiausia kolūkiui, kaip ir ankstesniais metais, buvo gyvulininkystė. Vien iš pieno buvo<br />
gauta 223 tūkst. rub. realizacijos pelno. Iš viso iš gyvulininkystės gauta 367 tūkst. rub. pelno, o iš<br />
144
augalininkystės — 83 tūkst. rub. nuostolio. Iš viso už produkcijos realizaciją gauta 386 tūkst.<br />
rub. pelno. Kolūkiui brangiai kainuoja vaikų darželio, butų ūkio, socialinių buitinių objektų<br />
išlaikymas. Per metus iš vaikų darželio, butų ūkio, pirties gauta 11 tūkst. rub. pajamų, tačiau<br />
išlaidos sudarė 95 tūkst. rub. Ilgalaikiai kreditai buvo imti statybos ir technikos įsigijimo<br />
išlaidoms dengti.<br />
1989 m. kolūkio bendras plotas buvo 3087 ha, žemės ūkio naudmenos — 2062 ha, ariama<br />
žemė — 1348 ha.<br />
1989 m. vasario 1 d. visuotiniame ataskaitiniame rinkiminiame kolūkiečių susirinkime<br />
kolūkio pirmininkė Zinaida Zarankienė Sąjūdžio iniciatyva buvo pašalinta iš kolūkio ir iš<br />
kolūkio valdybos pirmininkės pareigų. Per penkerius metus Z. Zarankienė visai sužlugdė ūkį.<br />
Rastas 47 tūkst. rub. trūkumas iš pagalbinių verslų, 86 tūkst. rub. dėl įvairių machinacijų. Ūkio<br />
įsiskolinimas valstybiniam bankui viršija 2 milijonus 300 tūkstančių rublių: pagal ilgalaikes<br />
paskolas — 1 mln. 612 tūkst. rub., pagal trumpalaikes paskolas — 733 tūkst. 530 rub.<br />
Užlieknės kolūkio pirmininku išrinktas Severinas Šemeta, gimęs 1947 m., TSKP narys, baigęs<br />
Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įsigijęs inžinieriaus-mechaniko specialybę. S. Šemeta<br />
pastaruoju metu dirbo kolūkio pirmininko pavaduotoju politiniam-masiniam darbui. Po metų dėl<br />
pablogėjusios sveikatos šių pareigų atsisakė.<br />
1990 m. Užlieknės kolūkio bendras plotas buvo 2993,5 ha, žemės ūkio naudmenos —<br />
2053,4 ha, ariama žemė — 1429,5 ha, miškai — 570,9 ha.<br />
Pieno primelžta 1471,7 t., parduota valstybei 1860,9 t. Mėsos parduota 375 t. Už bendrąją<br />
žemės ūkio produkciją gauta 1828 tūkst. rub.: iš augalininkystės — 583 tūkst. rub., iš<br />
gyvulininkystės — 1245 tūkst. rub. Parduota 746 t. augalininkystės produkcijos.<br />
Metai<br />
Primelžta<br />
pieno iš<br />
1 karvės,<br />
kg.<br />
Kolūkio rodiklių suvestinė lentelė<br />
Primelžta<br />
pieno<br />
iš viso,<br />
tonomis<br />
Pagaminta<br />
mėsos<br />
iš viso,<br />
tonomis<br />
Iš to<br />
skaičiaus<br />
kiaulienos,<br />
tonomis<br />
Gauta<br />
piniginių<br />
pajamų,<br />
tūkst. rub.<br />
Įsigyta<br />
technikos,<br />
tūkst. rub.<br />
1950 1364 87 9,6 1,4 23,4 0,3<br />
1952 928 62 8,8 1,2 12,7 0,9<br />
1953 1205 89 138 3,9 14,6 —<br />
1954 1090 904 7,1 1 33,6 0,5<br />
1955 990 85,2 14,2 13 28,2 1,7<br />
1956 1008 105,4 28 8,2 38,5 0,8<br />
1957 1008 222,7 19,6 11,7 40,7 0,5<br />
1958 1167 158 47,6 23,6 50,6 14,7<br />
1959 1979 270 88,3 37,9 88,1 5,3<br />
1960 1820 304 1,04 43 109 5,5<br />
1961 1340 253 73,5 29,7 101 0,6<br />
1962 1060 212 73,1 17,1 96,9 9<br />
1963 1234 295 85,5 27,5 13,4 10,9<br />
1964 1618 322 120,8 40,5 175,7 35,1<br />
1965 2072 412 107,1 46,3 239,4 4,1<br />
1966 2236 423 116 51 317,3 22<br />
1967 2742 548 135 72 421,5 29<br />
1968 2815 563 168 83 517,4 36<br />
1969 3305 571 183 92 623,5 28<br />
1970 3608 577 191,2 97 656,017 27<br />
1971 3194 530 214 89 787,4 42<br />
1972 3363 612 201 90 774,3 46<br />
1973 3303 649 173 83 779,3 69<br />
1974 3348 696 246 66 918,5 59<br />
1975 3502 830 224 82 1051,1 66<br />
145
Metai<br />
Primelžta<br />
pieno iš<br />
1 karvės,<br />
kg.<br />
Primelžta<br />
pieno<br />
iš viso,<br />
tonomis<br />
Pagaminta<br />
mėsos<br />
iš viso,<br />
tonomis<br />
Iš to<br />
skaičiaus<br />
kiaulienos,<br />
tonomis<br />
Gauta<br />
piniginių<br />
pajamų,<br />
tūkst. rub.<br />
Įsigyta<br />
technikos,<br />
tūkst. rub.<br />
1976 4034 996 217 — 1180,0 79<br />
1977 4154 1034 237 — 1228,9 60<br />
1978 4028 1035 244 — 1211,1 100<br />
1979 3885 1057 244 — 1222,0 81<br />
1980 3749 997 228 — 1150,9 77<br />
1981 3817 1000 217 — 1135,2 140<br />
1982 4270 ? ? ? ? ?<br />
1983 4847 ? ? ? 1739,5 ?<br />
1984 5085 ? ? ? 1860,0 ?<br />
1985 5103 ? ? ? ? ?<br />
1986 5026 1766 288 ? 2040 ?<br />
1987 4615 1774 323 ? 2280 ?<br />
Grūdinių kultūrų derlingumas<br />
Metai Cnt/ha<br />
1950 6<br />
1951 4,6<br />
1953 2,8<br />
1954 2,9<br />
1955 3,5<br />
1956 4,1<br />
1957 5,5<br />
1958 5,3<br />
1959 7,6<br />
1960 5,8<br />
1961 5,8<br />
1962 5,6<br />
1963 5,5<br />
1964 7,6<br />
1965 16,2<br />
1966 17,3<br />
1967 18,1<br />
1968 20,7<br />
1969 19,6<br />
1970 23<br />
1971 25,6<br />
1972 20,6<br />
1973 16,1<br />
1974 17,9<br />
1975 15<br />
1976 25,1<br />
1977 30,6<br />
1978 20,6<br />
1979 15,1<br />
1980 12<br />
1981 10,1<br />
1984 34<br />
1985 24<br />
146
Metai Cnt/ha<br />
1986 27,5<br />
1987 38,4<br />
1988 27,9<br />
1990 36,8<br />
1991 32,1<br />
Kitų kultūrų derlingumas cnt/ha<br />
1973 1981 1984 1986 1987 1988<br />
Bulvių ? 101 145 200 202 112<br />
Linų pluošto 1,8 1,5 ? 4,2 5,4 ?<br />
Kolūkio gyvulių skaičius<br />
1966/70 1980 1981 1986 1987 1990 1991<br />
Galvijų 270 832 900 1168 1260 1283 1296<br />
Kiaulių ? ? ? 435 514 469 208<br />
Kolūkio technikos skaičius<br />
1965 1970 1981 1982 1983 1985 1986 1987<br />
Kombainų 2 7 8 10 9 11 ? ?<br />
Traktorių 8 16 26 30 28 36 29 38<br />
Automašinų 4 8 ? 12 ? 23 15 14<br />
Po nepriklausomybės atkūrimo<br />
Užliekniškiai žemės ūkio reformas pradėjo dar kolūkiečiais besivadindami. O naujovių<br />
iniciatorius buvo jaunas ūkio agronomas V. Radvilas.<br />
Užlieknės kolūkyje susibūrė du žemės ūkio kultūrų auginimo kooperatyvai. Bent taip juos<br />
vadina patys žmonės. Stambesnysis — Domo Kesmino vadovaujamas, išsinuomavo 180 ha<br />
žemės. Kitas, susikūręs dar anksčiau V. Radvilo iniciatyva (tuomet dar vyr. agronomo),<br />
išsinuomavo 90 ha žemės.<br />
Geru derliumi pradžiugino jų auginamos kultūros. D. Kesmino kooperatyvas prikūlė po 40,5<br />
centnerių miežių iš hektaro. Tokio derlingumo nėra buvę kolūkio istorijoje. Panašiai derėjo ir<br />
V. Radvilos kooperatyvo miežiai, o kviečių jis prikūlęs per 50 centnerių iš hektaro. Gausus buvo<br />
ir vasarinio rapso derlius.<br />
1991m. kolūkiečių visuotiniame ataskaitiniame susirinkime kolūkio pirmininku išrinktas vyr.<br />
agronomas Virginijus Radvilas (dabar „Ingman Vega” prezidentas).<br />
1991m. bendras kolūkio plotas buvo 2989,5 ha, žemės ūkio naudmenos — 1505,9 ha, ariama<br />
žemė — 1472,5 ha, miškai — 559 ha. Pagrindinių priemonių ūkyje buvo už 16 238 tūkst. rublių.<br />
Gauta 4244 tūkst. rub. pelno: 8319 tūkst. rub. įplaukų, 4075 tūkst. rub. išlaidų. Pagaminta<br />
produkcijos už 4690 tūkst. rub. Valstybei parduota 287,2 t. mėsos, 1326,3 t. pieno. Kolūkyje jau<br />
buvo keturi augalininkystės kooperatyvai, septyni ūkininkai. Stipriausi ūkininkai — Irena ir<br />
Juozas Gerikos, kiti — tik pradedantys.<br />
1991-ieji metai laikomi oficialia kolūkio iširimo data.<br />
1992 m. Užlieknėje išsijuosę dirba matininkai. Atmatuojama žemė norintiems savarankiškai<br />
ūkininkauti. Tarp pretendentų labai daug nematytų, iš kitur atvykusių. „Tikriausiai, buvusių<br />
žemės savininkų vaikaičiai”, — spėliojo užliekniškiai.<br />
Pamažu kolūkio turtas buvo privatizuotas. Vieni ūkininkai pradėjo ūkininkauti savarankiškai,<br />
kiti ėmė burtis į ūkininkų bendrijas. Tokios bendrijos susidarė keturios: D. Kesmino ir<br />
V. Žalkausko vadovaujamos augino žemės ūkio kultūras, A. Montvydo — teikė technines<br />
paslaugas, B. Čirvinsko — teikė grudų sandėliavimo paslaugas. Per dešimtį metų visos<br />
bendrovės iširo. Ilgiausiai išsilaikė B. Čirvinsko vadovaujamas kolektyvas.<br />
1999 m. Telšių apskrities viršininko administracijos įsakymu patvirtintas Užlieknės<br />
kadastrinis vietovės žemės reformos projektas. Patvirtinus projektą, toliau buvo tikslinama,<br />
147
matuojama žemė, sudaromos bylos nuosavybei atstatyti. Tokiu būdu Užlieknės ūkininkai turi<br />
visus reikalingus dokumentus, įrodančius, kad žemė — jų nuosavybė.<br />
Griūvant kolūkiui ir ardantis bendrovėms būta daug nesutarimų, vaidų, pykčio, ypač dalijantis<br />
turtą. Panašiai atsitiko ir matuojant žemę savininkams. Žemės dalybos sukiršino daugelį<br />
kaimynų, giminaičius pavertė priešais. Laimingi išlipę iš šios balos sausi. Šiandien užliekniškiai<br />
verčiasi kaip kas išmano: kas ūkininkauja, kas dirba valdišką darbą ar uždarbiauja, o kas girtauja.<br />
Žinios apie kolūkius, surinktos remiantis kolūkių istorinėmis pažymomis / Pateikė Arūnas<br />
Dilbitis 2005 metais. — Tekste:<br />
„Svirkančių” kol<strong>ūkis</strong><br />
1949 metais Mažeikių apskrities Svirkančių apylinkėje buvo įsteigtas kol<strong>ūkis</strong> „Žalgiris”.<br />
Centras Kegrių kaimas.<br />
1950 metais buvo įsteigtas Akmenės rajonas ir kol<strong>ūkis</strong> priskirtas Akmenės rajonui.<br />
1963—1964 metais likvidavus Akmenės rajoną, kol<strong>ūkis</strong> „Žalgiris” Mažeikių rajono<br />
Svirkančių apylinkėje.<br />
1963 metais pakeistas kolūkio „Žalgiris” pavadinimas. Kol<strong>ūkis</strong> pavadintas „Svirkančiai”.<br />
Nuo 1964 metų kol<strong>ūkis</strong> Viekšnių apylinkės Kegrių kaime.<br />
Kolūkio 1949—1955 metų dokumentai neišsaugoti.<br />
„Vienybės” kol<strong>ūkis</strong><br />
1948 m. lapkričio mėn. 10 d. Akmenės rajono Viekšnių apylinkės Sovaičių kaimo smulkūs<br />
valstiečiai sukūrė kolūkį „Vienybė”. Kol<strong>ūkis</strong> turėjo amžinam naudojimui 662,42 ha žemės. Iš<br />
kurios ariamos 418 [dokumentuose skaičius parašytas neaiškiai: 410, 413 ar 418] ha. Kiemų —<br />
47, kolūkio narių — 31 [dokumentuose skaičius parašytas neaiškiai: 31 ar 81].<br />
1950 m. rugpjūčio mėn. 20 d. prie kolūkio prijungtas kol<strong>ūkis</strong> „Galybė”. Sustambintas kol<strong>ūkis</strong><br />
pavadintas „Vienybė”. Kolūkyje Sovaičių, Ašvėnų ir Meižių kaimai. Žemės iš viso 1262,46 ha,<br />
iš kurios ariamos — 834,71 [dokumentuose skaičius parašytas neaiškiai: 834,71 ar 334,71] ha.<br />
Kiemų — 141, kolūkio narių — 459.<br />
1952 metais prie kolūkio prijungtas kol<strong>ūkis</strong> „Švyturys”. Kolūkyje Sovaičių, Ašvėnų, Meižių,<br />
Rekečių kaimai ir dalis Marškonės kaimo. Žemės iš viso 1908,74 ha, iš kurios ariamos —<br />
1317,35 ha. Kiemų — 196, kolūkio narių — 599.<br />
1957 metais kol<strong>ūkis</strong> neteko Ašvėnų ir Meižių kaimų. „Vienybės” kolūkyje liko Sovaičių,<br />
Rekečių kaimai ir dalis Marškonės kaimo. Žemės iš viso — 954 ha, iš kurios ariamos — 401 ha.<br />
Kiemų — 64, kolūkio narių — 122.<br />
1960 metais kol<strong>ūkis</strong> „Vienybė” prijungtas prie kolūkio „Viekšniai”.<br />
Kolūkio 1948—1960 metų dokumentai išliko ne visi.<br />
„Raudonosios vėliavos” kol<strong>ūkis</strong><br />
1949 metų sausio mėnesį Mažeikių apskrities Palnosų apylinkės Daubiškių kaime buvo<br />
įsteigtas kol<strong>ūkis</strong> „Raudonoji vėliava”.<br />
1964 metų sausio 29 d. prie kolūkio prijungtas kol<strong>ūkis</strong> „Ašvėnai”.<br />
Kol<strong>ūkis</strong> „Virvytė”<br />
Akmenės rajono Gudų apylinkės kol<strong>ūkis</strong> „Virvytė” įsteigtas 1949 metais Mažeikių apskrities<br />
Viekšnių valsčiaus Gudų apylinkėje. Kolūkį aptarnavo Tirkšlių MTS mechanizatoriai. Kol<strong>ūkis</strong><br />
turėjo 740,88 ha žemės, iš jos ariamos — 564,41 ha. Kolūkyje buvo 68 kolūkiečių kiemai ir 116<br />
kolūkiečių.<br />
1952 m. kol<strong>ūkis</strong> prijungtas prie Julės Žemaitės vardo kolūkio.<br />
Plonis Vladas. Dargužiškių kaimas. — 2006. — Liep. 13. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
Mano kaap tievs? — Plonis Vincas. Kor upelė Triemiesiedis ein, pryš Mačių Juoną, anuo<br />
pusie kor. Dargužiškee vadinas. Mūsų ketursdešimt hektarų bovo žemės, a Mačiaus<br />
pėnksdešims. Bovo pas Pranauskį tada tik pirmuoji ta pradžiuos muokykla, čia pri Kapienų posės<br />
148
einont. Ka mus į Sibirą išvežė, ta bovo i pas mumis ta muokykla. Paskou mūso tuo klietį<br />
nugriuovė, internatą padarė, bovo pas Indriošką jau ta muokykla.<br />
Keree gyveno. Ketursdešim irgi, daug žemės bovo. Do vaikelee bovo. Ana našlie, kaap tėn<br />
bovo... Ana turiejo daug žemės, somdė vaikius. Dėl žemės tik ir išvežė. Ir anuos, i mumis, i<br />
Mačių. I padarė mažą kuolūkį. Vuo kuokėj tėn kuolūkee. Stribą kuokį padarė pirmininku. Kėtą<br />
— brigadnyku. Nieko anėi irgi negavo. Po du šimt gramų į darbadienį. Paskou sujungė į didėsnį<br />
pri Kapienų. Jug tada Tučee, „Artuojielis” i dar ontras bovo, a do, a trys tokėj atskėraa.<br />
Mamos bruolee bovo daa, Glodenee bovo tėn, vuo, už Kerienės netuolėi tėn. Ir anėi turiejo<br />
trisdešims, a daugiau, žemės. Tėn netuolėj daa gyveno tas Liemžis. O už Kerienės tuoliau<br />
Zigmonto Gluodenio bovo tuoks kaap zomats anuo rubežius padaryts.<br />
149
7.3. PRAMONĖ. VERSLAS. AMATAI<br />
Šiaulių ukės paroda // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 37. — Rugs. 13 (26).<br />
— P. 583. — Tekste: „Rugsėjo 3, 4 ir 5 dienomis Šiauliuose įvyko ukės paroda, surengta Šiaulių<br />
ukės draugijos. [...]. Viekšnių vartotojų draugija išstatė mašina namie austas žekes. Žekės austos<br />
iš musų linų, labai dailios ir nesvietiškai pigios. Puikių žekių pora 25 kap. Kaip matant visas tuoj<br />
ir išpirko. [...]. [Pasirašė:] Parodos lankytojas.”<br />
Viekšnių <strong>skyrius</strong> // Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjungos<br />
kalendorius-adresų knyga 1933 metams. — Kaunas. — 1933. — P. 91. — Tekste:<br />
„Viekšnių sk. įsteigtas 1932 X. 23 d. Nors šis miestelis ir nedidelis, tačiau lietuvių<br />
verslovininkų čia apsčiai esama. Skyrių suorganizuoti padėjo vietos inteligentai. Su ypatingu<br />
malonumu čia tenka pažymėti, kad net steigiamąjį susirinkimą atidarė ir gražiai susirinkusius<br />
pasveikino gerbiamas vidurinės mokyklos direktorius p. J. Sliesoraitis. Skyriaus valdyba<br />
sudaryta iš šių asmenų: A. Spingis — pirmininkas, J. Sliesoraitis — iždininkas ir J. Gelžinis —<br />
sekretorius. Skyrius, kad ir jaunas, bet jau nemaža yra nuveikęs. Ypač uoliai platinamas<br />
„Verslas” ir varoma propaganda organizacijos reikalu.” Yra valdybos narių nuotrauka.<br />
Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjungos kalendorius-adresų knyga 1933<br />
metams. — Kaunas. — 1933. — P. 148—149. — Tekste:<br />
Avalynės dirbtuvės: Baranauskas Juozas — Bažnyčios g., Vaseris Martynas — Malūno g. 7.<br />
Betono dirbtuvės: Rimkus Arūnas — Ligikių km. Įvairių rūšių cemento, plytų, šulinių ir tiltų<br />
gamyba. Elektro<strong>technika</strong>i: Lipnickis Juozas. Foto — keramikos dirbtuvės: Kinčinas Jonas —<br />
Stoties g. 22. Laikrodininkai: Pocius Simas — Mažeikių g. 84. Odų dirbtuvės: Brikas Jonas —<br />
Papilės g. Pakinktų dirbtuvės: Ružauskas Simas — Bažnyčios aikštė 19. Puodų dirbtuvės:<br />
Geležinis Juozas — Vytauto g. 29, Urvikis T. ir Spingis A. — Puodų g. 3. Saldainių fabrikai:<br />
„Kaimas” — savininkas Jonas Valiulis — Vytauto g. 36, tel. 41. Grietininiai saldainiai. Stalių<br />
dirbtuvės: Kaminskas Stasys — Akmenės g., Virkutis Jonas — Stoties g. 26. Dailidė,<br />
statybininkas. Vilnų karšyklos: Bružas Adomas — Bažnyčios g. 7.<br />
Šalčius P. Kooperacija Lietuvoje: Bendra apžvalga ligi 1937 m. — Kaunas, 1937. — P. 29. —<br />
Tekste: Kooperatinė pieninė Viekšniuose.<br />
Tamošaitis A. Žemaitijos namų darbo audiniai, jų menas ir darbščios audėjos // Amatininkas.<br />
— Kaunas, 1937. — Nr. 13/14. — P. 195—196. — Tekste: Viekšniškės audėjos p. Jonkaitė ir p.<br />
Liaugminaitė.<br />
Kenstavičius Ant[anas]. Viekšniai seniau ir dabar // Verslas: Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). —<br />
Liep. 16. — VI metai. — P. 2. — Tekste:<br />
Apie Antaną Spingį: „Jis, kitų Amerikoj gyvenančių viekšniškių padedamas, įsteigė pirmą<br />
visam apskrity viešą biblioteką — skaityklą.” [...]. „Lietuviams versluose pirmus ledus pralaužė<br />
Vilčikauskai, Urvikiai, Pundzius, Lungiai, Sakalauskai ir kt. Savo laiku buvo pagarsėjusi ne tik<br />
apylinkėje, bet ir visoje Lietuvoje kooperatinė vartotojų b-vė „Ąžuolas”, kuri kaip ir daugis mūsų<br />
kooperatyvų trukšmingai bankrutavo, įtraukdama į bėdą daugel žmonių. [...]. Galima tvirtinti,<br />
kad molio gaminių — indų gamyba Lietuvoje prasidėjo ir paplito tik iš Viekšnių. Tos rūšies<br />
dirbtuvių Viekšniuose priskaitoma 6. [...]. Viekšniuose yra keletas lentpiūvių, iš jų pažymėtinos<br />
Norkaus ir Požerskio. A. Bružo ir sūnų vadovaujama vilnų karšykla ir verpykla turi išsidirbusi<br />
savo vardą. [...]. Savo laiku vietos pramon. J. Brika buvo pradėjęs statyti elektros stotį, bet<br />
kažkas jam sukliudė darbui įpusėjus. [...]. Dar tik laimė, kad pastaraisiais metais tapo nutiestas<br />
tarp stoties ir miestelio plentas. [...]. Viekšnių apylinkės tiesiog pasakiškos, miškai, upės, gražūs<br />
vaizdai. Vargu bau Lietuvoje rasis kur gražesnių vietų.”<br />
150
Spingis Antanas. Viekšnių „Verslo” n-rį išleidžiant // Verslas. — 1937. — Nr. 29—30 (283—<br />
284). — Liep. 16. — Tekste:<br />
„Skyrius Viekšniuose įsteigtas 1932 m. spalių mėn. 23 d. Skyriaus steigimo mintis man kilo<br />
tuoj grįžus iš Amerikos ir pradėjus kitur lietuviams verslininkams organizuotis. Pasikalbėjęs su<br />
vietos tuometiniu vidurinės mokyklos direkt. p. J. Sliesoraičiu ir kit., gavau padrąsinimo ir<br />
ėmiaus darbo. Į steigiamąjį susirinkimą atėjo per 40 įvairių profesijų verslininkų bei svečių.<br />
Susirinkimą atidarė p. Sliesoraitis. [...]. Susirinkime prisirašė 30 narių, liko įsteigtas <strong>skyrius</strong> ir<br />
išrinkta valdyba, kuri pareigomis pasiskirstė taip: Pirmininku A. Spingis, iždininku J. Sliesoraitis<br />
ir sekretoriumi J. Geležinis. [...]. Šiuo metu Viekšniuose lietuviams jau priklauso: kolonialių<br />
prekių krautuvių — 11, manufaktūros krautuvių — 2, kepyklų — 4, molinių indų d-vių — 4,<br />
lentpiūvių — 2 ir visi esami restoranai perėjo į lietuvių rankas. Be to, kaimuose apie 15 įvairių<br />
krautuvių ir miestely įvairių smulkių dirbtuvėlių ir didelis skaičius amatininkų. [...]. Taip pat buv.<br />
valsčiaus viršaičiui E. Gyliui, kuris miestelio gyvent. buvo susilaukęs simpatijos, tenka priskirti<br />
nemažos reikšmės. Jo buvimo metu aptvarkytas Viekšnių miestelis, išgrįstos baluojančios gatvės,<br />
aptvarkyti šalygatviai, tvoros, sutvarkytos iškabos ir kit. P[onas] N. Daleckas, vietos policijos<br />
viršininkas, savo simpatija lietuviams verslininkams tikrai vertas viešos padėkos. [...]. Kuriantis<br />
nepriklausomai Lietuvai, davė apie 100 savanorių kūrėjų. Pirmąjį būrį savanorių iš 70 žmonių į<br />
Telšių komendantūrą 1919 m. balandžio mėn. 8 d. išlydėjo dabartinis šaulių būrio vadas, atsargos<br />
viršila Kazys Pocius.” Autorius mini karininkus Gaudėšį, Mačių, Vaičių, Kugrį.<br />
Adomas Bružas. Viekšniai, Putvinskio gatvė 8 ns. Motorinė vilnų karšykla ir verpykla.<br />
Įmonė įsteigta 1892 m. darbas atliekamas greitai, sąžiningai ir pigiai // Verslas: Savaitinis<br />
lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—<br />
284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Karolis Ceizaris. Viekšniai, Puodininkų g-vė 5 ns. Šaltkalvio dirbtuvė. Taiso: įvairių mašinų<br />
motorus, garo katilus, atlieka visus geležies gręžimo ir tekinimo darbus ir kt. Darbą atlieka greit,<br />
gerai ir pigiai // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis.<br />
— 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
Stepas Dainius. Viekšniai, Vytauto g-vė 27 ns. Vyrų, civilių ir kariškų rūbų siuvėjas //<br />
Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Raimondas Kaktys. Viekšniai, Mažeikių g. 33 ns. Kalvis ir paminklų tvorelių bei geležinių<br />
tvorų meisteris // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų<br />
laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
Jonas Kinčinas. Viekšniai, Dariaus-Girėno g. Senas, prityręs laikrodininkas ir fotografas //<br />
Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
E. Liniovas. Viekšniai, Mažeikių gatvė. Akmens paminklų dirbtuvė. Mokėsi meisterio amato<br />
ir dirbo užsieny. Darbas gražus, kainos pigios. Didelis pasirinkimas įvairių paminklų // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Pranė Lungienė. Viekšniai, Dariaus-Girėno 9. Vyrų, moterų rūbų ir kojinių mezgėja //<br />
Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
151
Pranas Mauragas. Viekšniai, Turgaus 17. Kirpimo salonas // Verslas: Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). —<br />
Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Juozas Mažukna. Restoranas „ŪKININKAS”. Viekšniai, Turgaus gatvė 11 ns. Įvairūs<br />
užkandžiai, pasirinkimas geriausių vietinių gėrimų, geras ir greitas patarnavimas. Radio muzika<br />
// Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Pranas Munius. Restoranas „RAMBYNAS”. Viekšniai, Tirkšlių g-vė 3 ns. // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Feliksas Norkus. Viekšniai, Dariaus-Girėno g-vė 23. Moderniška lentpiūvė. atliekami įvairūs<br />
piovimai, obliavimai, špuntavimai, stogams lentelių gamyba ir kt. Darbas atliekamas gerai,<br />
skubiai ir pigiai. Prašome įsitikinti // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. —<br />
[Reklaminis skelbimas].<br />
Pirmoji Žemaičių saldainių dirbtuvė „KAIMAS”, įsteigta 1928 metais. Gamina įvairių<br />
rūšių aukštos kokybės grietinės saldainius. Savininkas Jonas Valiulis. Viekšniai, Vytauto g. 40 nr.<br />
Kainos pigios, užsakymai pildomi greitai // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI<br />
metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Aug. Pundziaus karstų dirbtuvė. Viekšniai, Vytauto g-vė, įėjimas iš Dargio kiemo //<br />
Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Afemijos Rimkienės kirpykla. Darbas atliekamas gerai, higieniškai ir švariai. Viekšniai,<br />
Dariaus Girėno g-vė 9 ns. // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. —<br />
[Reklaminis skelbimas].<br />
Domas Stonkus. Viekšniai, Biržų g-vė 5. Kalvis, baigęs arklių kaustymo kursus // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Ignas Šeputis. Viekšniai, Akmenės g-vė 3 ns. Restoranas. Veikia nuo 1911 m. // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Klemas Taujenis. Viekšniai, Bažnyčios 8. Kepykla ir arbatinė. Prityręs ir geras kepėjas.<br />
Skyrius: Akmenės g. 10 ns. // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. —<br />
[Reklaminis skelbimas].<br />
Pranas Vaikasas. Viekšniai, Turgaus aikštė. Mėsinė. Senas ir prityręs mėsininkas. Gaunami<br />
kumpiai, dešros ir kit. // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų<br />
laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
Petras Vėžauskas. Viekšniai, Turgaus g-vė 17 ns. Restoranas. Įvairūs užkandžiai ir<br />
Br. Šadauskų alus // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų<br />
laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
152
Juozas Vilčikauskis. Viekšniai, Turgaus g-vė 17. Kepykla ir arbatinė // Verslas: Savaitinis<br />
lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—<br />
284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Ponui Viekšnių valsčiaus Viršaičiui. Juozo Aleksandravičiaus, gyv. Viekšniuose, Turgaus<br />
aikštė 36 ns. PRAŠYMAS. — 1937 07 29. — Tekste:<br />
„Mano kaimynas Orelis RIBAS, Viekšniuose, Ugniagesių g-vėj 3 ns. savo laiku įrengė odų<br />
dirbtuvėlę, kurioje išdirbdavo avikailius. Po kiek laiko odų dirbtuvėlę perėmė jo sūnus Notelis<br />
RIBAS ir pradėjo išdirbinėti platesniu mastu ir odas. Tokios dirbtuvės įrengimas veik miesto<br />
centre, prie apgyventų vietovių yra nepageidaujamas dėl sekančių priežasčių:<br />
Kaimyniniai su odų dirbtuve man priklauso: Turgaus aikštėje 36 ns. gyvenamas namas, kur<br />
patsai gyvenu ir laikau vaistinę, Ugniagesių gatvėje gyvenamas namas (nr. 5), kurio butus<br />
išnuomoju nuomininkams ir kuris, namas randasi vos apie 6 mtr. nuo odų d-vės, ir Ugniagesių<br />
g-vėje 9 ns. žemės sklypas, ant kurio negaliu statyti namą, nes yra netoli dirbtuvės ir iš kurios<br />
gaunasi suterštas oras. Dėl šios kaimynystės aš ir mano gyventojai, o taipogi ir apylinkės<br />
gyventojai yra priversti naudotis suterštu oru. Mano, kaipo vaistininko profesija reikalauja būti<br />
arti namų, prie vaistinės ir todėl aš negaliu pasinaudoti tyru oru, nes vaistinėje oras užterštas<br />
vaistais, o atidarius langą arba išėjus sodnan gaunamas užterštas oras iš minėtos dirbtuvės. Be to,<br />
dėl gyvenamo namo, esančio Ugniagesių g-vėj vos 6 mtr. atstume nuo d-vės aš turiu ir<br />
medžiaginių nuostolių, nes tame name nenori gyventi kiek daugiau pasiturį žmonės ir todėl<br />
numušęs buto nuomos mokestį išnuomavau neturtingiems žmonėms, kurie dėl neturtingumo<br />
gaudami pigia kaina butą nuomon kenčia d-ve teršiamą orą ir jame gyvena. Tame name gyvena<br />
Stančiko, Bortelio ir Praspaliausko šeimos su mažamečiais vaikais, kurie būdami brendimo<br />
metuose verčiami naudotis užterštu oru, kas be abejo kenkia jų sveikatai.<br />
Notelis RIBAS neprisilaiko net paprasčiausios švaros taisyklių, būtent: a) užterštą dirbtuvėje<br />
ir dvokiantį vandenį leisdavo į mano žemę, tik man supylus pylimą pavyko tą vandenį pakreipti<br />
kita tekme nuo savo žemės, tačiau už pylimo sienų, jo pusėje vanduo kiek užsilaiko ir kita dalis<br />
nuteka tiesiog į Ugniagesių gatvę, kurią žmonės naudoja praėjimui prie savo namų ir į<br />
visuomenės pirtį; b) odų gabalus ir kitas atmatas sumeta į atidengtą dėžę, kur vykstąs puvimo<br />
procesas sudaro nepakenčiamą dvokimą, užlaiko spiečius mūselių, kurios aplanko mane, mano<br />
nuomininkus ir kitus apylinkės kaimynus, kurių tarpe Klafas, gyv. Ugniagesių g-vė N. 8. laiko<br />
mėsinę, ir c) odas ir kailius džiovina lauke, kieme ir jei džiovina dirbtuvėje ant viršaus, tai<br />
atidaro langus ir duris iš kur suterštas oras vėju plačiai išnešamas po apylinkę.<br />
„Gyvulinių žalių produktų sandėliams ir perdirbimo įmonėms veterinarijos sanitarijos<br />
priežiūros taisyklėse” (Vyr. žin. 539 ns. eil. 3751) nustatyta, kad tokios dirbtuvės turi būti<br />
pastatytos nuošaliose neapgyventose vietose ir esamos apgyventose — perkeltos kitur. Notelio<br />
RIBO odų dirbtuvė neatbūtinai keltina kitur, nes jos negalima suremontuoti ir įrengti taip, kad<br />
būtų pašalinti visi trūkumai ir apsaugotų mane ir mano kaimynus nuo teršiamo oro.<br />
Pranešdamas Tamstai apie aukščiau pasakytą, prašau neatsakyti šį mano prašymą priimti<br />
domėn ir daryti žygių, kad Notelio RIBO odų dirbtuvė būtų uždaryta ir perkelta kiton,<br />
nuošalesnėn ir neapgyventon vieton. Paskutiniu laiku Notelis RIBAS be leidimo ir plano pradėjo<br />
savo dirbtuvę „tvarkyti” ir plėsti. Perkeliant dirbtuvę kitur sutinku materialiai padėti. 1937 m.<br />
liepos mėn. 29 d.”<br />
Audimo staklės: Nuotrauka ir tekstas // Amatininkas. — Kaunas, 1937. — Rugs. 15. —<br />
Nr. 17 (159). — P. 233. — Tekste: „Čia matome mechanines audimo stakles, kurias pas mus<br />
gamina Viekšnių miestelio stalius K. Prišmontas. Jo darbas žinomas visoje Lietuvoje.”<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Deklaracija apie pajamas vežiko, esančio Viekšniuose, Mažeikių g-vė Nr. 26. Už laiką nuo<br />
1941 m. sausio mėn. 1 d. ligi 1941 m. birželio mėn. 1 d. Pavardė: Šiši. Vardas: Govša. Tėvo<br />
vardas: Šajas. Gimimo metai: 1900. Gauta brutto pajamų: 1300 rb. Gauta brutto pajamų iš namo<br />
153
iki š. m. kovo mėn. nacionalizacijos: 60 rb. Viso pajamų: 1360 rb. Padaryta išlaidų, susijusių su<br />
pajamomis: 1200 rb. Grynos pajamos: 160 rb. Mokėtojo parašas [...]. 1941 m. birželio mėn. 14 d.<br />
// Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000 metų sausio mėnesį ardant<br />
savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). — Pateikė: Antanas Sidabras.<br />
Deklaracija apie pajamas vežiko, esančio Viekšniuose, Mažeikių g-vė Nr. 26. Už laiką nuo<br />
1941 m. sausio mėn. 1 d. ligi 1941 m. birželio mėn. 1 d. Pavardė: Vigoderis. Vardas: Hiršas.<br />
Tėvo vardas: Mauša. Gimimo metai: 1912. Gauta brutto pajamų: 1300 rb. Viso pajamų: 1300 rb.<br />
Padaryta išlaidų, susijusių su pajamomis: 1200 rb. Grynos pajamos: 100 rb. Mokėtojo parašas<br />
[...]. 1941 m. birželio mėn. 14 d. // Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000<br />
metų sausio mėnesį ardant savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). —<br />
Pateikė: Antanas Sidabras.<br />
Trys Prano Požerskio deklaracijos apie pajamas, rašytos 1941-06-15. — Tekste:<br />
Deklaracija apie pajamas iš lentpiūvės, esančios Viekšnių mieste Laižuvos g. 12. Už laiką nuo<br />
1941 m. sausio mėn. 1 d. ligi 1941 m. birželio mėn. 1 d. Pavardė: Požerskis. Vardas: Pranas.<br />
Tėvo vardas: Stasys. Gimimo metai: 1879 m. Nuo 1941 m. sausio 1 d. iki gegužės 15 dienos<br />
buvo pajamų 520 rb. Nuo gegužės 15 d. lentpiūvė nacionalizuota. Viso pajamų: 520 rb.<br />
Darbininkams išleista: 1200 rb. Darbininkai išlaikyti ūkio darbais. Mašinų remontui ir tepalams:<br />
200 rb. Viso išlaidų: 1400 rb. Išlaidų pasidarė daugiau, todėl [...] darbo nebebuvo, o darbininkus<br />
reikėjo išlaikyti ūkio darbais. [...].<br />
Deklaracija apie pajamas iš namo, esančio Laižuvos g. Nr. 12: Namą apgyvenome patys, todėl<br />
pajamų jokių nebuvo. [...].<br />
Deklaracija apie pajamas iš namo, esančio Viekšniuose Dariaus ir Girėno g. Nr. 38:<br />
Nuomininkas Joniuškis mokėjo į mėnesį 6 rb. Švažas mokėjo į mėnesį 6 rb. Ir Barvidienė, kuri<br />
nuomos nemokėjo. Nuo kovo mėn. 1 dienos namas nacionalizuotas. Per du mėnesius pajamų<br />
buvo: 24 rb. // Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000 metų sausio mėnesį<br />
ardant savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). — Pateikė: Antanas<br />
Sidabras.<br />
Inž. M. Pavyzdingai atstatoma įmonė Sontekliuose: [Vandens malūnas] // Mažeikių tiesa<br />
(LKP(b) Mažeikių apkomo ir apskr. vykd. k-to organas). — 1945. — Spal. 8. — Nr. 37. —<br />
Tekste:<br />
„Pavasarį, lankantis Sonteklių malūne, gavosi liūdnas vaizdas. Reikėjo tik laukti diena po<br />
dienos visiško malūno sugriuvimo. Tokio didelio pajėgumo malūne vos sukosi tik vienos<br />
girnelės, sumaldamos į parą tik 350 kg., transmisijos ašis sukalta su blėka, judėjo tratėdama, o<br />
turbina dirbo kaip jai patiko, tabaluodama į visas puses. Trobesiai buvo dangumi kloti ir ant šono<br />
pakrypę ruošėsi sugriūti. [...]. Paskyrus nauju vedėju drg. Damulį, reikalai smarkiu tempu<br />
pradėjo taisytis. [...]. Pirmiausia sutvarkė turbiną, taisyklingai sumontuodamas kaušus, ilgai<br />
ieškojęs, surado vienoj sugriautoj įmonėj tinkamą transmisijos ašį, atgabeno į malūną. [...].<br />
Buvęs vedėjas Klevinis nesugebėjo apsaugoti malūno dinamos ir leido išvežti, o drg. Damulis<br />
surado kitą dinamą, pats ją įrengė ir įmonė dabar turi šviesą, tuo galėdama dirbti ištisą parą. Visai<br />
sudilusioms girnoms surado reikalingos medžiagos ir greitu laiku bus apliedintos naujos girnos.<br />
[...]. Ten pat malūne yra zeimeris ir skiedrom drožti mašina. [...]. Sonteklių malūnas aptarnauja<br />
Vegerių, Akmenės, Laižuvos ir Viekšnių valsčių didelę apylinkę.”<br />
Ercupas A. Ir durpyne verda darbas // Pergalės vėliava. — 1960. — Rugpj. 17. — Tekste:<br />
„Viekšnių” kolūkio durpynas [Burokės pelkėje, Burokiškėje]. Pirma darbo vasara. Presą<br />
pagamino Juozas Baltutis.<br />
Plastininas M. Viekšniai šiandien // Vienybė. — 1965. — Rugpj. 24.<br />
154
Vaidotas K. Viekšnių kontrastai // Vienybė. — 1965. — Spal. 5. — Tekste: Buitinis<br />
aptarnavimas. Batsiuviai Juozas, Stasys, Benas Kukštai, Pranas Stančius, Augustinas Glodenis.<br />
Siuvėjai.<br />
Urbienė Amelija. Puodininkai Viekšniuose 1969 metais // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 1// VVB, VM. — P. 31. — Tekste: Puodų dirbtuvės: Gordono salėje ir Šij<br />
Michel („Šikio”) Vytauto gatvėje. Puodininkai: Mockus Romualdas, Mockus Stasys, Pakalniškis<br />
Jokūbas, Pukinskis Leonas, Šliažas Aloyzas („Lizis”), Vilimas, Vilimienė. Glazūravimo meistrai:<br />
Giedraitė Juzė (dekoruotoja), Ramanauskaitė-Šliožienė, Skerstonaitė. Degikai: Balvočius, Ūdra,<br />
Vainauskienė.<br />
I. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai / Žinias surinko 1969 ir 1972 metais<br />
Amelija Urbienė iš Viekšnių miestelio gyventojų: 1. Alsaitės-Blažienės, apie 55 m. 2. Balsienės-<br />
Švažaitės Emilijos, apie 70 m. 3. Erlickio Jono, gim. 1896 m. 4. Erlickienės Pranės, apie 80 m.<br />
5. Lengvenienės Stasės, gim. 1915 m. 6. Lengvenio Vinco, gim. 1907 m. 7. Praspaliauskienės<br />
Emilijos, gim. 1910 m. 8. Praspaliauskio Juozo, gim. 1904 m. // Urbienė Amelija.<br />
ETNOGRAFINIAI APRAŠAI. Aplankas Nr. 1 // Aplankas yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių<br />
muziejuje. — Tekste:<br />
Miestelio planas. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai. Viekšnių miestelio<br />
amatininkai. Viekšnių miestelio verslininkai. Prekybininkai. Supirkinėtojai.<br />
Bagamazninkai. Alinės. Arbatinės. Traktieriai. Viešbučiai. „Bardakas”. Įmonės, gamyklos,<br />
dirbtuvės. Įvairūs verslai. Kas dar buvo Viekšnių miestelyje. 1969 metais puodininkai<br />
Viekšniuose.<br />
I. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai<br />
Viekšniai — Žemaitijos miestelis Akmenės rajone, pusiaukelėje tarp Mažeikių ir Sen.<br />
Akmenės (iki Mažeikių 16 km, iki Sen. Akmenės 15 km). Pro pat miestelį teka Venta. Iki<br />
geležinkelio stoties 3 km.<br />
Viekšniai iš seno garsūs savo puodais. Kada ir kas pirmasis pradėjo dirbti puodus, niekas<br />
nežino ir neatsimena. Miestelyje visada yra buvę ir dabar tebėra aibės amatininkų ir visokių<br />
visokiausių verslininkų. Viekšnių žemaitis — išradingas ir verslus kaip žydas, sumanus ir<br />
apsukrus kaip čigonas: moka kapeiką iš nieko išsunkti. Pvz. po 1914 metų karo miestelio šiaučiai<br />
pradėjo siūti drabužinius batus aparų padais; tuojau pat atsirado meistrų, kurie ėmėsi medinius<br />
kulniukus batams dirbti. Nebuvo krautuvėse rinolų (naktinių puodų), jų Viekšnių puodininkai<br />
pridirbo visokių visokiausių — pirk jeigu tik reikia. Po šio paskutiniojo karo — šerinkos badas.<br />
Tuoj visos miestelio audėjos ėmėsi austi šerinką. Atsirado žmonių, kas pristatinėjo audėjoms<br />
bovelną, ašutus. (Šerinka — ašutinė, kurią deda į kostiumo atklastus). Visi patenkinti: ir audėjos,<br />
ir ašutų pristatinėtojai, ir kriaučiai, ir tas, kuris kostiumą siūdinasi. Uždirba visi. Arba vėl: dabar<br />
krautuvėje gali gauti bulbėms skusti peiliuką (skuteklį) tik dešiniarankis, o jeigu nueini ant<br />
turgaus ir perki skuteklį, tavęs meistras taip ir paklausia: „Katra ranka tamsta bulbes skuti: dešine<br />
ar kaire?” ir gauni skuteklį, kokio tau reikia. Žinoma, peiliukas nėra toks dailus, kaip krautuvinis,<br />
bet aštresnis ir tau patogus.<br />
Viekšnių miestelyje<br />
ūkių (kiemų) — 401<br />
gyventojų — 1918<br />
Viekšnių ūkininkų<br />
ūkių (kiemų) — 12<br />
gyventojų — 106<br />
Fermos kaimas<br />
ūkių (kiemų) — 22<br />
gyventojų — 149<br />
Pagal 1923 m. Lietuvos gyventojų surašymą<br />
155
Pakalupės kaimas<br />
ūkių (kiemų) — 27<br />
gyventojų — 144<br />
Valsčiuje<br />
ūkių (kiemų) — 1643<br />
gyventojų — 10549<br />
1766 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 274 žydai.<br />
1847 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 1120 žydų.<br />
1897 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 1646 žydai.<br />
Iš viso gyventojų 2951.<br />
(Iš „Jevreiskaja Encikl.” V tomo, s. v. „Viekšnia”).<br />
Šiame apraše surašyti Viekšnių m. amatininkai ir verslininkai, gyvenę ir dirbę prieš 1914 m.<br />
karą ir po 1914 m. — iki 1941-43 metų. Kai kurie tebedirba ir 1972 m.<br />
1. Audėjos<br />
VIEKŠNIŲ MIESTELIO AMATININKAI<br />
1. Hintendorfienė (Aloyzo žmona) audė nuo 1930 m.<br />
2. Jankutė Pranė (gim. 1900 m.) audžia nuo 1931 metų. Dabar (t. y. 1972 m.) audžia tik<br />
mažosiomis staklėmis, nes didžiosiomis staklėmis audžiant reikia išsiimti patentą. Audžia<br />
divonus, staltieses, rankšluosčius, takus ir kt. Gyvena Vytauto g.<br />
3. Kugraitė, gyvena Papilės g. Audžia skudurinius takus.<br />
4. Plonienė (gim. 1881 m.) pradėjo austi nuo 1921 metų ir audė ligi 1970 m. Audė staltieses,<br />
divonus ir kt. Gyvena Vytauto g.<br />
5. Racaitė Barbora, gyv. Stoties g. Audė nuo 1920 metų divonus plačiosiomis staklėmis.<br />
6. Repšaitė Veroninka audė po 1920 m. Audė milus, divonus.<br />
7. Rupkaitės Marija ir Antanina, gyv. Mažeikių g. Pradėjo austi 1937 m. Audžia kapas,<br />
staltieses, divonus, rankšluosčius ir kt. (1972 m. audžia tik Marija Rupkaitė, gim. 1900 m.).<br />
8. Liaugminaitė, gyv. Užbravarėse (Viekšnių m. dalis). Audžia po 1920 m. Dabar audžia<br />
plačiosiomis staklėmis. Audžia divonus, vilnones (skaras), staltieses, kapas ir kt.<br />
2. Batsiuviai<br />
1. Čeričinskis (mirė 1968 m.). Dirbo po 1920 m. Gyveno Akmenės g.<br />
2. Gedžius (miręs), dirbo po 1920 m., gyveno Akmenės g.<br />
3. Gelžinis (miręs), dirbo po 1920 m., gyveno Stoties g.<br />
4. Giedra (miręs), dirbo po 1920 m., gyv. Akmenės g.<br />
5. Kackis (miręs), dirbo po 1914 m., gyv. Pirties g.<br />
6. Kaplanas (miręs), dirbo po 1914 m.<br />
7. Koukštas, gyvena prie malūno.<br />
8. Kokštas Benė, gyv. Tilto g., 1969 dirbo artelėje.<br />
9. Koukštas Juozas, gyv. Stoties g., nuo 1969 m. pensininkas.<br />
10. Krutinis Aleksas, 1969 m. tebedirbo.<br />
11. Krutinis Jonas, 1969 m. dirbo tik medpadžius.<br />
12. Laucevičius, gyv. Vytauto g., dirbo nuo 1920 m. (miręs).<br />
156
13. Mažiekis Albinas (miręs).<br />
14. Pundzius (medkojis) — 1969 m. tebedirbo, mirė 1971 m.<br />
15. Rimavičius, gyv. Stoties g., nuo 1972 m. pensininkas.<br />
16. Skunsmonas Robertas, gyv. Akmenės g., dirbo nuo 1930 m., mirė 1968 m.<br />
17. Stonys Jonas, dirbo prieš 1914 m., gyv. Akmenės g., mirė po 1930 m.<br />
18. Šišnickis (miręs 1969 m.).<br />
19. Visminas Benė, dirbo nuo 1925 m., (miręs).<br />
20. Šliažas Antanas, gyv. Vytauto g., 1972 m. tebedirbo.<br />
21. Visminas Juozas, gyv. Vytauto g., dirbo prieš 1914 m., 1970 m. tebedirbo, 1972 m.<br />
nebedirba.<br />
22. Zalepūga, dirbo nuo 1923 m., gyv. Stoties g. (miręs).<br />
23. Deniušis, dirbo prieš 1914 m. (miręs).<br />
24. Bagdonas — dirbo Kaplano batų dirbtuvėje.<br />
3. Daržovių augintojai<br />
1. Ševelis (žydas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 metus.<br />
2. Maša „Vagurklininka” — prieš 1914 m.<br />
4. Dročiai<br />
1. Buožis Dominykas, dirbo nuo 1918 m. (miręs).<br />
2. Balčiūnas.<br />
3. Vilkas (tebedirba).<br />
5. Fotografai<br />
1. Kinčinas Jonas, gyv. Stoties g., dirbo nuo 1920 m.<br />
2. Barkus, gyv. Puodininkų g., dirbo po 1920 m.<br />
6. Glazūros meistrai<br />
1. Veisis Vincas, gyv. Puodininkų g., dirbo prieš 1914 m.<br />
2. Lengvenis Vincas, gyv. Vytauto g., dirbo nuo 1935 m., dabar pensininkas.<br />
3. Taurinskas, dirbo nuo 1930 m.<br />
7. Grabdirbys<br />
1. Pundzius Augustinas, dirbo po 1914 m., mirė 1971 m.<br />
8. Katekizmo mokytojos<br />
1. Lizdenaitė Ona, Akmenės g., mokė prieš 1914 m.<br />
2. Visminaitė Barbora, Akmenės g., mokė prieš 1914 m.<br />
Abi mokytojos mokė maždaug ligi 1928 metų.<br />
9. Kalvaratininkai<br />
1. Balvočius, gyv. Stoties g., dirbo po 1920 m. (miręs). Dirbo kalvaratus ir pipirmales.<br />
2. Vaičkus Juozas, gyv. Žvyro g. Dirbo po 1920 m. Tebedirba ir 1972 m. Dirba: kalvaratus,<br />
pipirmales, kočielus, mėsai pjaustyti lentas, grėblius ir kt. medinius daiktus.<br />
10. Kalviai<br />
1. Bogužas, gyv. Naujakuriuose (Viekšnių m. dalis), dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
157
2. Kaktys, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1914 m. ligi 1940 m.<br />
3. Krutinis (tėvas), gyv. Zaventės km. netoli miestelio, tiltą perėjus. Dirbo prieš 1914 m.<br />
(miręs).<br />
4. Krutinis (sūnus), gyv. Zaventės km., 1972 m. tebedirbo.<br />
5. Stonkus Domas, dirba nuo 1935 m.<br />
6. Skerstonas, gyv. Puodininkų g., dirbo po 1914 m. ligi 1946 m. (miręs).<br />
11. Kepurninkai<br />
1. Tamarinas (žydas), siuvo vyr. kepures po 1914 m. (miręs).<br />
2. Tamarinienė, po 1914 m. siuvo mot. skrybėles (mirusi).<br />
3. Iršaitės vyras, po 1920 m. siuvo vyr. kepures (miręs).<br />
5. Švažas Antanas. gyv. Stoties g., siuvėjas, bet siuvo ir vyr. kepures. Dirbo po 1920 m. Vyr.<br />
kepures tebesiuva ir 1972 m.<br />
12. Kirpėjai<br />
1. Alsys Pranas, gyv. Stoties g., kirpo prieš 1914 m. (miręs).<br />
2. Kozlovas (tėvas), kirpo po 1914 m. (miręs).<br />
3. Kozlovas (sūnus), kirpo prieš 1930 m. ligi 1941 m. Dabar kirpėjas Akmenėje.<br />
13. Klumpininkai<br />
1. Kilpys, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
2. Kuodys, dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
3. Laucius Juozas, dirbo po 1920 m. klumpius, vėliau pradėjo dirbti ir medpadžius. 1969 m.<br />
tebedirbo medpadžius. Klumpius dirba tik paprašytas.<br />
4. Vitkus, dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
Medpadžius dirba<br />
1. Krutinis Jonas nuo 1947 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
2. Mikužis, dirba nuo 1925 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
3. Mikužienė, dirba nuo 1925 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
4. Stončius, dirba nuo 1920 m. 1969 m. dirbo artelėje.<br />
5. Vaikasas (invalidas), dirba nuo 1930 m. 1969 m. tebedirbo. Mirė 1972 m.<br />
Viekšnių miestelio kurvos iki 1941 metų<br />
1. Raudonaitė Liudvė, gyv. Vytauto g., 1932 m. laikė „bardakėlį”. Dabar ji Senelių<br />
prieglaudoje.<br />
2. Švažienė Petronė, gyv. Akmenės g., laikė arbatinę turgavietėje. Mirusi. Yra likęs sūnus ir<br />
duktė.<br />
3. „Žiurkė” (taip buvo visų vadinama, niekas nežinojo jos vardo ir pavardės). Su ja<br />
linksmindavosi Mažuknos restorano „pijokai”. 1969 m. tebegyveno.<br />
4. Bilertaitė.<br />
5. Engelienė.<br />
Bilertaitė ir Engelienė buvo kurvos-vagilkos. Jos gerdavo restorane su „pijokais”, o kai šie<br />
pasigerdavo, iškraustydavo jų kišenes. 1934 m. buvo šitaip: Bilertaitė ir Engelienė girtuokliavo<br />
su gaspadoriais, atvažiavusiais į šv. Jono jomarką nuo Latvijos pasienio. Dar šie nebuvo kaip<br />
reikiant pasigėrę, kai vagilkos pradėjo kraustyti jų kišenes. Gaspadoriai įsiuto, primušė abi ir<br />
158
išmetė laukan iš restorano. Sėdi Engelienė lauke, sienos atsikolusi, ir verkia, nusibraukia ašaras<br />
ir, atsidususi, sako: „Tu pizelė iškriušta, aš — primušta, nebėr vedvėm čia ko bebūti, eikim<br />
namo.” Dabar dar, daugeliui metų prabėgus, kai keletas moterėlių susirenka papletkavoti, reikia<br />
jau skirstytis namo, tada viena jų pasako taip, kaip kitados yra pasakiusi Engelienė. Visos<br />
nusijuokia, nė kiek neįsižeidžia ir smagios grįžta namo.<br />
14. Kortų metėjos<br />
1. Klara Narutavičiūtė, gyv. Žvyro g., po 1920 m. 1972 m. tebemeta kortas.<br />
2. Voluntienė, gyv. Žvyro g., prieš 1914 m. (mirusi apie 1925 m.) — skaitė iš rankos, metė<br />
kortas, būrė iš „Saliamono galvos”, iš kavos tirštimų, iš kiaušinio suleisto į vandenį; duodavo<br />
„liubčiko”, gydė žolėmis.<br />
3. Švažienė, gyv. Akmenės g., buvo siuvėja. Kortas išmesdavo paprašyta, ne už pinigus.<br />
4. „Žiurkė” (taip buvo žmonių vadinama) metė kortas vaikščiodama po kaimus ir ten<br />
pardavinėdama krapylas.<br />
15. Kubiliai<br />
1. Baltutis (žmonių vadinamas Didgalviu), gyv. Kegrių km., Kubilus, bačkas dirbo prieš<br />
1914 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
2. Lukošius, gyv. Stoties g., dirbo po 1920 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
16. Ledų dirbėjai<br />
1. Praspaliauskis Juozas, gyv. Akmenės g.<br />
2. Praspaliauskienė Emilija, gyv. Akmenės g. — dirbo ledus nuo 1933 m. ligi 1940 m. Ledus<br />
pradavinėjo važinėdami po turgus ir jomarkus.<br />
17. Malūno darbininkai<br />
1. Endriuška Kazimieras, gyv. Puodininkų g., dirbo malūne dar prieš 1914 m.<br />
2. Gimbutas, dirbo malūne nuo 1918 m.<br />
3. Silkinis, dirbo malūne nuo 1918 m.<br />
4. Švažas Eugenijus (elektrikas), dirbo malūne nuo 1930 m.<br />
18. Mezgėjos<br />
a) mezgė su mašinomis<br />
1. Galminaitė Morta, gyv. Stoties g., 1969 m. tebemezgė.<br />
2. Kugraitės (seserys), Papilės g., 1969 m. tebemezgė.<br />
3. Lungienė, Papilės g., 1972 m. tebemezgė.<br />
4. Norvaišaitė Ona, gyv. Stoties g., 1969 m. tebemezgė.<br />
5. Rimkaitė Barbė, gyv. prie šventoriaus, mezgė po 1920 m.<br />
6. Šeibelytė Pranė, mezgė nuo 1930 m. Dabar gyvena Šiauliuose.<br />
7. Voverienė, gyv. Vytauto g., mezgė po 1930 m. Nuo 1969 m. gyvena Mažeikiuose.<br />
b) mezgė su „tamburka” ir su virbalais<br />
1. Klara Narutavičiūtė, gyv. Žvyro g., po 1920 m. Tebemezga ir dabar, t. y. 1972 m.<br />
2. Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g. Mezgė po 1914 m. 1972 m. tebemezga.<br />
Miestelyje buvo ir daugiau mezgėjų, kurios „tamburka” mezgė užgalius užvalkčiams, galus<br />
abrūsams.<br />
159
19. Mūrininkai<br />
1. Galminas (tėvas) — mūrijo pečius dar prieš 1914 m.<br />
2. Galminas (sūnus) — ėjo kartu su tėvu mūrydamas. Mirė 1971 m.<br />
3. Galminas Jonas (sūnus).<br />
4. Galminas (Jono Galmino sūnus) mūrija dabar 1972 m.<br />
5. Antanas Virkutis, mūrijo po 1914 m. ligi 1967 m. (miręs).<br />
20. Muzikantai<br />
1. Dargis (siuvėjas) — triūba, po 1914 m.<br />
2. Deniušis (batsiuvys) — klarnetas, po 1914 m.<br />
3. Pundzius Augustinas (grabdirbys) — triūba, po 1914 m.<br />
4. Stonys Jonas (batsiuvys) — smuikas. Mirė 1932 m.<br />
5. Brolių Žiulpų dūdų orkestras — prieš 1914 m. (Žiulpos buvo kaimiečiai, ne miestiečiai).<br />
21. „Padvados”<br />
1. Natkis (žydas) — prieš 1914 m.<br />
2. Abe Potes (Apkis) — po 1914 m., ligi 1941 m.<br />
3. Benckis — nuo 1925 m.<br />
22. Pečių degėjai<br />
1. Lengvenis Vincas, nuo 1935 m. ligi 1967 m.<br />
2. Strikauskis, nuo 1920 m.<br />
3. Turauskis, nuo 1930 m.<br />
23. Pienininkai<br />
1. Adelsonas, gyv. Stoties g. Laikė 2 karves. Pardavinėjo pieną, sviestą, grietinę nuo 1930 m.<br />
ligi 1940 m.<br />
2. Tedeušas Kenstavičius — vežiodavo pieną į miestelį iš Santeklių dvaro nuo 1920 m.<br />
24. Pirtininkai<br />
1. Geršelis (žmonių vadinamas „Pirtininku”) kūrino pirtį nuo 1914 m. pokario.<br />
2. Geršelienė („Pirtininkienė”) — nuo 1914 m. pokario.<br />
25. Plaustininkai<br />
1. Jurjonas, gyv. Akmenės g. — nuo 1900 m.<br />
2. Jurjonienė, gyv. Akmenės g. nuo 1900 m.<br />
3. Jurjonaitė, gyv. Akmenės g. — vėliau, tėvams mirus.<br />
4. Gedžius, gyv. Akmenės g., po 1920 m.<br />
5. Gedžienė, gyv. Akmenės g., po 1920 m.<br />
26. Popierinių gėlių dirbėjos<br />
1. Voluntaitė Pranė, gyv. Žvyro g., dirbo popierines gėles, apipindavo šv. paveikslus<br />
popierinių gėlių vainiku, įdėdavo į popierinis rėmus (lyg į kokią dėžutę), uždėdavo po stiklu.<br />
Dirbo po 1914 m. ligi 1930 m. ir vėliau.<br />
2. Barkauskaitės, žmonių vadinamos „Barakodilaitės” — dirba popierines gėles po 1930 m.<br />
Pina vainikus laidotuvėms iš popierinių gėlių ir iš savo užaugintų. Dirbo ir 1972 m.<br />
160
27. Prašymų, laiškų rašytojai<br />
1. Oldenburgienė, gyv. Stoties g., nuo 1920 m. rašė laiškus ir prašymus.<br />
2. Gira, gyv. Stoties g., rašė prašymus prieš 1914 m.<br />
3. Lengvenis Pranas, gyv. Vytauto g., rašė prašymus nuo 1927 m. ligi 1930 m.<br />
28. Puodininkai<br />
1. Gelžinis Juozas, gyv. Stoties g., po 1914 m.<br />
2. Hintendorfas, gyv. Vytauto g., prieš 1914 m.<br />
3. Jasiulis, po 1914 m.<br />
4. Vincas Lengvenis, gyv. Vytauto g., nuo 1935 m.<br />
5. Mockus (tėvas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
6. Mockus (sūnus), — po 1920 m.<br />
7. Mockus Stasys — po 1920 m.<br />
8. Mockus Romas — po 1920 m.<br />
9. Paulikas (tėvas ir sūnūs), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m., sūnūs — vėliau.<br />
10. Spingys Kazys, gyv. Akmenės g., nuo 1925 m. (Dabar gyvena Ukmergėje).<br />
11. Ružė, gyv. Akmenės g., nuo 1914 m. prieškario.<br />
12. Šliaudaris (miręs), prieš 1914 m.<br />
13. Šiaulys Antanas, prieš 1914 m.<br />
14. Urvikis Tadeušas, prieš 1914 m.<br />
15. Vilimas Albertas, po 1941 m.<br />
16. Žylė, gyv. Mažeikių g., prieš 1914 m.<br />
17. Šliažas Aloyzas, po 1925 m.<br />
18. Giedra Pranas, po 1920 m. (Dabar Merkinėje).<br />
19. Giedra Stanislovas (miręs).<br />
20. Vita.<br />
29. Priėmėjos<br />
1. Rušinienė, gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
2. Tukienė-Rušinaitė Liudvė, po 1914 m.<br />
3. Girienė, gyv. Stoties g., prieš 1914 m.<br />
4. Žarčinienė (žydė), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m. (Žmonių buvo šnekama, kad ji<br />
darydavusi abortus).<br />
Tukienė Liudvė buvo Rušinienės duktė. Ji buvo raiša. Pati pasakojosi, kad motina, ją<br />
pagimdžiusi, labai užpykusi „kam gimė mergelka” ir įmetusi į avių gardą. Avis ir išmynusi jai<br />
koją. Iš avių gardo ištraukusi bobutė Praspaliauskienė.<br />
30. Rėtininkai<br />
1. Kaupys, gyv. Mažeikių g., dirbo prieš 1914 m. (miręs).<br />
2. Vilčikauskis Juozas, gyv. Papilės g., dirbo prieš 1914 m. (1969 m. tebegyveno).<br />
3. Vilčikauskis Kazimieras dirbo prieš 1914 m. (1969 m. tebegyveno Papilės g.).<br />
161
31. Rimoriai<br />
1. Ružauskis Simonas, dirbo nuo 1926 m. (miręs).<br />
2. Švažas Jurgis dirbo po 1914 m. (Ėjo per kaimus).<br />
3. Valtas Vincentas, gyv. Akmenės g., dirbo prieš 1914 m.<br />
4. Kaciuška, dirbo nuo 1928 m.<br />
5. Velavičius (Valto mokinys) — važinėjo per bajorus: Medemrodės Zubovui dirbo,<br />
Sirutavičiui.<br />
32. Rožančių dirbėjos<br />
1. Pukinskienė, dirbo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
2. Augustinavičienė Rozalija, dirbo po 1914 m. (1969 m. tebedirbo).<br />
3. Dargienė (perkrikšto žydo žmona), gyv. Stoties g., dirbo po 1914 m.<br />
4. Vilčikauskienė (perkrikštė žydė), gyv. prieš bažnyčią, dirbo po 1914 m.<br />
5. Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g., dirbo po 1914 m. (Dabar gyvena Tarybų g. 11).<br />
33. Siuvėjos<br />
1. Deniušienė, gyv. Vytauto g., siuvo prieš 1914 m.<br />
2. Giraitė Adolfina, gyv. Stoties g. siuvo nuo 1923 m.<br />
3. Hintendorfienė Rozalija (perkrikštė žydė), Vytauto g., siuvo prieš 1914 m. (Mirė<br />
Mažeikiuose 1967 m.).<br />
4. Maneikienė (daktaro motina), siuvo po 1914 m. gyvena Akmenėje 1969 m.<br />
5. Mažeikaitė-Rimavičienė Pranė, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m.<br />
6. Perminienė, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
7. Perminienė, gyv. Mažeikių g., siuvo po 1914 m. (mirusi).<br />
8. Skaraitė (žydė), siuvo po 1914 m., gyv. Akmenės g. (mirusi).<br />
9. Šliaudaraitė Magdė, siuvo po 1914 m.<br />
10. Šiurkaitė-Šišnickienė, siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
11. Visminienė Stasė, gyv. Vytauto g., siuvo po 1920 m. (mirusi).<br />
12. Žakaitė Julija, siuvo po 1914 m.<br />
13. Liginskaitė Maša, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (Mirė 1968 m., turėdama 92<br />
metus).<br />
14. Švažienė, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
34. Siuvėjai<br />
1. Dargis, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
2. Gargasas, gyv. Pakalupės km., siuvo po 1914 m., mirė 1970 m.<br />
3. Kalmanas Orkis, siuvo prieš 1914 m., ligi 1935 m. (miręs).<br />
4. Kontutis, siuvo po 1914 m. (1969 m. tebesiuvo).<br />
5. Lalas Antanas, gyv. Akmenės g., siuvo nuo 1930 m. (Dabar gyvena Amerikoje).<br />
6. Narušaitis, gyv. Akmenės g., siuvo nuo 1918 m. (miręs).<br />
7. Spingys, siuvo prieš 1914 m., gyv. Vytauto g. (miręs).<br />
8. Stonkus, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (miręs).<br />
162
9. Šeibelis Jonas, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m.<br />
10. Švažas Antanas, gyv. Stoties g., siuvo po 1914 m. 1972 m. tebesiuvo tik kepures.<br />
11. Pikevičius, siuvo prieš 1914 m., siuvo ligi 1969 m. Mirė 1969 m.<br />
12. Savickis, gyv. Mažeikių g., siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
13. Voveris, gyv. Pakalupės km., siuvo po 1920 m.<br />
14. Urkis, siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
15. Vėžauskis, gyv. Vytauto g., siuvo po 1920 m. Tebesiuva ir 1972 m.<br />
16. Monis, siuvo po 1925 m. Dabar nebesiuva. Dirba koklių fabrike.<br />
35. Siuvėjai, važinėję po kaimus siūdami<br />
1. Alsys Pranas, gyv., Stoties g. (važiavo siūti tik į Latviją. Siuvo kailinius, kostiumus). Siuvo<br />
prieš 1914 m.<br />
2. Meškys Pranciškus, siuvo prieš 1914 m.<br />
3. Erlickis Jonas, siuvo nuo 1917 m., gyv. Akmenės g. Nuo 1941 m. nebesiuva. Gyvena<br />
kaime.<br />
4. Vaitkus Pranas, siuvo po 1920 m. Gyveno Gyvulių km.<br />
5. Perminas Povilas, siuvo prieš 1914 m. Gyv. Padvarių km.<br />
5. Perminas Rapolas, siuvo prieš 1914 m.<br />
7. Gadeikis, siuvo po 1914 m., gyv. Purvėnų km.<br />
3. Baltutis, siuvo prieš 1914 m., gyv. Pakalupės km.<br />
9. Visminas, gyv. Čekų km., siuvo po 1914 m.<br />
10. Paulikas, gyv. Purvėnų km. siuvo po 1914 m.<br />
11. Urbonas Pranas, siuvo po 1920 m., nebesiuva, gyvena Viekšnių m., Naujakuriuose.<br />
36. Siuvinėtojos<br />
1. Šliaudaraitė Magdalena, siuvinėjo po 1920 m. Siuvinėjo bažnytines vėliavas.<br />
2. Balsienė-Švažaitė Emilija, siuvinėjo po 1920 m. Siuvinėjo bažnytines vėliavas, vėliavas<br />
šauliams, tautininkams. Už vėliavos išsiuvinėjimą gaudavo 150 litų. Dabar gyvena Viekšniuose,<br />
Tarybų 11. Nebesiuvinėja.<br />
3. Narutavičiūtė Klara, siuvinėjo po 1920 m., gyv. Žvyro g., tebesiuvinėja. Siuvinėja<br />
paduškėles, takelius.<br />
37. Haftuotojos<br />
Prieš 1914 m. ir po 1914 m. buvo madoje haftuotos (aptavotos) skarelės. Haftuotojų Viekšnių<br />
miestelyje buvo gana daug.<br />
38. Kaldrų siuvėjos<br />
1. Liginskaitė Maša, gyv. Akmenės g. Siuvo prieš 1914 m.<br />
2. Kaušarienė, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m. Tebesiuva ir 1972 m. (Kaušarienė — rusė).<br />
39. Skalbėjos<br />
1. Lengvenienė Monika skalbė nuo 1917 m. ligi 1930 m.<br />
2. Mastauskienė, gyv. Pakalupės km., skalbė po 1920 m. (Skalbėja išskalbdavo vyr.<br />
viršutinius marškinius, apykakles, iškrakmolydavo ir išprosavodavo).<br />
3. Racaitė Barbora skalbė bažnytinius drabužius po 1920 m.<br />
163
4. Rimkaitė Barbora skalbė bažnytinius drabužius po 1920 m.<br />
40. Skardininkai<br />
1. Jankauskas, gyv. Akmenės g., dirbo po 1920 m. (1969 m. gyveno kaime).<br />
2. Kęsminas Antanas, gyv. Turgaus g., dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
3. Koukštas Antanas, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. (1969 m. nebedirbo).<br />
4. Šlyteris, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. 1969 m. tebedirbo. Mirė 1972 m.<br />
5. Vaineris (žydas), dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
6. Venckus, gyv. Naujakuriuose, dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
41. Skerdžiai<br />
Skerdžius ganė Viekšnių miestelio ūkininkų karves ir avis. Ganė Miesčionių lankose ir<br />
Miesčionių laukuose. (Miestelio ūkininkų žemės rėžiai buvo už miestelio, į Akmenės pusę).<br />
1. Kinčinas, gyv. Stoties g., ganė po 1918 m.<br />
2. Ramonas, ganė nuo 1928 m.<br />
42. Staliai<br />
1. Imelis, dirbo prieš 1914 m.<br />
2. Laucius, dirbo prieš 1914 m.<br />
3. Kęstavičius, dirbo prieš 1914 m.<br />
43. Stogdengiai<br />
1. Strikauskis, gyv. Vytauto g., dirbo prieš 1914 m.<br />
44. Šaukėjas turguje<br />
1. Poškus, gyv. Puodininkų g.<br />
Užšaukdavo ant turgaus, kas ką norėdavo šaukdintis, dar prieš 1914 m. Užšaukdinama buvo<br />
maždaug ligi 1930 m., gal dar ir vėliau.<br />
45. Šaukštų dirbėjai<br />
1. Brazdauskas, dirbo po 1914 m. (1969 m. gyveno Mažeikiuose. Ubagas).<br />
2. Jonauskis, gyv. Laižuvos g. Dirbo po 1914 m. (Aklas ubagas, giedodavo prie bažnyčios ir<br />
„ant turgaus” giesmėm armonika pritardamas).<br />
3. Lungys, gyv. Mažeikių g. Dirbo prieš 1914 m.<br />
46. Škaplierių audėjos<br />
1. Pakalniškienė, gyv. Stoties g., audė prieš 1914 m.<br />
2. Pakalniškytė-Švažienė, gyv. Akmenės g., audė po 1914 m.<br />
3. Švažaitė-Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g., audė po 1920 m.<br />
4. Šiaulienė Julijona, gyv. Stoties g., audė prieš 1914 m.<br />
47. Ūkininkai<br />
1. Beržanskaitė-Švažienė, gyv. Akmenės g.<br />
2. Čiužas, gyv. Vytauto g.<br />
3. Joniuškis, gyv. Akmenės g.<br />
4. Kačinas Antanas, gyv. Akmenės g.<br />
5. Mažonienė-Dargienė, gyv. Vytauto g.<br />
164
6. Tupikas, gyv. Akmenės g.<br />
7. Veisis, gyv. Akmenės g.<br />
8. Petrikas, gyv. Papilės g.<br />
9. Tukys, gyv. Akmenės g.<br />
10. Šliažas, gyv. Vytauto g.<br />
11. Šiaulienė, gyv. Vytauto g.<br />
12. Teodoras Urvikis, gyv. Puodininkų g.<br />
13. Žvirblis, gyv. Stoties g.<br />
48. Užuolaidų mezgėja<br />
1. Narutavičiūtė Klara, gyv. Žvyro g., dirbo po 1920 m. 1972 m. tebedirba.<br />
49. Baldų pynėjai<br />
1. Riauka, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. Mirė 1972 m. Pynė kėdes, etažeres iš vytelių.<br />
50. Vaikų augintojos<br />
1. Rušinienė, gyv. Akmenės g., augino prieš 1914 m.<br />
2. Rušinaitė-Tukienė Liudvė, gyv. Akmenės g., augino po 1914 m. maždaug ligi 1935 m.<br />
3. Tukaitė-Bružienė, gyv. Stoties g., augino prieš 1914 m.<br />
Vaikai dažniausiai būdavo vienišų motinų. Jie būdavo slapčia atgabenami, paauginami (jei<br />
nenumirdavo) ir vėl slapčia išvežami. Niekas nežinojo, kieno tie vaikai buvo.<br />
Štai ką papasakojo apie Bružienę Emilija Balsienė. Seniai, dar prieš 1914 m. karą, daktaro<br />
Biržiškos gonkose buvo rastas naujagimis su rašteliu ant kaklo, kur buvę parašyta: „jūsų sūnaus<br />
sūnus”, kad motina esanti biedna ir savo sūnaus negalinti auginti, tegu auginą seneliai.<br />
Dr. Biržiška turėjęs tris sūnus. Nė vienas sūnų neprisipažinęs, katro būsiąs pamestinukas.<br />
Bružienė paėmusi tą vaikelį, įsūnijusi ir užauginusi. Augdamas Jonas Bružas vis labiau daręsis<br />
panašus į Viktorą Biržišką. Taip žmonės ir nusprendę, kad jis turėjęs būti Viktoro Biržiškos<br />
sūnus. Pati Balsienė atminė Jono Bružo krikštynas. Buvę 12 porų kūmų, kad įsūnytasis turėtų<br />
giminių. Dabar, t. y. 1972 m., Jonas Bružas gyvena Viekšnių m., yra vedęs Oną Normontaitę. Jei<br />
kas jį paklausia, ar teisybė esanti apie jo tėvą — Viktorą Biržišką, jis nusijuokia ir nieko nesako.<br />
51. Vandens nešėjos<br />
1. Buožienė, nešiojo turtingesniems žydams vandenį po 1918 m.<br />
2. Paulauskaitė — po 1920 m.<br />
Buvo ir daugiau moterų, kurios nešiodavo vandenį, išmazgodavo grindis, žodžiu, už pinigą<br />
turtingesniems žydams padirbdavo juoduosius darbus.<br />
52. Verpėjos<br />
1. Rimkaitės (3 moterys), verpė po 1920 m.<br />
2. Molienė, gyv. Stoties g., verpė po 1914 m.<br />
3. Rupkienė Marijona (1867—1952), verpė prieš 1914 m.<br />
Verpėjų Viekšnių m. buvo daug. Verpdavo visos senesnės moterys, kurios kito darbo<br />
nebedirbdavo. Daugiausia verpėjų buvo iš davatkų tarpo, našlių, kurioms reikėdavo pačioms<br />
išsimaitinti arba išmaitinti šeimą.<br />
53. Verpėjai verpykloj malūne<br />
1. Levinskis<br />
2. Zorys<br />
165
3. Bružėnas<br />
Gijas lenkė<br />
1. Normontaitė-Bružienė Ona<br />
2. Sakalauskaitė Bronė.<br />
Verpykla buvo nuo 1925 m.<br />
54. Žolininkės<br />
1. Voluntienė, gyv. Žvyro g., gydė prieš 1914 m.<br />
2. „Moninkelė” (Taip ją vadino visi žmonės — čia jos vardas ir pavardė), po 1930 m. 1972 m.<br />
gyvena Akmenės g.<br />
55. Žvejai<br />
1. Čeričinskis (batsiuvys), gyv. Akmenės g. Žvejojo po 1914 m.<br />
2. Galminas (ūkininkas), gyv. Gyvulių km., ateina į miestelį žvejoti su miestelio žvejais, po<br />
1914 m.<br />
3. Gedžius (plaustininkas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Stonkus (siuvėjas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
5. Riauka (baldų pynėjas), gyv. Mažeikių g., po 1914 m.<br />
56. Žąsų, ančių, kalakutų pešėjos<br />
1. Švažaitė-Končienė Petrė, gyv. Akmenės g.<br />
2. Švažaitė-Memienė Bronė, gyv. Akmenės g.<br />
3. Vėžaitė Marė.<br />
4. Veisaitė Bronė, gyv. Akmenės g.<br />
5. Veisaitė Emilija, gyv. Akmenės g.<br />
6. Veisaitė-Lalienė Petrė, gyv. Akmenės g.<br />
7. Krutinienė, gyv. Akmenės g.<br />
57. Macų kepyklos darbininkės<br />
1. Geršelienė (meistras), gyv. Akmenės g.<br />
2. Alsaitė-Koukštienė Rozalija, gyv. Akmenės g.<br />
3. Gelžinaitė-Vaserienė Monika, gyv. Žvyro g.<br />
4. Alsaitė-Blažienė Ona, gyv. Stoties g.<br />
58. Pieninės darbininkai<br />
1. Pranauskis.<br />
2. Lengvenis Vincas, dirbo nuo 1930 m. ligi 1935 m.<br />
3. Švažaitė-Memienė Bronė.<br />
4. Jurjonaitė-Navardauskienė Bronė.<br />
5. Kuchalskaitė Ženė.<br />
Senoji pieninė buvo Sajaus namuose ligi 1928 m. Pieninę įsteigė 1925-26 m. Bertulis, Lacius<br />
ir Urvikis. Naująją pieninę pastatė Vytauto g.<br />
Pienininkai yra buvę ligi 1941 m.<br />
Ulevičius.<br />
166
Vizgirda.<br />
Rimkus Pranas.<br />
59. Saldainių dirbtuvės darbininkės<br />
Dirbtuvės savininkas Valiulis. Įsteigta 1928 m. Vytauto g.<br />
1. Nikolajevas Aleksandras — meistras.<br />
2. Deniušaitė Ona — darbininkė.<br />
3. Gužauskaitė-Lengvenienė Stasė — darbininkė.<br />
4. Miltenytė Uršė — darbininkė.<br />
5. Macaitė Cecė — darbininkė.<br />
6. Stonaitė Albertina — darbininkė.<br />
7. Ūkanaitė-Buivydienė Amilė — darbininkė.<br />
8. Ūkanaitė-Balčiūnienė Alba, — darbininkė.<br />
9. Volmeraitė, darbininkė.<br />
10. Žutautaitė Ona, darbininkė.<br />
60. Šluotų rišėjas<br />
Ermošius, gyv. Zaventės km., rišo šluotas ir pardavinėjo miestelyje.<br />
61. Uogautojos<br />
Pranė Erlickienė, gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
62. Bovelnos dažyklos darbininkės<br />
1. Švažaitė Rufina, gyv. Akmenės g., dirbo prieš 1930 m.<br />
2. Švažaitė Bronė, gyv. Akmenės g., dirbo po 1920 m.<br />
3. Meižienė, dirbo po 1920 m.<br />
4. Šimkienė Ona, dirbo po 1920 m.<br />
5. Balsienė Emilija, dirbo po 1920 m.<br />
63. Altorių, pompų ir baldų meistrai buvo<br />
Vincentas Juodeikis (tėvas) ir Vincentas Juodeikis (sūnus). Gyveno jie Zaventės km.<br />
(Zaventės km. yra kitapus Ventos upės, priešais Viekšnių miestelį). V. Juodeikis (tėvas) dirbo<br />
apie 1870 m. ligi 1914 m., altorius, pompas ir baldus ir po 1914 m. (mirė 1926 m); jo amato<br />
buvo išmokęs ir sūnus (gimęs 1876 m.).<br />
Audinių krautuvės<br />
1. Pundzius, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
VIEKŠNIŲ MIESTELIO VERSLININKAI<br />
2. Savickis Antanas, Turgavietė, nuo 1935 m.<br />
Maisto ir kolonialinių prekių<br />
1. Kristinienė Ieva, Akmenės g., nuo 1931 m.<br />
2. Lungys, Mažeikių g., prieš 1914 m.<br />
KRAUTUVININKAI<br />
Lietuvių krautuvės:<br />
167
3. Lungys, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
4. Sakalauskis (prieš Biržiškų namus), prieš 1914 m.<br />
5. Skunsmonas Robertas, Akmenės g., nuo 1930 m. (1932 m. pardavė Izraelštamui).<br />
6. Tupika, Akmenės g. nuo 1932 m.<br />
7. Vilčikauskis (pirma Turgavietėje, vėliau — šalia Kooperatyvo) prieš 1914 m.<br />
8. Visminas, Vytauto g. nuo 1934 m.<br />
Audinių krautuvės<br />
1. Beržanskis, Turgavietė, nuo 1935 m.<br />
Žydų krautuvės:<br />
2. Blankaitė Rochė, Akmenės g., nuo 1930 m.<br />
3. Šmitienė, Akmenės g. ir Turgavietės kampas, nuo 1930 m.<br />
4. Maušelis, Turgavietė, nuo 1931-32 m.<br />
Batų krautuvės<br />
1. Laukšana, Turgavietė, (batų-odos), nuo 1930 m.<br />
2. Leras, Tirkšlių g. (batų-galanterijos), nuo 1930 m.<br />
Dažylų (pervės) ir bovelnos (siūlų)<br />
1. Rabinovičienė (žmonių vadinama Lipke), Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
Geležies krautuvės<br />
1. Kenigsbergo, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Vaineris, Turgavietė-Stoties g. kampas, prieš 1914 m.<br />
Kepurių krautuvės<br />
1. Eizikmanas, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Tamarinas (Tamarinienė), Turgavietė, po 1914 m.<br />
Kolonialinių prekių krautuvės<br />
1. Alter Judes, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
2. Beržanskių (sūnų), Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
3. Dovydo, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
4. Flechteris (Šiši sesers vyras), Turgavietė, po 1914 m.<br />
5. Goldmanas, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
6. Iciko (Šiši sesers vyras), Turgavietė, po 1914 m.<br />
7. Izraelštamo, Akmenės g., nuo 1932 m.<br />
3. Leibio, prieš tiltą, Tilto g., prieš 1914 m.<br />
9. Mackibuckio, Turgavietė-Akmenės g. kampas, nuo 1930 m.<br />
10. Pekeris Mauša, Turgavietė, po 1914 m.<br />
11. Peisachovičius, Turgavietė, po 1914 m.<br />
12. Raskinas, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
13. Izraelštamo, Turgavietė, po 1932 m.<br />
14. Sajus, Mažeikių g., po 1914 m.<br />
168
15. Šeinas, Akmenės g., po 1914 m.<br />
16. Šiši, Tilto g., po 1914 m.<br />
17. Žarčino, Akmenės g., nuo 1918 m.<br />
18. Vigoderio žento, Turgavietė, po 1928 m.<br />
Laikrodžių, dviračių krautuvė<br />
1. Eizikmanas, Turgavietė (Rakuzino name), nuo 1931 m.<br />
Vaisių (apelsinų, citrinų, šokolado, saldainių, mielių) krautuvė<br />
1. Naftalinas, Turgavietė, 1928 m. [BK: Tarti maždaug taip: „Naftaalinas”].<br />
Vaistai, odekolonas, kremai<br />
1. Dovidovičius, Turgavietė (Rakuzino name), nuo 1934 m. (laikė ir benzino kolonėlę).<br />
Miltų krautuvė<br />
1. Cyrė, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
Urmo sandėliai<br />
1. Alter Judes, kolonialinių prekių, Tirkšlių g., po 1914 m. (silkės, kruopos).<br />
2. Goldmanas, kolonialinių prekių, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
3. Kenigsbergo, geležies, Turgavietė, po 1914 m. (Aprūpino Telšius, Akmenę, Mažeikius).<br />
Kooperatyvas<br />
Įvairios prekės (netoli bažnyčios), po 1920 m.<br />
Arklių pirkliai<br />
PIRKLIAI<br />
1. Abe Potes (žmonių vadinamas Apkis), Akmenės g., po 1914 m.<br />
2. Jonas Brika, Akmenės g., po 1914 m. Pastaba: Pirko vogtus arklius ir vežė į Latviją. Taip<br />
buvo žmonių sakoma.<br />
Javų pirkliai<br />
1. Šeinis, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
2. Šeinis Meiškis, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
3. Šiši (žmonių vadinamas Icka Parka), Tilto g., prieš 1914 m.<br />
4. Vaksas (prie tilto), po 1918 m.<br />
5. Velvys, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
6. Goldbergas, Mažeikių g., po 1914 m.<br />
Miško pirkliai<br />
1. Vaksas (prie tilto), po 1918 m.<br />
Malkų pirkliai<br />
1. Brika Jonas, Akmenės g., po 1914 m.<br />
Paukščių pirkliai<br />
1. Blanka, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
Skudurų pirkliai<br />
1. Šotlandas, Tirkšlių g., prieš 1914 m.<br />
169
Mėsininkai<br />
PREKYBININKAI<br />
1. Alsienė, Stoties g., mėsos kioskas, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Giberis (sūnus), prieš špitolę, po 1914 m.<br />
3. Giberis Leiba (tėvas), Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Klafas, Pirties g., po 1914 m.<br />
5. Šiaulaitė (išnešiojo po namus mėsą), po 1914 m.<br />
6. Žūsis (Eizikmanaitės vyras), po 1914 m.<br />
7. Reifelis, po 1920 m.<br />
Puodais turguje prekiavo<br />
1. Paulikas, Akmenės g., prieš 1914 m. (tik Viekšniuose)<br />
2. Hintendorfas, Vytauto g., po 1920 m. (tik Viekšniuose)<br />
3. Zelikis Klafas (važinėjo po turgus ir prekiavo puodais)<br />
Sėklininkai (sezoninė prekyba)<br />
1. Alsienė, Stoties g., po 1914 m.<br />
2. Bružas, po 1914 m.<br />
3. Lungienė, Stoties g., po 1914 m.<br />
Silkėmis turguje prekiavo<br />
1. Siulkė Geršelaitė-Klafienė (žmonių vadinama „Pirtininkaite” arba Zelikiene), po 1920 m.<br />
2. Šiaulaitė, po 1918 m.<br />
Krienais prekiavo<br />
1. Ramanauskas, po 1918 m.<br />
SUPIRKINĖTOJAI<br />
Supirkinėjo kiaušinius Viekšnių miestelyje turgaus dienomis „Pieno Centrui” ir vežė juos į<br />
Mažeikius po 1920 m.:<br />
1. Švažas Antanas, Akmenės g.<br />
2. Kateiva Karolis, Vytauto g.<br />
3. Šiaulienė, Vytauto g.<br />
Skudurus supirkinėjo<br />
1. Skaris (taip buvo žmonių vadinamas senas žydas, vaikščiojęs po kaimus ir supirkinėjęs<br />
skudurus, šerius, arklių uodegas) prieš 1914 m.<br />
„BAGAMAZNINKAI” (Karabelninkai)<br />
1. Valeinienė, prekiavo skarelėmis, kaspinais, kartūnais, špilgomis (segėmis), veidrodžiais,<br />
šukomis, po 1920 m.<br />
2. Kazlauskienė — prekiavo skarelėmis, karoliais, špilgomis (segėmis) ir kt., po 1920 m.<br />
3. Voluntaitė Pranė — popierinėmis gėlėmis, paveikslais šventais (paveikslus ji apipindavo<br />
dirbtinėmis gėlėmis, įdėdavo į kartoninius rėmus, lyg į kokias dėžutes ir uždėdavo stiklą), prieš<br />
1914 m.<br />
4. Končius — prekiavo keptomis lėlėmis, rožančiais, maldaknygėmis, prieš 1914 m.<br />
170
5. Brazdauskas — prekiavo savo darbo saldainiais, keptomis „vištelėmis”, „pypkomis”,<br />
„panelėmis” ir kt.<br />
Krapylas pardavinėjo<br />
1. „Žiurkė” (taip žmonių vadinama), po 1930 m.<br />
1. Ružės alinė, Akmenės g., po 1920 m.<br />
ALINĖS<br />
2. Skunsmono Povilo alinė, Turgavietė, po 1930 m.<br />
3. Jonauskienės alinė, Stoties g., po 1920 m.<br />
ARBATINĖS<br />
1. Parapijos arbatinė, Špitolėje. Sena, iš 19 amž. ar dar senesnė.<br />
2. Švažienės arbatinė, Turgavietė, po 1930 m.<br />
3. Lozorkaičių arbatinė, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
4. Jankelio arbatinė, Tirkšlių g., prieš 1914 m.<br />
5. Fainbergo arbatinė, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
TRAKTIERIAI<br />
1. Mažuknos traktierius, Turgavietė, po 1914 m.<br />
2. Šepučio traktierius, po 1914 m., Akmenės g.<br />
VIEŠBUČIAI<br />
1. Garbelio viešbutis, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Rubinšteino viešbutis, Mažeikių g., po 1930 m.<br />
„BARDAKAS”<br />
1. Liudvė Raudonaitė, Vytauto g., maždaug nuo 1931 m. ligi 1936 m. laikė „bardakėlį”. Čia<br />
ateidavo įvairios merginos, rinkdavosi vyrai nakčiai.<br />
Batų dirbtuvė<br />
ĮMONĖS. GAMYKLOS. DIRBTUVĖS<br />
1. Kaplano batų dirbtuvė, prieš 1914 m. Dirbo pats Kaplanas ir samdyti darbininkai.<br />
Bovelnos dažykla<br />
1. Rabinovičienė (žmonių „Lipke” vadinama), Akmenės g., prieš 1914 m. Dirbo 3-4<br />
darbininkės.<br />
Elektros gamyklos<br />
1. Lesimo — malūne, po 1920 m.<br />
2. Briko Jono, Papilės g. (garo variklis), po 1928 m.<br />
Macų kepykla<br />
1. Geršelienė (meistras), Akmenės g. Dirbo 3 darbininkės.<br />
Kepyklos<br />
1. Erlickio kepykla, Turgavietė, po 1918 m.<br />
2. Parapijos kepykla, Špitolėje, (labai sena).<br />
171
3. Veisio kepykla, Turgavietė, po 1930 m.<br />
4. Taujenio kepykla (netoli bažnyčios, Vilčikauskio name), po 1920 m. vėliau — Laniauskio,<br />
po 1930 m.<br />
5. Jankelio, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
Malūnas<br />
Malūnas pastatytas 1900 m. Prano Lengvenio, nuo 1909 m. Lesimo.<br />
Paukščių pešimas<br />
1. Blanka, Akmenės g., prieš 1914 m. Dirbo 7 moterys.<br />
Vilnų verpykla<br />
Lesimo vilnų verpykla (malūne), nuo 1925 m. Dirbo 5 darbininkai.<br />
Skudurų rūšiavimas<br />
Šotlando, Tirkšlių g., prieš 1914 m. Dirbo 5-7 darbininkės.<br />
Odų dirbtuvės<br />
1. Jono Briko, Papilės g., Nuo 1935-37 m.<br />
2. Kalvarijos, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
3. Reifelio, avikailių dirbtuvė, prieš 1914 m.<br />
Puodų dirbtuvės<br />
1. Jono Brikos, Papilės g., nuo 1935-36 m.<br />
2. Hintendorfo, Akmenės g., nuo 1930 m.<br />
3. Iršo Gindės, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Pauliko, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
5. Ružės, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
6. Šij Michel (žmonių vadinamas „Šikis”), Vytauto g., prieš 1914 m.<br />
7. Urvikio ir Spingio, Puodininkų g., nuo 1932 m. 8. Kristino, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
9. Volunčiaus, Papilės g., prieš 1914 m. 10. Pakalniškio, Puodininkų g., prieš 1914 m.<br />
Saldainių dirbtuvė<br />
1. Valiulis, Vytauto g., nuo 1928 m. Dirbo meistras ir 9 darbininkės.<br />
2. Brazdauskas — dirbo saldainius ir pats pardavinėjo po turgus.<br />
Vilnų karšykla<br />
1. Lengvenio (žmonių vadinamo „Vilnašukiu”), prieš 1914 m. vėliau karšyklą perėmė Bružas.<br />
Limonado dirbtuvė<br />
1. Gordono, netoli Turgavietės, apie 1930 m.<br />
Įvairūs verslai<br />
1. Turėjo namus, išnuomojo butus ir iš to gyveno. Pvz. Zavadskis, Vytauto g., Kazlauskienė,<br />
Vytauto g.<br />
2. Daugelis priimdavo gyventi mokinius, virė jiems valgyti.<br />
3. Daug buvo verpėjų.<br />
4. Daug buvo mezgėjų, kurios megzdavo pirštines, kojines.<br />
5. Senesnės moterys ir paaugliai plėšydavo plunksnas.<br />
172
6. Tarnaitės, kurios tarnaudavo pas turtingesnius žydus ir ponus.<br />
7. Virėjos, kepėjos, kurios eidavo per kaimus virdamos, kepdamos baliams, vestuvėms ir t.t.<br />
8. Miestelio ūkininkai samdydavo moteris daržams ravėti ir kt. darbams.<br />
KAS DAR BUVO VIEKŠNIŲ MIESTELYJE<br />
Bažnyčia — 4 kunigai, vargonininkas, zakristijonas.<br />
Zakrastijonas Virkutis prieš 1914 m.<br />
Perminas Kazimieras, po 1914 m.<br />
Dovydauskis Domas, zakrastijono padėjėjas.<br />
Perminas Povilas, zakrastijono padėjėjas.<br />
Cerkvė — popas.<br />
Sinagoga — rabinas.<br />
Paštas — pašto viršininkas.<br />
Laiškininkai: Juodeikis, prieš 1914 m., Senkus nuo 1935 m., Mikalauskas, nuo 1935 m.<br />
Keturklasė mokykla. Pradžios mokykla.<br />
Skaitykla, po 1920 m. Vedėja Zosė Perminaitė, vėliau — Ona Jaskūnaitė.<br />
Policija.<br />
Monopolis, po 1920 m. Vedėjas Radvila.<br />
Antstolis (Kučka), po 1920 m.<br />
Gydytojai<br />
Biržiška, prieš 1914 m.<br />
Glikmanaitė, Glikmanas, Rakuzinas, Pačerinskis, Gelfandas, po 1920 m.<br />
Felčeriai<br />
Butkus, Lengvenis Marcijonas, Zarcinas — po 1914 m.<br />
Akušerės<br />
Rivinskienė, po 1914 m.<br />
Laniauskienė, po 1930 m.<br />
Viekšnių miestelyje po 1920 m. buvo 4 salės<br />
1. Parapijos,<br />
2. Gordono,<br />
3. Kooperatyvo,<br />
4. Mokyklos.<br />
1969 M. PUODININKAI VIEKŠNIUOSE<br />
Puodų dirbtuvės: Gordono salėje ir Šij Michel („Šikio”) Vytauto g.<br />
Puodininkais dirba<br />
1. Lizis (Aloyzas) Šliažas.<br />
2. Vilimas [Albertas].<br />
3. Vilimienė [Stasė].<br />
173
4. Pakalniškis Jokūbas.<br />
5. Pukinskis Leonas.<br />
6. Mockus Stasys.<br />
7. Mockus Romualdas.<br />
Glazūravimo meistrai<br />
1. Skerstonaitė [Stasė].<br />
2. Ramanauskaitė-Šliožienė.<br />
3. Giedraitė Juzė — dekoruotoja.<br />
Degikais dirba<br />
1. Vainauskienė [Stefanija].<br />
2. Ūdra [Povilas].<br />
3. Balvočius.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1972 metų aprašai: Dažymas. Viekšnių miestelio audėjos. Kaimo kriaučius. Kas ir kaip<br />
šaukdino ant turgaus Viekšnių miestelyje. Kaip dirbamas molinis puodas: Teodoro Urvikio<br />
puodų dirbtuvė. Šotlando autskarinė.<br />
1973 metų aprašai: Viekšnių miestelio žvejys. Kaip pasistatyti trobą. Kaip Viekšnių miestelyje<br />
audė škaplierius ir dirbo rožančius. Kaip išdirbti avies kailį. Kaip išsikasti šulnį. Kaip pasistatyti<br />
pompą.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio audėjos: 1972 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste: Barbora Jurašaitytė-Plonienė,<br />
Pranė Jankutė, Marija Rupkaitė, Uršulė Liaugminaitė.<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje<br />
(„Panaktinė”. — Tekste: Audėja Barbora Racaitė, jos staklės).<br />
Urbienė Amelija. Kaimo kriaučius: 1972 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Jonas Erlickis. Gimė 1896 m. Bugių kaime. 1914 m. pradėjo mokytis siūti. Mokėsi 3 metus<br />
pas Povilą Perminą, kilusį iš Padvarių kaimo. Vėliau iš kriaučiaus Mikužio, gyvenančio Čekų<br />
kaime, nusipirko siuvamąją mašiną. Šitą mašiną ir dabar dar tebeturi. Nuo 1930 m. liepos mėn.<br />
1 d. pradėjo dirbti Viekšnių gaisrinėje sargu. Žydeliai nuo gaisro buvo apsidėję mokesčiais. J.<br />
Erlickis nuo tų surinktų mokesčių gaudavo 5 procentus — tai ir buvo jo alga. Dar gaudavo<br />
šventpinigių. Šį tą pasiūdavo, palopydavo. 1942 m. persikėlė į Gudų kaimą. Čia gyvendamas<br />
niekam nebesiuvo, tik sau. [...]. Mikužis buvo ne tik kriaučius, bet ir muzikantas — vaikščiojo<br />
grodamas su klernata po vestuves. Kaimo kriaučiai Viekšnių apylinkėje: Baltutis (iš Pakalupės<br />
kaimo), Gadeikis, Paulikas (iš Purvėnų kaimo), Visminas (iš Čekų kaimo), Gargasas (iš<br />
Žiogaičių kaimo. Vėliau persikėlė į Pakalupės kaimą), Pranciškus Meškys, Povilas Perminas (iš<br />
Padvarių kaimo), Rapolas Perminas, Voveris (iš Pakalupės kaimo. Jis mažai tevažinėjo, daugiau<br />
siuvo namie), Pranas Urbonas (Naujakuriuose), Viekšniuose — Urkis, Stasys Pikevičius.<br />
Urbienė Amelija. Šotlando autskarinė: 1972 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste: „Šotlando autskarinė (skudurų supirkimo ir<br />
rūšiavimo įmonė) Viekšnių miestelyje buvo iš senų senovės. Prieš 1914 metus autskarinėje dirbo<br />
30 darbininkių, žiemą 6—7 darbininkės.”<br />
174
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio žvejys: 1973 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste: „Meižių ežeras priklausė<br />
dvarininkui daktarui Pačerinskiui. Daktaras ežerą išnuomodavo pirkliams, todėl jame nebuvo<br />
leidžiama žvejoti. [...]. Medžialenkės ežeras priklausė apylinkės ūkininkams (Teniui ir kitiems).<br />
ūkininkai, jeigu kas iš miestelio žvejų pasiprašydavo, leisdavo žvejoti tik su meškerėmis.”<br />
Urbienė Amelija. Kaip Viekšnių miestelyje audė škaplierius ir dirbo rožančius: 1973 metų<br />
aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Emilija Švažaitė-Balsienė (gimusi 1896 m.) ražančius dirbti išmoko iš savo senelės<br />
Pakalniškienės. Škaplierius austi išmoko iš motinos [Pakalniškytės-Švažienės Emilijos] ir iš<br />
senelės [Pakalniškienės].”<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: 1973 metų<br />
aprašai: Ledai Viekšnių miestelyje. Priedas prie aprašo „Kaip išdirbti avies kailį”. 1974 metų<br />
aprašai: Viekšnių miestelio šiaučius Juozas Koukšta. Kaip išdirbti skūrą. Viekšnių miestelio<br />
blėkininkas. Viekšnių miestelio kalvis Domas Stonkus. Viekšnių klumpininkas ir medpadžių<br />
meistras Juozas Laucius. Kas dirba Viekšnių miestelyje kubilus ir bačkas.<br />
Urbienė Amelija. Ledai Viekšnių miestelyje: 1973 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Juozas Praspaliauskas ir jo žmona Emilija Praspaliauskienė ledus pradėjo dirbti 1933 m. ir<br />
dirbo juos iki 1940 m. Jonas Meižis, išeidamas į kariuomenę, Praspaliauskiams pardavė visus<br />
įrankius ledams dirbti. Taip pat jis pamokė ledus dirbti. Be to, Praspaliauskius ledus dirbti<br />
pamokė ir kiti ledų dirbėjai: Benckis Klapas ir Beilis (abu žydai). [...]. Viekšniuose ledus<br />
pardavinėjo ant turgaus, prie kino salės, prie mokyklos (kai būdavo mokykloje vakarėlis),<br />
gegužinėje, per futbolo rungtynes. [...]. Ir geresnių, ir blogesnių ledų kaina buvo vienoda — po<br />
10 centų. [...]. Vaflius pirkdavo Kaune, biskvitų fabrike. Buvo brangu — neapsimokėjo. Vėliau<br />
vaflius pradėjo kepti ir pačiuose Viekšniuose. Vaflius kepė Veisis (Vaikaso žentas). [...]. Ledus<br />
pardavinėdavo nuo gegužės 15—20 dienos iki rugpjūčio 15—24 dienos (šv. Baltramiejaus).”<br />
Urbienė Amelija. Švažai — kontrabandininkai, knygnešiai, revoliucionieriai: 1973 metų<br />
aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Jurgis Švažas buvo Viekšnių miestelio gyventojas, kilęs iš Padvarių kaimo. Miestelyje<br />
gyveno Stoties gatvėje, netoli šventoriaus. Mokėjo skaityti ir rašyti. Jį buvo išmokiusios<br />
Santeklių dvaro panelės. Jurgis Švažas buvo labai nagingas: skuto barzdas, siuvo batus, mokėjo<br />
pataisyti užsikirtusius revolverius, taisė laikrodžius ir... kas be ko — nugerdavo.<br />
Emilija Pakalniškytė-Švažienė buvo siuvėja. Jos motina Pakalniškienė turėjo „bagamazą”.<br />
Pardavinėjo „kningas” (maldaknyges), ražančius, škaplierius, šukas, žiedus, „noperskus”,<br />
vargonėlius, švilpius, karolius. Rožančius padirbdavo ir škaplierius išausdavo pati. „Kningų”,<br />
kalendorių, „lementorių”, proklomacijų prieš caro valdžią patys parsigabendavo arba jų gaudavo<br />
iš Čepinskienės, gyvenusios Čekų kaime. [...]. Slaptos spaudos ir ginklų parsivežti važiuodavo į<br />
Bivainės mišką, kuris yra „ant Telšių važiuojant”. Viską gavo iš Petravičiaus. Petravičius gyveno<br />
pačiame miške. Pas jį ir pernakvodavo, ir dieną prabūdavo. (…) Iš Petravičiaus parsiveždavo<br />
„kningų”, kalendorių, „lementorių”, proklomacijų, revolverių, „trejų devynerių” pakeliuose,<br />
„akspelerijos” — vaistų nuo visokių ligų. „Akspelerija” buvo supilta į trišonius buteliukus, kaip<br />
dabar pilsto acto esenciją. Dar parveždavo kamparo plytelėse, karolių ražančiams dirbti. Vėliau,<br />
kai tų prekių buvo galima laisvai gauti vietoje, jų iš Vokietijos nebevežė. Kai manifestas jau<br />
buvo išleistas, „kningų” dar ilgai neleido pardavinėti — gaudė. Antanas Švažas (gimęs 1895 m.)<br />
pasakojo, kaip jis (po 1905 m.) prikabinęs žandarui ant nugaros proklomaciją. Žandaras sėdėjo<br />
alinėje. Jis prisitaikęs ir prikabinęs. Ant proklomacijos buvę išpiešti caras ir Stolypinas, o po jais<br />
bliūdas, pridėtas nukapotų galvų. Antanas Švažas minėjo dar „ciciliką” Chaimą Blanką, vėliau<br />
išvažiavusį į Ameriką, ir Šimkevičių. Šimkevičius buvo pilstytuvės viršininkas Viekšniuose.<br />
Pilstytuvėje pilstė iš Žagarės atvežtą alų iš bačkų į bonkas. Žagarėje buvo Naryškino alaus<br />
darykla. Šimkevičius ir Blanka iš Švažo išsinešdavo ginklų ir proklomacijų. Antanas Švažas<br />
175
sakė, kad „kningas”, kalendorius, „lementorius” dar gaudavo iš Beresnevičiaus, kuris gyveno<br />
prie Pateklos upės, ir iš Bubino, gyvenusio Ūbiškėje.”<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio šiaučius Juozas Koukšta: 1974 metų aprašas // Urbienė<br />
Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Juozas Koukšta gimė Telšiuose 1907 metais. (Taip jį vadina vietos žemaičiai; dokumentuose<br />
esąs užrašytas „Kukšta”). Tėvai — Simonas ir Elzbieta Žukauskaitė-Koukštienė — jokio turto<br />
neturėjo. Tėvas savamokslis šiaučius, motina — namų šeimininkė. Augino tris sūnus. Visi trys<br />
šiaučiai. [...]. Juozukas ganė bandą pas gaspadorius [...]. Kai paūgėjo, Papilėje vežiojo „pašto<br />
padvadą”. 1922 m. mokėsi Papilėje šiaučystės pas Bernotavičių. [...]. Papilėje mokėsi vienerius<br />
metus. Nuo 1927 iki 1931 metų dirbo Tryškiuose pas Jocel-Berą, kuris savo dirbtuvėje turėjo 20<br />
darbininkų. Per dieną padirbdavo 3 poras batų. [...]. 1931 m. persikėlė į Viekšnius ir čia dirbo pas<br />
Jankelį Kaplaną. Kaplano dirbtuvėje dirbo 10—20 darbininkų. Per dieną — taip pat nuo<br />
ankstybo ryto iki išnaktų — padirbdavo tris poras batų. Juozas Koukšta 1933 m. vedė Rozaliją<br />
Alsaitę. Užaugino 4 vaikus: Aldoną, Juozą, Apoloniją, Juliją. [...]. Kaplanas kurpulius<br />
atsigabendavo iš Kauno arba iš Alsėdžių. Alsėdžių amatininkai kurpulius dirbo visiems<br />
Žemaitijos šiaučiams. [...]. Kaplanas uždarbį mokėdavo šeštadienio vakarą. Per savaitę<br />
uždirbdavo 50—60 litų.<br />
Urbienė Amelija. Kaip išdirbti skūrą: 1974 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: Nuo 1933 m. Adomas Skerstonas Viekšniuose<br />
dirbo Kalvarijos dirbtuvėje. Čia darbo diena — 8 valandos. Už darbo dieną mokėjo 6 litus.<br />
Kalvarijos dirbtuvėje išdirbo arklenos, karvenos ir kiaulenos skūras. Skūras išdirbo naginėms,<br />
pakinktams.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio blėkininkas: 1974 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Adomas Buta, kilęs iš Sedos valsčiaus, gimė 1910 m. [...]. Iki pensijos (1970 metų) buvo<br />
stalius. Išėjęs į pensiją, dvejetą metų dirbo kartu su Viekšnių miestelio blėkininku Šlyteriu. [...].<br />
Besidarbuodamas taip ir pramoko amato. Šlyteris mirė 1972 m. Mirdamas paliko A. Butai kai ką<br />
iš savo įrankių. Norom nenorom A. Buta yra pasidaręs Viekšnių blėkininku, nes šiuo metu<br />
nebėra kam šituo darbu užsiimti. [...]. A. Butos dirbtuvė prie jo namų: daržinėje, kūtėje ir kieme.<br />
Darbo turi „per akis”.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio kalvis Domas Stonkus: 1974 metų aprašas // Urbienė<br />
Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Domas Stonkus gimė 1912 m. Akmenės valsčiaus Kanteikių kaime. Domo Stonkaus senelis<br />
J. Butnorius, gyvenęs Pavadaksčių kaime, dirbo kraitines skrynias. Pats padirbdavo „jutrinas”,<br />
pats skrynias apkaustydavo. Domui senelio darbas buvo „prie širdies”. Kalvystės mokėsi dėl to,<br />
kad turėjo „įgimtą gyslelę” tam amatui. Mokėsi pas Liepinį Žagarėje (1926 m.), Dulinskį ir<br />
Norvaišą Joniškyje. Norvaiša parašė rekomendacinį raštą Liepojos vagonų fabriko vadovybei.<br />
Domas Stonkus nuvažiavo į Liepoją, čia jį priėmė dirbti kalviu vagonų fabrike. Čia dirbo 1927—<br />
1931 m. 1933 m. Domas Stonkus Akmenėje išsinuomojo kalvę iš Latišo ir pradėjo „sau dirbti”.<br />
1934 m. persikėlė į Viekšnius. Papilės gatvėje iš Kazlauskienės išsinuomojo kalvę, kurioje dirbo<br />
iki 1935 m. 1935 m. Domas Stonkus vedė Stasę Rupkaitę. Žmona Biržiškų gatvėje turėjo namus<br />
ir nedidelį žemės sklypą. Čia Domas Stonkus pasistatė kalvę, kurioje tebedirba iki pat šių dienų.<br />
Domas Stonkus yra baigęs pradinės mokyklos 4 <strong>skyrius</strong> ir trijų mėnesių arklių kaustymo<br />
mokyklą Kaune 1936 m. [...]. Jo nuomone meistrų meistras buvęs kalvis Krutinis (Zaventės<br />
kaime), dirbęs net garo katilus. Apylinkės žmonės apie Domą Stonkų atsiliepia pagarbiai,<br />
sakydami: „pats geriausias kalvis”. [...]. 1941—1944 m. dirbo „Pergalės” artelėje, vėliau<br />
Statybinių medžiagų kombinate. [...]. Dar Žagarėje, mokiniu būdamas, 1926 m. nukalė 4 kryžius<br />
Kanteikių kapų koplyčiai. Kalė pagal senus kryžius. [...]. Yra nukalęs didįjį kryžių Viekšnių<br />
bažnyčiai. Per 1941 m. karą Viekšnių bažnyčia sudegė. Kai atstatė, Domas Stonkus nukalė<br />
kryžių, kuris dabar stovi ant bažnyčios bokšto. Užsakė kryžių klebonas Navickis.<br />
176
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio klumpininkas ir medpadžių meistras Juozas Laucius:<br />
1974 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. —<br />
Tekste:<br />
Juozas Laucevičius (taip dokumentuose, bet vietos žmonės jį vadina Lauciumi, [Liaučiumi])<br />
gimė 1896 m. Viekšniuose. Tėvai (Vladislovas Laucevičius ir Morta Kairytė-Laucevičienė) buvo<br />
darbininkai. Juozas klumpius pradėjo dirbti 1922—1923 metais. Medpadžius pradėjo dirbti<br />
1935 m. ir iki pat šių dienų tebedirba.<br />
Urbienė Amelija. Kas dirba Viekšnių miestelyje kubilus ir bačkas: 1974 metų aprašas //<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: Viekšnių<br />
miestelyje nuo 1937 m. kubilus ir bačkas dirba Antanas Lukošius, Petro, gimęs 1919 m. Jo tėvai<br />
pirma buvo Santeklių dvaro kumiečiai, vėliau ūkininkai. Žemės turėjo 32 hektarus Gyvolių<br />
kaime. Kubilus išmoko dirbti iš savo dėdės Jono Lukošiaus.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste:<br />
1975 metų aprašai: Kaip alų daryti. Bačkų meistras (Antanas Baltutis Kegrių kaime). Kaip<br />
suplūkti molinę aslą. Duobos pečius. Kaip audžia kamilką. Viekšnių miestelio ir jo apylinkės<br />
patrūbočiai. Viekšnių melnyčios istorija.<br />
1976 metų aprašai: Priedas prie (1972 m.) aprašo „Dažymas”. Kaip milą velia. Kaip<br />
pasiraukti nagines. Kaip krežį nupinti. Ką galima išmokti iš seno kalvio (Albino Gužauskio iš<br />
Adomiškių).<br />
1977 metų aprašai: Priedas prie (1975 m.) aprašo „Viekšnių melnyčios istorija”. Indeliai<br />
sviestui formuoti. Kas ir kaip eina gaspadinėmis. Žalių plytų gamyba ir naudojimas. Duonkepis<br />
pečius. Bitininkystė.<br />
Urbienė Amelija. Kaip alų daryti: 1975 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste: Pačiame Viekšnių miestelyje aludario nėra. Visi<br />
aludariai — Viekšnių miestelio apylinkėse. Jonas Salemanas — Purvių kaime, Barauskis —<br />
Žibikų kaime, Šarkis — Paventės kaime, Klemas Memys — Zaventės (Užventės) kaime.<br />
Urbienė Amelija. Bačkų meistras: 1975 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Dabar Viekšnių miestelio apylinkėje bėra žinomas tik vienas bačkų meistras, kuris bačkas<br />
tebedirba senoviškai. Tas meistras — Antanas Baltutis. Ir miestelio, ir visos apylinkės žmonės jį<br />
vadina Didgalviu. Antanas Baltutis gimė 1895 m. Kegrių kaime, kur ir šiuo metu tebegyvena.<br />
Bačkas dirbti pamokė Šiuipys, gyvenęs Svirkončių kaime. Nors šiuo metu A. Baltutis yra 80<br />
metų, bet dar bačkas tebedirba. Darbas jam patinkąs. „Dešimties metų būdamas jau dirbęs mažus<br />
viedrelius”.<br />
Urbienė Amelija. Kaip audžia kamilką: 1975 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste: Šiuo metu kamilką dar audžia seserys Morta ir<br />
Barbora Kugrytės.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste: 1977 metų<br />
aprašai: Statybos papročiai. Kaip per Ventą žmonės persigavo. Viekšnių miestelio verpėjos.<br />
Medžių plukdymas. Kaip nudrožti popiermalkes. Anglių degimas. Smalos varymas. Kaip dirbo<br />
skalas.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio verpėjos: 1978 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste: Barbora Kateilaitė (g. 1887 m.) ir<br />
sesuo Ona Orencienė (g. 1901 m.). Kilusios iš Žalionės kaimo.<br />
177
Urbienė Amelija. Medžių plukdymas: 1978 metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Medžius plukdymui kirsdavo žiemą Žalionėje, Kegrinėje, Santeklinėje ir Grybauskio miške.<br />
Nukirstus medžius supjaustydavo į metrinius pagalius. Supjaustytus medžius suveždavo prie<br />
Virvytės, nes Venta plukdyti iš toliau negalėjo — kliudė Santeklių malūno pylimas. Pirma<br />
medžius plukdė Virvyte, o jau toliau Venta iki tos vietos, kur buvo dedami lieptai. Medžius<br />
miškuose užpirkdavo Viekšnių miško pirkliai — žydas Vaksas ir Jonas Brika. Pirkliai samdė<br />
žmones su arkliais medžiams į Viekšnių geležinkelio stotį išvežti.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste: 1980 metų<br />
aprašai: Kaip audė šiaudinius takus. Šiaudai kapališiams pinti. Kaip ir kur parinko vietą namui<br />
statyti. Iš ko pylė poduškas. 1981 metų aprašai: Papildymai (1974 metų) aprašo „Viekšnių<br />
miestelio kalvis Domas Stonkus”. Kiek lovatiesių išaudė Ona Šiaulienė. Kaip audėja [Ona<br />
Šiaulienė] nusako siūlų spalvas. Viekšnių miestelio nertinių nerėja. Viekšnių kriaučka (Cecilija<br />
Bružaitė, gimusi 1922 m.). Kaimo kriaučka (Ona Vaitkevičiūtė-Bukontienė, gimusi 1908 m.).<br />
Kaip Antanas Petrikas paruošia materijolą karazinkoms pinti. Kaip ir kuomet prisinėrė kvartūgą.<br />
Urbienė Amelija. Aprašai, parašyti įvairių asmenų prašymu apie Viekšnius, apie save ir apie<br />
savo darbą: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1982 metų aprašas: Jonas Glodenis — kalvis ir<br />
dievadirbys (1868—1943 m., gyv. Kegriuose).<br />
Ruškys Vytautas. Statybininkų cechas Kegriuose // Vienybė. — 1982. — Rugpj. 7. —<br />
Tekste: Žvyro yra 20 hektarų plote. Tarpkolūkinės statybos organizacijos žvyro karjeras. „Kol iš<br />
Kegrių karjero išsikels kasėjai, praeis mažiausiai dešimt metų. Bet ir tuomet, kai čia sutyvuliuos<br />
ežeras, nereikės graužtis, kad vandeniu užtvindomas turtas. Jis šiandien vartojamas taupiai.”<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1985<br />
metų aprašas: Pančiakų ir pirštinių vėlimas.<br />
Urbienė Amelija. Namų statybos meistras: 1985 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste:<br />
Dar prieš 1940 metus Viekšniuose geri meistrai buvo Imelis, M. Stonys, Medžialenkės kaime<br />
— Garalis. Geras meistras buvo ir Kęstavičius, bet jis namų nestatė, tik senus remontavo. Langų<br />
ir durų meistrai buvo Račkauskis, Vaitkus. Vaitkus kaip meistras dirbo ir prieš karą, ir po karo.<br />
Meistras, ateidamas trobos statyti, su savimi turėjo 4 vyrus, kurie suprato „kaip kertes dirbti”.<br />
Pečiui mūryti visuomet samdė mūrininką. Geriausias Viekšnių mūrininkas buvo Paulikas.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1986<br />
metų aprašai: Viekšnių miestelio žvejys Vladas Ingelis (g. 1925 m.). Apie audeklus ir jų audimą.<br />
Apie abrūsus.<br />
Virkutis Leonas. Buvusio Viekšnių gimnazijos pirmosios abiturientų laidos abituriento,<br />
vėliau Akmenės, Mažeikių ir Biržų rajonuose dirbusio lietuvių kalbos ir literatūros mokytoju,<br />
pedagogo — veterano atsiminimai apie Viekšnius 1934—1941 metais. — Biržai, 1987-02-10. —<br />
Rankraštis // VVB. — [Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. —<br />
Rugpj. 4, 6, 9]. — Tekste:<br />
Buvo ir knygynas, bet tik jo pavadinimas, nes, išskyrus bulvarinio pobūdžio knygiūkštes ir<br />
kalendorius, nei grožine literatūra, nei kitomis knygomis ten neprekiavo. Prekiavo ten daugiau<br />
įvairiomis rašymo reikmėmis, knygų įrišimui reikalingomis medžiagomis ir prekėmis iš po<br />
prekystalio, nieko bendro neturinčiomis nei su knygomis, nei su kultūra.<br />
Gatavų drabužių Viekšniuose nepardavinėjo — kaimuose iš savos gamybos audeklų<br />
apsiūdavo iš kiemo į kiemą keliaujantys siuvėjai, o miestelio gyventojai turėjo savus pigius<br />
siuvėjus. Dabar sunku suprasti, kaip galėjo pragyventi tie smulkių krautuvėlių savininkai, nes ne<br />
sekmadieniais ir ne turgaus dienomis retai kas į jas užsukdavo. Gražesnėmis dienomis dažnas<br />
178
tokios krautuvėlės savininkas snausdavo prie durų ir pro šalį einantįjį kviesdavo užeiti vidun.<br />
Veriant duris, suskambėdavo skambutis. Jei prekybininkas būdavo savo kambariuose, skubėdavo<br />
aptarnauti retą klijentą. Kainos tais laikais ant prekių ar šalia nebūdavo žymimos. Užėjus<br />
pirkėjui, prasidėdavo derybos. [...]. Atsirasdavo ir viena kita žemaičio krautuvėlė kur nors<br />
atokiau nuo turgavietės, bet jos ilgai neišsilaikydavo. Lietuvių krautuvėse nebuvo deramasi, todėl<br />
gal žmonėms atrodė, kad pas žydus galima nusiderant pirkti pigiau. Žydai sudarė gal trečdalį<br />
miestelio gyventojų. Kai kurie iš jų, kaip ir lietuviai, vertėsi amatais. Nors žydų bendruomenė<br />
gyveno lyg ir atskirą, uždarą gyvenimą, bet kokio nors antisemitizmo ar antagonizmo apraiškų<br />
lyg ir nebuvo. Žydai turėjo savo pradinę mokyklą. Po keletą jų tęsdavo mokslą progimnazijoje.<br />
Vakarais į stotį iš miestelio važiuodavo dviem arkliais kinkytas „diližanas” keleivių nuvežti ar<br />
parvežti, o jų tebūdavo vos vienas kitas. Prekes iš Viekšnių geležinkelio stoties ar iš Mažeikių<br />
veždavo arkliais. Tam samdydavo miestelio pakraščiuose gyvenančius valstiečius. Taip pat keli<br />
amatininkai, prekybininkai irgi turėjo arklius. Vėliau toks Bernotas nusipirko sunkvežimį, kuriuo<br />
ir prekes vežiodavo, ir sportininkus į kaimyninius miestelius, ir kunigų suorganizuotus<br />
tikinčiuosius į Kalvariją, dargi į Šiluvą nubogindavo.<br />
Vežimai netilpdavo turgaus aikštėje, jų būdavo pilni arčiau turgaus aikštės stovinčių namų<br />
kiemai. Paventys, kur buvo arklių, galvijų turgus, kur šurmulį kėlė čigonai, mainydami,<br />
pirkdami, parduodami arklius. Jomarkuose savo gaminius pardavinėdavo įvairiausi amatininkai,<br />
ne tik vietiniai, bet ir atvykę iš toliau, net nuo Palangos su vežimais rūkytų menkių ar strimelių.<br />
Iš amatininkų vyraudavo puodžiai. Ir ko čia nebūdavo — vaikams įvairiausios švilpynės,<br />
gaspadinėms — lėkštės, dubenėliai, puodai, puodynės iki kibiro ir daugiau talpos. Ir išpirkdavo<br />
tų molinių gaminių daugybę — juk tais laikais kaime beveik visi indai buvo moliniai. Medžio<br />
meistrai siūlydavo savo gaminius: lankus arklių kinkymui, tekinius, ratelius verpimui, verpstes,<br />
kubilus, statinaites, statines alui, rėmus, rėmelius fotografijoms, iš vytelių ar šaknų nupintas<br />
pintines, krepšius, sėtuves ir kitokius namų apyvokai, ūkio darbams reikalingus daiktus<br />
daiktelius. Kurpiai išdėliodavo įvairios odinės avalynės, rimoriai — pakinktus, kamanas. O kiek<br />
klumpių — tradicinio žemaičių apavo, dargi padažytų, papjaustinėtų, kad patrauktų pirkėjo akį!<br />
Per turgavietės vidurį tęsėsi neįmantrių būdų, palapinių eilė — vadinamųjų bagamazų.<br />
„Bagamazininkai” prekiavo įvairiausia smulkme: sagomis, sagėmis, karoliais, mezginiais moterų<br />
rūbų puošimui, skarelėmis, pigiais žaislais, peiliais, peiliukais — visko ir neišvardinsi. Vienoj<br />
kitoj būdoj prekiavo ir religinės paskirties prekėmis: maldaknygėmis, šventųjų paveikslais ir<br />
paveiksliukais. [...]. Prekiavo ir knygomis. Tai būdavo [...] įvairių religinių organizacijų<br />
leidžiamos knygelės religine tematika arba Jakavičiaus Šiauliuose pseudoliteratūra: įvairūs<br />
kalendoriai, knygelės su intriguojančiomis antraštėmis — „Mikaldos pranašavimai”, „Kaip<br />
išsirinkti mergaitę ar prisivilioti bernelį”, 'Meilės laiškų vadovėlis”, „Sapnininkas”. [...]. Ir šią<br />
literatūrą pirkdavo. Ir nebrangu, ir atitinka 2—3 pradinių mokyklų skyrių išsilavinimo lygį, kokį<br />
tada teturėjo dauguma kaimo jaunimo.<br />
Bet jomarkai ne vien prekybos vieta. Čia susitikdavo seniai nesimatę giminės, pažįstami. Kad<br />
kalbos eitų sklandžiai, užsukdavo į vienintelį Viekšniuose Mažuknos „restoraną” ar špitolėje<br />
buvusią blaivybės arbatinę.<br />
Turgavietėje šūkaliodamas paauglius kviečia „laimės rato” sukėjas. Senis ilga žila barzda suka<br />
katarinką, papūgėlė ištraukia lapelį, kuriame surašytos pageidavusiojo ir sumokėjusio centus<br />
ateities gairės.<br />
Sejavičienė J. Kegrių karjere // Vienybė. — 1987. — Birž. 4. — Visas tekstas:<br />
Vaizdingame gamtos kampelyje — nuošaliau nuo Svirkančių kolūkio gyvenviečių, tarp<br />
pušynėlių, įsikūręs rajono statybos organizacijos Kegrių karjeras. Pradėjo jį eksploatuoti prieš<br />
penkioliką metų. Anksčiau čia kasdavo statyboms reikalingą žvyrą, smėlį, o dabar karjere dar<br />
gamina bitumą asfaltbetonio gamybai, skaldą, stogų dengimui skirtą pastą emulsiją. Čia<br />
pagaminama ir dalis statyboms reikalingo betono.<br />
Išplėtus gamybą, prieš trejetą metų karjere pastatė Alytaus eksperimentinio namų statybos<br />
kombinato namą. Jo pusrūsyje įrengtos geros įrengimų remonto patalpos, antrame aukšte —<br />
erdvus raudonasis kampelis, poilsio kambarys darbininkams. Per pietų pertrauką susirinkę<br />
darbininkai greit pasišildo sriubą ar išsiverda arbatą — virtuvėje yra dujinė viryklė, elektrinis<br />
179
arbatinukas. Baigę darbą darbininkai vonios kambaryje pasidžiauna rūbus, nusiprausia, o rytą,<br />
atskubėję į darbą, persirengia spec. rūbais, apsiaustus, striukes sukabindami į savo spinteles.<br />
Karjero buitinėse patalpose gausu vaizdinės agitacijos akcentų, yra čia socialistinio<br />
lenktyniavimo suvestinės, saugaus darbo instrukcijos.<br />
Treti metai karjerui vadovauja meistras Antanas Žalys. Nedidelis jo kolektyvas — tik<br />
keturiolika darbininkų, tačiau darbų padaro nemažai. Per šių metų pirmą ketvirtį savo<br />
organizacijos poreikiams karjero darbininkai paruošė 610 kubų žvyro, 7 tūkstančius kubų jo<br />
išsivežė nupirkusios kitos rajono organizacijos. Be to, pagaminta 2 tūkstančiai kubų sijoto<br />
smėlio, 118 tonų asfaltbetonio, 14 kubų skaldos. Intensyvesnis gamybos sezonas prasidėjo<br />
balandžio mėnesį ir nenutrūks iki vėlyvo rudens. Trimis maišyklėmis pagamina 100 kubų<br />
betono, kuris pilamas į saugyklą, o iš čia — į automašinas, vežančias skiedinį į statybos objektus.<br />
Ypač gerai dirba maišyklės operatorius Aloyzas Martinkus.<br />
Didelį pareikalavimą turi asfaltbetonis. Jį karjeras tiekia ne tik savo statybininkams. Daug jo<br />
išsivežė Telšių ir Mažeikių rajonų statybų organizacijos. Maišyklę aptarnaujantis šaltkalvis<br />
operatorius Antanas Sabaliauskas per dieną pagamina iki 200 tonų asfaltbetonio. Kad<br />
maišyklėms nepritrūktų darbo, žaliavų tiekimu, mechanizmų remontu rūpinasi nemažas būrys<br />
darbininkų, iš kurių darbštumu, pareigingumu išsiskiria šaltkalvis operatorius Rimantas<br />
Bukauskas, ekskavatorininkas Eugenijus Želvys.<br />
Per karjero gyvavimo laikotarpį pirmasis žvyro klodas nuimtas penkiolikos hektarų plote. Jau<br />
paruoštas šio ploto rekultivavimo planas. Į daubą supils dabar ant krantų gražiai saugomą<br />
juodžemį, šiame plote pasodins 6 hektarus miško, įrengs tris ežerėlius. 1993 metais čia karjero<br />
neliks nė žymės.<br />
J. Brenciaus nuotraukose: asfaltbetonio maišyklės operatorius A. Sabaliauskas ir betono<br />
maišyklės operatorius A. Martinkus.<br />
Statkutė L. Kur dūzgia siuvamosios mašinos: (Fotoreportažas iš Telšių „Mąsčio”<br />
susivienijimo Viekšnių siuvimo baro // Vienybė. — 1987. — Birž. 13. — Visas tekstas:<br />
Pietų pertrauka dar nebuvo pasibaigusi. Būrelis moterų sėdėjo ant suolelio ir linksmai<br />
šnekučiavosi. Iškart pasigailėjome nelaiku atvažiavę, bet kol su brigadininke Augenija Keriene<br />
aptarėme savo viešnagės tikslus, po pietų sugrįžęs baro meistras Rimantas Platokas mums<br />
parodė:<br />
— Matot, pietų pertrauka dar nesibaigė, o moterys jau sėdi prie mašinų. Taip jau pas mus yra.<br />
O ką tai reiškia, netrukome sužinoti, kai sudūzgė visos siuvamosios mašinos. Neragintos<br />
moterys ėmėsi kiekviena savo darbo. Net mes, svetimi, besidairą po šviesią ir erdvią salę,<br />
nesutrikdėme darbo ritmo.<br />
— Užduotys mums skiriamos didelės, dairytis neturime kada, — aiškina Rimantas Platokas.<br />
Pirmūnų neaplenkiam, bet esame tarp nepeikiamų susivienijimo padalinių.<br />
Viekšnių siuvimo bare šiandien dirba beveik 60 žmonių. Dvi brigados siuva dviejų modelių<br />
vaikiškus marškinius.<br />
— Matyt, mes jau specializuosimės vaikus puošti. Esam patenkinti savo gaminiais. Jau seniai<br />
nebegauname reklamacijų dėl siuvimo kokybės. Užduotys nemažėja, vadinasi, reikalingą prekę<br />
siuvame, — sulaiko baro meistras mūsų dėmesį ties keleto spalvų marškinių krūva, dailiai<br />
sulyginamų ir sulankstomų...<br />
Viekšniškiai, kaip ir kituose baruose, iš Telšių gauna sukirptas detales. Tad neretai dar<br />
pasitaiko, kad siuvinys nepakliūna į pirmąją rūšį ne dėl siuvėjų kaltės.<br />
— Taisom kaip galim, — paaiškina Eugenija Demenienė. — Stengiamės, kad dailiau<br />
atrodytų. Be to, ne taip dažnai ir būna broko.<br />
Eugenijai Demenienei patikėta viena sudėtingiausių operacijų. Ji pasiuva apykakles ir jas<br />
prisiuva prie marškinių. Rodos, neskubėdama sudėlioja medžiagos gabalėlius, sudūzgia mašina,<br />
pirštai mikliai išverčia apykaklę, vėl sudūzgia mašina, ir jau gali įvertinti, kaip tie marškiniai<br />
atrodo. Bežiūrint didėja krūvelė užbaigtų siuvinių...<br />
— Įpranti ir sekasi, — paprastai paaiškina siuvėja. E. Demenienė — viena geriausių siuvėjų.<br />
Moka visas operacijas. 50-60 procentų viršija užduotis. Neseniai įvykusiame meistriškumo<br />
180
konkurse, kuriame savo sugebėjimus demonstravo septynios siuvėjos, siuvusios apykakles,<br />
Eugenijai geriausiai sekėsi.<br />
— Stropumas ir gabumai — tokios Eugenijos sėkmės paslaptys, — paaiškina meistras ir<br />
supažindina su kitomis Augenijos Kerienės brigados moterimis — Sigute Bukauskiene, Vanda<br />
Grigaite, Liuda Miliene. Taip pat darbščiomis, stropiomis, mokančiomis visas operacijas. Čia pat<br />
sužinome, kad šioje brigadoje daug jaunimo. Ne tik darbe moterys šaunios. Vanda —<br />
komjaunimo organizacijos sekretoriaus pavaduotoja, Liuda — Viekšnių gyvenvietės Tarybos<br />
deputatė.<br />
O štai neperseniausiai susirinkime baro kolektyvas kandidate į rajono Tarybos deputatus<br />
iškėlė Augeniją Kerienę. Pasiūlė jos kandidatūrą pasitikėdami bendradarbės energija, sumanumu<br />
ir suinteresuotumu kolektyvo reikalais.<br />
Dairomės, kas ta kita brigada, kuriai vadovauja Birutė Juodeikienė. Sustojame prie Zofijos<br />
Piekienės. Ir už šios moters darbą žyminčių procentų yra darbštumas, sugebėjimas bet kurią<br />
operaciją atlikti labai gerai. Zofija jau išmokino 16 jaunų siuvėjų. Darbštumu pasižymi ir Ona<br />
Paulauskienė, ir Zofija Jasytė. O štai Jadvyga Sipavičiūtė išdirbio normas dvigubai įvykdo. Ji<br />
pirmoji ryte įjungia siuvamąją mašiną, paskutinė ją išjungia. Nors pensiją jau seniai „užsidirbo”,<br />
bet mėgstamas darbas, matyt, turi savo traukos jėgą. Besišnekučiuodami su moterimis,<br />
sužinome: kas nori dirbti, išmoksta viską. Dabar jau nėra siuvėjų, kurios neįvykdytų užduočių.<br />
Kam darbas nepatiko, išėjo. Jaunas siuvėjas stengiamasi išmokyti mažiausiai trijų operacijų, nes<br />
jų dar neskubina užduotys. Vėliau tai visiems praverčia: ar keičiasi modelis, ar susirgusią draugę<br />
tenka pakeisti.<br />
Abiems brigadoms būdingas draugiškumas, kolektyviškumas. Viekšnių siuvimo baras<br />
gyvuoja šešerius metus. Išaugo, praturtėjo, įsikūręs naujose patalpose.<br />
— Pirmūnai, veteranai, kolektyvo branduolys — kaip juos bevadinsi, tai ir bus tie<br />
darbštuoliai, — sako baro meistras, kai rašau į bloknotą geriausiųjų pavardes.<br />
Bare dabar yra 60 siuvimo mašinų. Todėl viekšniškiai gali dirbti viena pamaina. Kad mašinos<br />
negestų, rūpinasi du šaltkalviai remontininkai. Ypatingai moterys džiaugiasi Povilo Motuzo<br />
darbu. Ketvirtus metus jis reguliuoja mašinas, taiso nedidelius gedimus. Darnus kolektyvas,<br />
darbinga nuotaika, visi suinteresuoti gerais rezultatais, kokybe. Neseniai pradėjo savo veiklą<br />
liaudies kontrolės grupė, kuriai vadovauja Joana Jonauskienė. Poilsio kambaryje susirenka<br />
švenčių švęsti. Mėgsta keliones. Praėjusiais metais keliavo po Estiją, viešėjo Leningrade,<br />
Minske. Šiemet planuoja pakeliauti po Lietuvą. Gausus jaunimo būrys turi savų renginių. Yra<br />
gabių saviveiklininkų.<br />
Viekšnių siuvimo bare nėra nieko nepaprasto. Kaip ir bet kuriame kolektyve. Būna geriau,<br />
būna ir ne taip gerai. A. Kerienė pastebi, kad jaunų žmonių negali sulaikyti. Gyventi nėra kur.<br />
Jaunos merginos išteka, ir vyrai išsiveža, kur butą greičiau duoda.<br />
Tačiau šiandien, profesinės šventės išvakarėse, norisi grįžti ten, kur dūzgia siuvimo mašinos.<br />
Prie jų triūsia darbštumu pelnę pagarbą, be patoso ir pagyrų dirbą nelengvą darbą. Romantikos,<br />
kūrybos ten nedaug, daugiau monotonijos, tačiau geras darbas — prasmingas ir gražus. O juo<br />
gražūs ir mūsų aplankyti viekšniškiai.<br />
J. BRENCIAUS nuotraukose: Zofija Piekienė; P. Motuza ir J. Sipavičiūtė; E. Demenienė<br />
(dešinėje) su V. Grigaite ir S. Bukauskiene.<br />
Ercupas A. Viekšniškių gaminiai — užsieniui // Vienybė. — 1987. — Birž. 27. — Tekste:<br />
Plungės liaudies meno dirbinių įmonės „Minija” Viekšnių suvenyrų baras. Darbuotojai:<br />
Algimantas Rapalis, Vytautas Stončius, Stanislovas Lakačiauskas, Elena Lukošienė, Vidas<br />
Andriuška, Aleksas Škerba, Alvydas Kateiva, Aleksandras Jucius. — Visas tekstas:<br />
Naują gaminį — dantų šepetėlių laikiklį — įsisavino Plungės liaudies meno dirbinių įmonės<br />
„Minija” Viekšnių suvenyrų baro kolektyvas. Jis eksportuojamas į Angliją. Senoviniai suoleliai ir<br />
pakabos siunčiamos į Čekoslovakiją ir Suomiją.<br />
Gerą paklausą turi Viekšnių meistrų pagamintos medinės duoninės „Varpa”, gėlių staleliai,<br />
stovai, lentos briedžių ragams tvirtinti.<br />
181
Suvenyrų barui sumaniai vadovauja meistras Aleksandras Jucius, brigadininkas Alvydas<br />
Kateiva. Per penkis šių metų mėnesius baro kolektyvas pagamino produkcijos už 81 tūkstantį<br />
rublių. Užduotis gerokai viršyta.<br />
— Mūsų baro kolektyvas siekia gražiais laimėjimais pasitikti Didžiojo Spalio 70-ąsias<br />
metines, — pasakoja technologas Aleksas Škerba. — Tarpusavyje lenktyniauja atskirų profesijų<br />
darbininkai. Visi lygiuojasi į darbo veteranus Algimantą Rapalį, Vytautą Stončių, Stanislovą<br />
Lakačiauską, Eleną Lukošienę, Vidą Andriušką ir kitus.<br />
Anksčiau Viekšnių meistrai garsėjo puikiais keramikos dirbiniais, dabar — medžio dirbiniais.<br />
Urbienė Amelija. Viekšniškiai grajija ir dainuoja // Aš išdainavau visas daineles. — Vilnius,<br />
1988. — Kn. 2. — P. 456—457. — Užrašyta 1986 07 10. — Tekste: S. Ramanauskaitė-<br />
Mikužienė gimė 1913 11 15 Viekšniuose Akmenės gatvėje. Šalia buvo žydo Kalvarijos garbarnė.<br />
Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. — Rugpj. 4, 6, 9: ir<br />
nuotraukos. — Tekste skyriai: 1. Prieš pusę amžiaus Viekšniuose. 2. Tarp senų mokyklos sienų.<br />
3. Prie gyvenimo slenksčio. — Tekste: „Gimiau Krakių kaime, [...] bet save laikau viekšniškiu,<br />
nes čia prabėgo moksleiviški metai, čia keletą metų dirbau pedagogo darbą. Viekšnius prisimenu<br />
nuo ankstyvos vaikystės, bene nuo 1926 metų. [...]. Buvo dvi didesnės — Spingio ir Urvikio —<br />
puodų dirbtuvėlės, kuriose dirbo po keletą darbininkų. [...]. Buvo grietininių saldainių, ant jų<br />
popierėlių šalia karvutės puikavosi užrašas: „J. Valiulio saldainių fabrikas”, nors to „fabriko” visi<br />
įrengimai — didelis katilas, keli samčiai, maišyklė, o „personalas” — pats „fabrikantas” su<br />
žmona. Keli apsukresni vasarą gamindavo ledus, kurie tais metais išpopuliarėjo. Prie vežimėlio<br />
su užrašu „Praspaliausko ledai” spiesdavosi ne tik vaikai. [...]. Moteriškės sekmadieniais ir per<br />
jomarkus prekiaudavo savo darbo putojančiu limonadu ir pusmetriniais saldainiais, suvyniotais<br />
margaspalvėmis popieriaus juostelėmis. [...]. Tokie buvo Viekšniai, kai 1935 m. rugpjūčio<br />
pabaigoje, išlaikęs stojamuosius egzaminus į antrą klasę, pradėjau mokytis progimnazijoje.”<br />
Gajauskas Saulius. UAB „Virvytė” // Vienybė. — 1991. — Spal. 2. — Tekste: Buvusios<br />
Viekšnių stalių dirbtuvės.<br />
Sejavičienė Julija. Į antrąjį šimtmetį // Vienybė. — 1992. — Liep. 15. — Tekste: Audėja<br />
Uršulė Liaugminaitė.<br />
Rozga Leopoldas. Neramus kairiškietis [Vladas Sirutavičius] // Vienybė. — 1993. — Liep. 3:<br />
ir nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
Apie kairiškietį Vladą Sirutavičių jau esame glaustai pasakoję. Dar kartą jį prisiminti<br />
paskatino šiauliečių gražiai išleista knyga apie ilgametį šio miesto burmistrą J. Sondeckį (Sondą)<br />
„Gyvenimas Lietuvai”. Tarp kitų šio šviesaus žmogaus atsiminimų šioje, knygoje paskelbtas ir<br />
žiupsnelis žinių apie Vladą Sirutavičių, kaip vieną šviesiausių ir žymiausių šio krašto asmenybių,<br />
autoriaus prilygintą V. Bielskiui, K. Venclauskiui, P. Bugailiškiui ir kitiems šiauliečiams, kuriais<br />
ir nūnai miestas didžiuojasi.<br />
Pasirodo, kad yra dėl ko šiauliečiams gerbti ir minėti ir Vladą Sirutavičių, nors jis nei ten<br />
gimė, nei gyveno.<br />
Gimė Vladas Sirutavičius Kairiškiuose, aštuoniolikos metų baigė Šiaulių gimnaziją, 1896 m.<br />
įstojo į Peterburgo universitetą, bet po metų perėjo į tenykštį technologijos institutą. Jį baigęs,<br />
keletą metų Vilniuje projektavo įmones ir elektrines, centrinio šildymo sistemas, bet netrukus<br />
persikėlė į gimtinę. Pats suprojektavo Kairiškiuose kartono fabriką, įsteigęs akcinę bendrovę, jį<br />
pastatydino. Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe, jos pramonės kūrimui skyrė visas jėgas ir<br />
sumanumą. Pirmiausia atstatė ir išplėtė kartono fabriką, jo produkcija buvo net eksportuojama, o<br />
Virvytė, į kurią nuleisdavo fabrike panaudotą vandenį, buvo viena pačių švariausių Lietuvos<br />
upių. Kairiškiuose turėjo savo stamboką ūkį, vienas pirmųjų Lietuvoje jame įrengė uždarą<br />
drenažą.<br />
Bet to energingam, didelių organizatoriaus sugebėjimų turėjusiam žmogui buvo maža.<br />
Žvilgsnis vis dažniau krypo į Šiaulius, kaip potencialų pramonės centrą. Būtent V. Sirutavičių<br />
182
eikia laikyti Daugėlių keramikos įmonės įkūrėju. Suorganizavęs akcinę bendrovę „Molis”, jis<br />
pastatydino plytinę, kuri per metus pajėgdavo pagaminti ir išdegti po 5 milijonus plytų.<br />
Kartu su žymiu visuomenininku K. Venclauskiu jau pačiuose Šiauliuose V. Sirutavičius<br />
įsteigė akcinę bendrovę „Pastogė”, kuri turėjo rūpintis apleisto ir Kauno valdžios užmiršto<br />
miesto statybomis. Bendrovės steigėjams ne vien pelnas buvo galvoje. Kaip vieną iš pirmųjų ir<br />
didžiausių objektų, jie suplanavo stambų kultūros centrą, deja, karas jo statybą sužlugdė. Spėta<br />
užbaigti tik pastatą, kuriame įsikūrė pirmasis Šiaulių teatras.<br />
Vladas Sirutavičius pagrįstai laikomas vienu iš Lietuvos socialdemokratų partijos įkūrėjų.<br />
Tiesa, partija jau gyvavo, kai jaunutis Peterburgo studentas į ją įstojo. Tačiau po 1897 metų<br />
pavasario areštų partijai likus be vadovybės, visą naštą ant savo pečių užsikrovė būtent<br />
V. Sirutavičius. Tuomet jo rašinių dažnai pasirodydavo „Varpe”, „Darbininkų balse”, kurio<br />
pirmuosius numerius pats ir redagavo, kituose laikraščiuose, pats parašė trejetą brošiūrų:<br />
„Trumpa Prancūzijos revoliucijos istorija”, „Ar dabar yra baudžiava”, „Kas iš ko gyvena?”<br />
V. Sirutavičiaus ir naujų jo bendraminčių pastangomis Socialdemokratų partija atgijo ir<br />
subrendo, tapo svarbiausia 1905 metų pasipriešinimo carizmui Lietuvoje jėga. Žinant tai,<br />
suprantama, kodėl būtent Kairiškiuose rasdavo prieglobstį Socialdemokratų partijos agitatoriai,<br />
kodėl ir nepriklausomos Lietuvos laikais čia tarpo bolševikuojantys rateliai, vėliau apsišaukę<br />
pogrindine LKP organizacija. Demokratiniai savininko įsitikinimai neleido perduoti policijai<br />
kitaip manančių ir net jį patį atsišaukimuose kritikuojančių mažaraščių.<br />
1905 metais sušaukus garsųjį Vilniaus seimą, V. Sirutavičius jame atstovavo savo partijai,<br />
nemažai ir nuveikė, kad Seimas taptų istoriniu, didelės politinės reikšmės įvykiu. Jaunystėje<br />
aktyvus P. Višinskio, A. Smetonos bendražygis, vėliau V. Sirutavičius nuo politinės veiklos<br />
atsitraukė, matyt koktu buvo dalyvauti primityviuose apsispjaudymuose. Pasitraukė į Kairiškius,<br />
atsidėjo vien ūkinei, organizacinei veiklai. Su jo gabumais ir išmanymu ne vienoje vyriausybėje<br />
galėjo rūpintis pramone, statybomis, kitomis ūkio šakomis. Bet ir tuomet valdžiai reikėjo<br />
nuolankių, pataikaujančių, savo nuomonės neturinčių. Vis dėlto pats ministras pirmininkas<br />
J. Tūbelis jį kviesdavęsis pasitarti ir vertindavęs jo nuomonę.<br />
Neįtikęs nepriklausomos Lietuvos valdžiai, negalėjo V. Sirutavičius įtikti ir bolševikinei.<br />
Tiesa, jo santykiai su dvaro darbininkais buvo kone tėviški, ne vienam nelaimėje padėjo,<br />
vaikams mokyklą pastatydino, kai kuriems ir aukštesnių mokslų siekti padėjo, tad 1940-aisiais<br />
dvarą nacionalizavus, patys darbininkai siūlė jį palikti valdytoju. Tačiau V. Sirutavičius<br />
pasitraukė į Kauną, išvengė trėmimų, o po karo su kitais šviesiais žmonėmis pasitraukė į<br />
Vakarus. Nuo 1950 metų atsidūręs Bostone, gavo juodadarbio vietą viename fabrike, kaip ir<br />
šimtai jo likimo tautiečių, puoselėjo Lietuvos išsilaisvinimo viltis, dalyvavo VLIK-o<br />
organizacijos darbe, priklausė socialdemokratų kuopai, Lietuvos darbininkų draugijai.<br />
„Tai buvo didelės inteligencijos, malonaus būdo vyras, — apibūdina mūsų kraštietį savo<br />
prisiminimuose J. Sondeckis. — Lietuvoje jį tebuvau sutikęs kelis kartus. Susidraugavome<br />
Bostone. Kur buvęs, kur nebuvęs, o Sirutavičių vis aplankydavau. Malonu buvo su juo šnekėtis.<br />
Gerai orientavosi situacijoje, turėjo gerą atmintį, galėjo iš praeities prisiminti daug įdomių, kitų<br />
pamirštų dalykų”.<br />
Mirė jis sunkaus darbo ir gyvenimo išsekintas, nesulaukęs svajonėse regėtos<br />
nepriklausomybės, 1967 metų liepos 1 dieną. Štai jau 26 metai, kai tautiečiai jį palydėjo<br />
amžinojo poilsio. Gal atsiras, kas ir gimtinėje už jį pasimels?<br />
[Nuotraukoje:] V. Sirutavičius studentiškais metais ir Bostone su jaunų dienų bendražygiu,<br />
taip pat aktyviu Socialdemokratų partijos veikėju, Kipru Bieliniu, garsiojo knygnešio sūnumi, ne<br />
vieną kartą buvojusiu mūsų kraštuose.<br />
Sruogienė Vanda. Pamirštoji pionierė // Vienybė. — 1996. — Liep. 5, 10, 13, 17, 20, 24. —<br />
Tekste:<br />
„Pirmajame Santeklių salonėlyje buvo įtaisyta audykla, pastatytos dvejos staklės, prikrauta<br />
krepšių su linais, vilnomis, pašytomis, dažytomis, suverptomis ir dar visai žalia medžiaga, ant<br />
sienų — įvairios meno paveikslų reprodukcijos, eskizai numatytiems audiniams ir kt. Prie vienų<br />
staklių dirbo pati panelė Ona, prie kitų — jos pasamdytas audėjas. Tai buvo labai keista būtybė,<br />
garsėjusi savo kaime. Jonelis, kaimiečių vištgaidžiu vadintas, mūvėjo vyriškomis kelnėmis, bet<br />
183
dėvėjo moteriškas bliuzeles ir nešiojo skarelę ant trumpai kirptų ir šviesiai dažytų plaukų. Buvo<br />
puikus darbininkas, tylus, kantriai kėlęs savo ponios nuotaikas — retai kas tegirdėjo jo spiegiamą<br />
balsą. Greta kitų dvare niekuo nepasižymėjusių tarnų negalima nepaminėti ir kito ypatingo tipo<br />
— senų laikų liekanos, „furmono” Mateušo. Jo vienintelės pareigos buvo prižiūrėti porą<br />
išvažiuojamų arklių ir vežioti paneles į bažnyčią, į svečius. Jau pusamžis žmogus, nevedęs,<br />
neišpasakytas tinginys, retai kada beišsipagiriojęs, tad nosį turėjo kaip įsirpusią slyvą, violetinę.<br />
Mūsų mergės juokėsi, kad atvažiavęs kur su „Pana Anna” į svečius, tuoj dairydavosi čerkos ir<br />
domėjosi daugiau jaunų bernų, negu mergų draugyste. [...]. Bagnickaitė pateikė savo audinius<br />
pirmoje rajoninėje žemės ūkio parodoje Mažeikiuose. Jos eksponatai — kilimai, pakojėliai,<br />
užuolaidos, languoti pledai ir kt. turėjo didelį pasisekimą — sukėlė didelį susidomėjimą ir beveik<br />
visi buvo išpirkti. Po to ji dalyvaudavo parodose Šiauliuose, Kaune ypač daug efektingų darbų<br />
parodė 1928 ir 1930 metais. [...]. Po kiek laiko dideli kilimai, sunkios užuolaidos stambiomis<br />
tulpėmis — lelijomis ir kitais puošniais priejuosčių raštais atsidūrė ne tik užsienio reikalų<br />
ministro bute, bet ir kone visose Lietuvos atstovybėse užsieny. [...]. Bagnickaitė buvo pirmoji,<br />
pritaikiusi Vakaruose vartojamą gobelenų techniką, drąsiai komponuodama perkėlė iš priejuosčių<br />
ir juostų raštus, juos bent dešimteriopai padidindama.”<br />
Morkūnienė J. Kailių išdirbimas Lietuvoje XIX a. antroje—XX a. pirmoje pusėje // Lietuvos<br />
etnologija: Amatas ir kūryba. — Vilnius, 1997. — T. 2. — 316 p. — P. 111—206. — Tekste:<br />
P. 115: „Taip pat panaudota vertinga medžiaga apie kailių išdirbimą, surinkta kraštotyrininkų:<br />
A. Urbienės apie Viekšnių miestelio [...] kailiadirbį.”<br />
Masiulienė R. Didelis Lietuvos statytojas // Vienybė. — 1997. — Bal. 2: ir nuotrauka<br />
„Senasis Kairiškių dvaro pastatas — V. Sirutavičiaus gimtinė”. — Visas tekstas:<br />
Taip V. Sirutavičius pavadintas Amerikoje leistame „Keleivio” laikraštyje. Didelis, bet<br />
primirštas...<br />
Balandžio 5 dieną sukanka 120 metų nuo V. Sirutavičiaus gimimo. Jo paveikslas dar gyvas<br />
vieno kito vyresnės kartos kairiškiečio atminty, mokykloje įrengta jam skirta ekspozicija, bet<br />
šitas žmogus tikrai vertas didesnio pripažinimo.<br />
Vartau paties V. Sirutavičiaus ranka rašytą autobiografiją. Didžiuodamasis pasakoja, kad gimė<br />
Kairiškiuose, žemaičių bajorų šeimoje, kad baigė Šiaulių berniukų gimnaziją — tą pačią, kaip ir<br />
jo tėvas Julius, kaip ir jo sūnūs — Vytautas ir Jonas.<br />
Stebina geras lietuvių kalbos mokėjimas, nors namuose kalbėta lenkiškai, mokytasi rusų<br />
kalba. Matyt, buvo samdomas namų mokytojas lietuvių kalbos mokyti. Studijų metais gyveno<br />
vienam kambary su A. Smetona, kartu šapirografavo J. Jablonskio trumpą lietuvių kalbos<br />
gramatiką. Neužmirškime, kad tai buvo spaudos draudimo metai...<br />
Dideli V. Sirutavičiaus nuopelnai socialdemokratų judėjimui. 1901 metais, studijuodamas<br />
Peterburge, kartu su S. Kairiu suredagavo pirmą „Darbininkų balso” numerį, išspausdino Tilžėje,<br />
slapta platino Lietuvoje. Prieš tai bendradarbiavo „Varpe”, „Lietuvos ūkininke”. Labai<br />
prasmingas vienas iš jo slapyvardžių — „Homo novus (iš Žemaitijos)”. Cituoju Amerikoje<br />
leistas „Naujienas”: „Darbininkų balso” pasirodymas Lietuvos darbo žmonėms buvo reikšmingas<br />
įvykis. Jo skiltyse subrendo rašytojas J. Biliūnas, teisininkas A. Janulaitis, Lietuvos<br />
nepriklausomybės metais Vytauto Didžiojo universitete Lietuvos istorijos teisę dėstęs ir keletos<br />
mokslo veikalų autorius, ir kiti žymūs Lietuvos rašytojai” (1961. 07. 12).<br />
V. Sirutavičius, S. Kairys bei A. Janulaitis ir buvo tas trejetukas, kuris tuomet vadovavo<br />
socialdemokratų partijos veikimui. Tai jie spausdino atsišaukimus, juos slapta platino, ruošė<br />
darbininkų demonstracijas bei streikus prieš caro valdžią. 1904 m. Kairiškiuose, jo tėviškėje,<br />
vyko lietuvių socialdemokratų jaunuomenės konferencija.<br />
Kaip socialdemokratų partijos narys, V. Sirutavičius dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime,<br />
Steigiamajame seime.<br />
Pasitraukęs iš politinės veiklos, V. Sirutavičius Kairiškiuose suprojektavo ir pastatydino<br />
kartono fabriką. Iki 1933 m. žymi dalis produkcijos ėjo eksportui, vėliau, augant pramonei ir<br />
kylant krašto kultūrai, daugiau kartono suvartota šalyje. Darbininkai buvo aprūpinti gerais butais<br />
ir padoriu atlyginimu, medicininiu aptarnavimu, žiemą uždarbio būdavo ir aplinkiniams<br />
184
ūkininkams. Padorus atlyginimas atrodė taip: B. Tuzienė, fabriko darbininkė, pasakoja, kad per<br />
mėnesį gaudavusi 150 Lt ir už tokią sumą buvo galima nusipirkti karvę. Leido į mokslus savo<br />
darbininkų vaikus, pvz. vairuotoją Šiurkų, buhalterį Indriušką. Kairiškių vaikams pastatė mūrinę<br />
dviaukštę mokyklą. Mokytojus Gruces aprūpindavo maistu.<br />
Iš krūmynų ir nenaudojamos žemės, pripirkęs jos papildomai, V. Sirutavičius sukuria pažangų<br />
200 ha ūkį. Įrengta uždara drenažo sistema. Įveisiama olandų veislės karvių. Ūkio šakos:<br />
pienininkystė, veislinė gyvulininkystė, sėklininkystė.<br />
Verslininko netenkino vien veikla Kairiškiuose. Čia jam buvo ankšta. Šiauliuose suorganizavo<br />
bendrovę „Molis”, kuri pastatė modernų plytų fabriką Daugėliuose, iki okupacijos nespėjo<br />
įsteigti užplanuoto stogams dengti eternito plytelių fabriko. Jis buvo vienas iš „Pastogės”<br />
bendrovės steigėjų. Bendrovė pastatė Šiaulių dramos teatrą, planavo statyti viešbutį.<br />
Daugelį darbų nutraukė okupacijos. Veiklus organizatorius priverstas pasitraukti. Sovietinėse<br />
enciklopedijose V. Sirutavičius minimas tik kaip „buržuazinis veikėjas”... Žinoma, neigiamai.<br />
Visus besidominčius mūsų rajono istorija, ryškesnėmis asmenybėmis kviečiame balandžio 5<br />
dieną, 13 val., į Kairiškių kultūros namus. Tikimės sulaukti svečių iš LSDP vadovybės. Veiks<br />
V. Sirutavičiui skirta ekspozicija, pakviesime į ekskursiją po Kairiškius. — [Nuotraukoje:]<br />
Senasis Kairiškių dvaro pastatas — V. Sirutavičiaus gimtinė.<br />
Kerys Bronius. Vienužis ir Viekšnių kraštas // Vienybė. — 1997. — Geg. 27. — Tekste:<br />
Audėja Marytė Rupkaitė. „tarpukario laikų Viekšnių patriotės, katalikiškų organizacijų narės,<br />
vienos iš paminklo Vytautui statytojų, audėjos Marytės Rupkaitės, per šv. Velykas išėjusios į<br />
Amžiąjį atilsį. [...]. Nors ir buvo viena iš geriausių audėjų, audimui ir maldai skyrusi visą<br />
gyvenimą...”<br />
Jonikienė Roma. Tarp meno ir amato: [Audėja Birutė Maželytė] // Vienybė. — 1998. —<br />
Vas. 28: ir nuotrauka.<br />
Šiurkuvienė J. Septyniasdešimtmetė labiausiai mėgsta rankdarbius ir žvejoti // Šiaulių<br />
kraštas. — 1998. — Birž. 4: ir nuotraukos. — Tekste: Valerija Skėtrienė Palnosų kaime. Įvarūs<br />
rankdarbiai.<br />
Šiurkuvienė Jolanta. „Poilsėliui” ruošiami nauji drabužiai // Šiaulių kraštas. — 1999. —<br />
Saus. 21: „Autorės nuotr. Viekšniškė Birutė Maželytė kostiumus „Poilsėlio” ansambliui audžia<br />
staklėmis, pasiskolintomis iš Kairiškiuose gyvenančios 91-erių metų senutės”. — Visas tekstas:<br />
Biržiškų vardo viekšniškių draugijos folkloriniam ansambliui „Poilsėlis” siūdinami nauji<br />
kostiumai. Sijonus, liemenes ir prijuostes dainininkams audžia viekšniškė Birutė Maželytė.<br />
Batai ir marškiniai jau yra<br />
Pasak Viekšnių kultūros namų direktorės Birutės Švažienės, Biržiškų vardo viekšniškių<br />
draugijos folklorinis ansamblis „Poilsėlis” iki šiol neturėjo savo sceninių drabužių, juos iš visur<br />
skolindavosi, tad sijonu dainininkės vilkėdavusios vienokiu, liemene — kitokia. Galų gale<br />
Biržiškų vardo viekšniškių draugijos pirmininkė Aušrelė Jadvyga Gurauskaitė ėmusi prašyti<br />
rajono merą Anicetą Lupeiką, mačiusį keletą „Poilsėlio” koncertų, pinigų naujiems kostiumams.<br />
Gavus dešimt tūkstančių litų, jau nupirkti auliniai batai ansamblio vyrams, pasiūti jiems bei<br />
moterims autentiški marškiniai iš lino. Vyriškus baltinius sukirpo ir siuvo Viekšnių žemės ūkio<br />
mokyklos dėstytoja Grasilda Povidienė, prieš tai specialiai paruošusi gana įnoringą lininį audinį.<br />
Sijonai audžiami<br />
Austi naujuosius „Poilsėlio” sijonus, liemenes ir prijuostes paprašyta viekšniškės audėjos<br />
Birutės Maželytės. Prieš tai ansamblio vadovė Nijolė Kontutienė aprašuose, nuotraukose<br />
išžiūrinėjusi, kokie turėtų būti žemaičių liaudiški drabužiai. Medvilninių siūlų audiniams<br />
parsivežta iš Plungės ir nors, anot Viekšnių kultūros namų direktorės B. Švažienės, šių didelio<br />
pasirinkimo nebuvę, kostiumai išeisią gražių, ne itin ryškių spalvų. Kiekvienam jų B. Maželytė<br />
sugalvojanti, pritaikanti vis kitokį marginimo raštą, spalvas pasirenkančios ir ansamblio moterys.<br />
185
„Šiaulių kraštui” lankantis pas audėją, ji parodė mėnesio savo darbą — audė septintą sijoną.<br />
Išrodžiusi rietimą medžiagos liemenėms, B. Maželytė paaiškino, jog, baigusi sijonus, griebsis<br />
prijuosčių.<br />
Austi pamokiusi draugė<br />
Pasak B. Maželytės, po karo jos mama ausdavo medžiagas iš savo augintų avių vilnos. Tačiau<br />
tuomet B. Maželytė audimu itin nesižavėjo, labiau mėgo megzti, siūti. O austi ją įkvėpusi,<br />
pirmąsias stakles padėjusi „užsitaisyti” dabar jau mirusi draugė. Šios tik vienąsyk pamokyta ir<br />
padedama savamokslė, 68-erių metų audėja B. Maželytė dabar mokanti austi viską. O<br />
savarankiško audimo pradžią beveik prieš trisdešimt metų jai primena kambaryje ant langų<br />
pakabintos sudėtingu audimu mirusios draugės išaustos užuolaidos bei pačios B. Maželytės<br />
išausta pirmoji tebeklojama, nuo laiko kiek apiblukusi lovatiesė.<br />
Dirbusi ir akmenskalde<br />
B. Maželytė iki šiol ausdavo anos draugės padovanotomis staklėmis, tačiau, paprašyta išausti<br />
„Poilsėlio” dainininkių sijonus, gavo ieškotis kitų staklių. Mat jos turėtosios pasirodė esančios<br />
per siauros šiems drabužiams.<br />
Pasak audėjos, pabaigti austi dvidešimties dainininkų kostiumus dar užtruks kiek laiko. Be to,<br />
ji dirbanti priebėgomis — tenka slaugyti iš ligos patalo nebepakylantį brolį, apeiti nediduką<br />
ūkelį.<br />
Beje, prieš atsidėdama audimui, B. Maželytė ilgai dirbo ir ligoninėje, ir labai sunkiai —<br />
akmenskalde. Audėja džiaugiasi, kad ir tokiu darbu, laimė, rankų audimui neatmušusi.<br />
Reikia daug ir sąžiningai dirbti: Mūsų pašnekovas — individualios statybos ir remonto<br />
darbų įmonės direktorius Jonas Bružas: Kalbėjosi J. Sejavičienė // Vienybė. — 1999. —<br />
Saus. 26. — Tekste: „Gamybos bazę turime gerą Viekšniuose, nes pavyko išsipirkti du sklypus,<br />
kuriuose kadaise buvo Viekšnių pieninė ir „Mąsčio” fabriko filialas. Tai 2 hektarų žemės sklypas<br />
su vandens gręžiniu, sandėliais, turime savo medienos cechą, transporto priemonių. Kontora yra<br />
Viekšniuose. [...]. Esu viekšniškis, čia gyvenu, čia dirbu, tad ir sentimentų turiu Viekšniams.<br />
Mokyklai nupirkau stomatologinio kabineto aparatūros, padovanojau kopijavimo aparatą.”<br />
Drobotienė Emilija (gimusi 1924 m.). Atsiminimai. — 1999. — Kovo 26. — Žodžiu.<br />
Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Daa bova tuoks Borusas žyds. Ons škurlius supirkiniedavo. Bova Vytauto gatvie tuoks Šikis.<br />
Pas anų dėrbo poudus. Šotlands turieje krautuvę gerą i daa tuo škorlėne. Tėn škurlius<br />
pešiuodavo, skirstydavo. Kėik tėn dulkių būdavo! Muotrėškos tėn uždarbiavo, siediedavo i so<br />
vakaas, neturiedavo kor anų palėkt. Dėrbdavo i uždėrbdavo. Pavalgyt doudavo. Je so vakaas<br />
ateidavo, atneš tėms vakams pavalgyt.<br />
Muturas Algimantas, Rozga Leopoldas. Tarpukario metų pramonė // Vienybė. — 1999. —<br />
Birž. 5. — Tekste:<br />
„Ventos srovė suko [...] senąjį Joselio Lesemo Viekšnių malūną ir Santeklių malūną, tuomet<br />
priklausiusį Viliui Jungai. Jam priklausė ir Gudų malūnas prie Virvytės upės. Ši upė taip pat<br />
buvo „įdarbinta” Balsiuose (Mykolo Savicko malūne), Skleipiuose (Bernardo Kondratavičiaus).<br />
Stočkuose veikė Zamelio Litmano vandens malūnas. [...]. Pienui perdirbti buvo įkurtos<br />
bendrovės: Gaudžiočių — Dabikinės, Vegerių, Kruopių, Viekšnių, Papilės, Viekšniuose veikė<br />
gyvulių skerdykla. Odos buvo apdirbamos Abramo Kalvarijos ir Teodoro Urvikio, o Papilėje —<br />
Juozo Rankausko ir Mejerio Šero odų dirbtuvėse, jomis prekiavo viekšniškiai Jankelis Kaplanas<br />
ir Šmuelis Laukšonas. [...]. Vilnų karšyklas turėjo viekšniškis Adomas Bružas ir papilėniškis<br />
Pranas Strelčiūnas, vilnonius siūlus verpė Joselio Lesemo įmonėlė Viekšniuose. [...]. Saldainius<br />
ir šokolado skanėstus gamino Olga Gašpuitienė Alkiškiuose ir Olga Valiulienė Viekšniuose. [...].<br />
Viekšniuose veikė net keturios avalynės dirbtuvės — Volfo Fišo, Berelio Jašciko, Kazio<br />
Laucevičiaus ir Augusto Liuberskio. [...]. Tik du stambiausi „pramonės centrai” — Viekšniai ir<br />
Papilė turėjo elektrą. Jos energiją Viekšniuose tiekė Figės Lesemaitės vardu įregistruota stotis.<br />
[...]. Lentpjūvės veikė [...] Viekšniuose (Prano Požerskio), Latvelių kaime (Martyno Zenkaus).<br />
186
[...]. Be Vlado Sirutavičiaus kartono fabriko Kairiškiuose, veikė ir nedidukas fabrikėlis<br />
Kapėnuose, priklausęs Dovydui Jaršauskui. Statyboms prireikus plytų, galėjai jų nusipirkti<br />
Meškelių kaime, iš Vytauto Kondratavičiaus plytinės, bei Žibikuose, Jonui Paulikui<br />
priklausiusioje plytinėje.”<br />
Muturas Algimantas, Rozga Leopoldas. Kaip kūrėsi nacionalinė pieno pramonė // Vienybė.<br />
— 1999. — Liep. 22. — Tekste: „Tais pačiais 1926 metais įsisteigė Dabikinės, Viekšnių,<br />
Akmenės, Kruopių, Papilės ir Medemrodės žemės ūkio draugijos.” [...]. „Vegerių ratelio vadovu<br />
buvo A. Balčiūnas, ratelis turėjo 30 narių, kurie laikė 244 karves. A. Gargaso vadovaujamas<br />
Viekšnių būrelis irgi turėjo 30 narių, kurie laikė 225 karves”.<br />
Lukošiūtė Sandra. Viekšniai — miestelis, kurį vieni senbuviai vadina mirštančiu, kiti —<br />
atsigaunančiu: Gimtinės spalvos // Santarvė (Mažeikių rajono laikraštis). — 2000. — Vas. 17. —<br />
Nr. 20 (8067): ir nuotrauka. — Tekste:<br />
„Retai kur besutiksi audėją, o Viekšniai tokią turi. Birutė Maželytė prisimena, kad ir jos mama<br />
mokėjusi austi. Tiesa, pati Birutė į stakles atsisėdusi gerokai vėliau — ne mamos pamokyta, bet į<br />
draugę nusižiūrėjusi. Būtent ji Birutei padovanojo stakles. Ne vienerius metus B. Maželytė<br />
audžia pagal užsakymus. Deja, austi savo malonumui ji negalinti — neturi medžiagų.<br />
Septyniasdešimtmetė neseniai baigė vieną užsakymų — tautinius drabužius vietiniam<br />
M. Biržiškos draugijos ansambliui. B. Maželytė sakė, kad jos namuose netrūksta mokinukų<br />
ekskursijų. Pasižiūrėję į šaudančias stakles ne vienas ir pats užsimano pabandyti. Senutė tikisi,<br />
kad atsiras jaunesnių, norinčių išmokti audėjos amato. Mat rankdarbiai daug įdomesni už pirktą<br />
audinį. Beveik tris dešimtmečius audžianti Birutė Maželytė sakė dabar dažniau atsisėdanti prie<br />
staklių. anksčiau trūkdavę laiko — reikėjo rūpintis senais tėvais, dirbti valdišką darbą.”<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Brikos pylimas. — 2000. — Kovo 10. — Žodžiu. Tekstas<br />
perrašytas iš diktofono:<br />
Brikos pylimas buvo toj vietoj, kur dabar Virvytės restoranas. Turbinų vietoje dabar aludė.<br />
Brika skolinosi pinigų iš Unikos. Darbams jau buvo sunaudojęs 31 tūkstantį litų. Ten viskas buvo<br />
prie galo. Virvytė užtvenkta, elektros stulpai sustatyti iki pat Viekšnių, tik per Ventą bereikėjo<br />
laidus pertempt, parvežt iš Telšių turbinas ir jungt generatorių. Viekšnių malūnininkas Lesimas<br />
papirko, naktį kažkas prakasė užtvankos kraštą. Virvytė labai srauni — išvertė, išnešė tą kraštą,<br />
stipriai išnešė tą šoną. Vaitkus už žemę reikalavo gero mokesčio. Brika ir nebepirko. Turbinos<br />
liko Telšiuose neparvežtos.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Kalmanai. — 2000. — Kovo 10. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
Kalmanai buvo trys broliai. Kalmanas Reifas (Rapolas) turėjo odų dirbtuvę. Broliai turėjo<br />
krautuves. Reifas Kalmanas vienintelis iš visų išvarytų į Mažeikius sušaudyti žydų liko gyvas.<br />
Išlipo iš kapo duobės gyvas ir parėjo į Viekšnius. Čia kažkas, gal vaistininkas<br />
J. Aleksandravičius, jį aptvarkė, padėjo pereit pas partizanus į miškus. Vėliau Reifas perėjo<br />
frontą ir pateko į 16 diviziją. Kada karas baigėsi, Reifas tais pačiais metais atvažiavo į Viekšnius,<br />
pardavė savo ir brolių namus. Padėjo kaimynė Tautkaitė — ji tuomet buvo valdžioj.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Atsiminimai. — 2000. — Liep. 24. — Žodžiu. Tekstas perrašytas<br />
iš diktofono:<br />
Viekšnių žydai. Lesimo buvo didelė šeima, kokie šeši vaikai. Tokie Apkiai gyveno.<br />
Važinėdavo diližanu į stotį ir turėjo žemės už miesto. Buvo ūkininkai, pusiau žemaičiai. Čia,<br />
kitoj pusėj, gyveno Šeiniai. Tėvas vertėsi grūdais, pardavinėjo. Tas raudonas namas, einant į<br />
malūną, buvo Šeinio klėtis — labai geras sandėlys. Sūnus advokatu buvo čia Viekšniuose. Toliau<br />
buvo Blankų namai, Zercino namai. Malūno gatvėj gyveno Lipkė. Vertėsi bovelna, turėjo<br />
bovelnos dažyklą, krautuvę. Bovelną atveždavo vagonais į stotį, tada pas Lipkę. Moterys dirbo.<br />
Ir mano mama dirbo. Dažydavo visokiom spalvom. Tada vėl viską pakuodavo ir siųsdavo į kitas<br />
187
krautuves. Tai ten jos kieme buvo labai geras rūsys. Žydai buvo atlaidūs. Jeigu kokia bėda,<br />
neatstums: Ui, gerai, ateisi man daržą paravėt. Jeigu kunigas nelaidodavo, patys patardavo: Ui, ar<br />
buvai pas rebį? Kodėl nebuvai pas rebį, nueik pas rebį. Neturtingų žydų buvo mažai. Žydas žydą<br />
palaikė. Jei kas bankrutuoja, ar ką, tuoj pat šiulėj posėdis ir nusprendžia, ką daryt.<br />
Kur buvo veterinarijos namas, ten seniau buvo žydo Kalvarijos namas. Namas buvo Akmenės<br />
gatvės rytinėj pusėj, o kitoj pusėj gatvės namas toks dviejų aukštų, visi tie įrengimai, cechai,<br />
raugyklos.<br />
Kacas su broliu turėjo batų dirbtuvę ir krautuvę. Žydus dažniausiai vadindavo vardais.<br />
Sakydavo — Kacas, Kacas. Ar tik nebuvo Kalmanas. 1941 metais buvo kitas tiltas, prie tilto<br />
Ventoj buvo tokia salelė. Liepos mėnesį nuvarė Kacą į tą salelę ir nušovė. Mūsiškiai, lietuviai.<br />
Ruškys Vytautas. Meistras // Šiaulių kraštas. — 2000. — Liep. 28: iliustruota. — Tekste:<br />
77-erių metų Liudvikas Knabikas, gyvenantis Viekšniuose, šiame krašte žinomas stalius. Yra<br />
padaręs tūkstančius medžio dirbinių, reikalingų žemės ūkyje ir buityje. Dabar drožinėja, pjausto,<br />
kalinėja senovėje naudotų padargų, mechanizmų maketus. Tokie daiktai šiandien nebereikalingi<br />
ir užmirštama, kaip juos daryti. Nagingas viekšniškis tai sugeba.<br />
Veikiantis kuliamosios maketas<br />
L. Knabikas pusantro mėnesio diena po dienos darė javų kuliamosios maketą. Per metrą<br />
ilgumo, keturių sprindžių aukštumo medžio ir metalo dirbinį gali kilstelti suėmęs į glėbį.<br />
Nagingas stalius užtikrina, jog visos detalės „savo vietose”, tad galėtų prikult ir grūdų, jei<br />
kuliamoji nebūtų tokia maža. Tikra kuliamoji, mena meistras, — pusseptinto metro ilgumo, ją<br />
paleidus, aplink iš peties turėdavo dirbti 22 bernai ir mergos.<br />
L. Knabikas javų kuliamąsias išmoko meistrauti padėdamas savo dėdei Liudvikui Knabikui.<br />
Jis, gyvenęs netoli Viekšnių, sulaukdavo užsakymų iš aplinkinių ir tolimesnių kaimų, ūkininkams<br />
pardavė 36 kuliamąsias. Tokias pat 3 mašinas, meistrui mirus, jau vienas pats padarė jo vaikaitis.<br />
Skiedrų drožiamoji nebereikalinga<br />
L. Knabikas dirbtuvėse dailina ir skiedrų drožiamosios maketą. Prieškaryje turėjo<br />
susimeistravęs tokį tikrą mechanizmą, juo uždarbiaudavo Viekšnių valsčiuje. Ūkininkai, sumanę<br />
dengti pastatų stogus, samdė L. Knabiką medžiagų paruošti. Arkliai sukdavo ratu, tempdami<br />
specialius peilius medienai drožti, o šeimininkas irgi žingsniuodavo, į glėbį po vieną<br />
surinkdamas skiedras. „Per dieną vietoje sukardavau tiek kilometrų, jog vieni juokai būtų iš<br />
Viekšnių į Šiaulius nueiti”, — mena L. Knabikas.<br />
Turtingesni ūkininkai stogus dengdavo patvaresne medžiaga — lentelėmis. Bet galiausiai visą<br />
medinę dangą išstūmė šiferis. Skiedrų meistras mano, jog Lietuvoje nebelikę nė vienos trobos su<br />
senoviniais stogais.<br />
Skiedros, kad ir kam galėjusios patikti, paprasčiausiai per dešimtmečius supūva. L. Knabikas<br />
dar sugebėtų pridaryti tokios medžiagos.<br />
Pasidarytu obliumi statė malūną<br />
L. Knabikas tebesaugo prieš pusšimtį metų paties padarytą kampą — arklių pakinktą:<br />
išdrožinėtais ornamentais, lengvutis. Mat parinkta tinkamiausia mediena — sidabrinis gluosnis.<br />
Senolio tvirtinimu, labai patvari ir vinkšna, bet iš jos padarytas pakinktas labiau slegia arklio<br />
sprandą.<br />
Meistras pabrėžė, kad kampui pagaminti prireikia metų — tiek laiko jis turi išbūti nepaleidus<br />
sulenktų medžio galų.<br />
Tebestovi netoli Viekšnių ir pirmoji L. Knabiko suręsta daržinė. Ją statyti buvo apsiėmęs kitas<br />
meistras, bet netikėtai susirgo. Medienos prisiruošęs ūkininkas nenorėjo laukti — paprašė pastatų<br />
iki tol nerentusio L. Knabiko. Vėliau jis sugebėjo Žiogaičių kaime ir malūną pastatyti su septynių<br />
metrų ilgumo sparnais. Nustojus naudoti įrenginį, jis nuniokotas.<br />
Žemaitijoje stovi 14 L. Knabiko sukurtų kryžių. Juos ir dabar tebedaro.<br />
Darė L. Knabikas ir šlajas, ratus, kubilus. Visam tam stalius pats nukaldavo metalines dalis.<br />
Pasidarė varstotą, oblius bei kitus stalystės įrankius. [...].<br />
188
Karstai užsakomi ir gyviesiems<br />
L. Knabikas tiksliai nesuskaičiuoja, kiek pridaręs medžio dirbinių, mano, kad tūkstančius. Bet<br />
karstų skaičių žino tiksliau — per 300. Tokiam daiktui užsakymą gavęs meistras įsidėmi, kam jis<br />
skirtas, ir norom nenorom skaičiuoja. Ypač daug darbo turėta po karo — tuomet karstų stigdavę.<br />
Dabar jų pasiūla didžiulė, gali pasirinkti ir pagal spalvą, puošnumą, tačiau senasis meistras<br />
tebesulaukia užsakymų.<br />
Prieš kelerius metus L. Knabiko kaimynė panoro karsto sau. Meistras padarė. Moteris mirė.<br />
Po to pas meistrą atėjo jos vyras, taip pat dėl karsto sau. Stalius taip pat įvykdė prašymą.<br />
L. Knabikas turi ir savo karstą. Meistras pabrėžia, kad jį nusikalė iš gerų lentų. Apie jas ir<br />
mirtį senukas kalba vienodai paprastai. Sakosi, pripratintas jaunystėje patirtų pavojų. 1944<br />
metais išsigandęs, kad gali būti išvežtas darbams į Vokietiją, pasislėpė ir šešis mėnesius bei tris<br />
paras dienos šviesos nematė. Giminaičių tvarte turėjo slėptuvę, kurioje galėjai tik išsitiesti ir<br />
pajudėti keturpėsčias — panašu į karstą. Po tokios kankynės ėmę birti dantys, slinkti plaukai.<br />
Vis dėlto didesnių negalavimų L. Knabikas iki šiol nepajutęs. Sako, gal todėl, kad nuolat dirba<br />
ir patenkintas tuo.<br />
Gajauskas Saulius. Kyla hidroelektrinė Kairiškiuose // Vienybė. — 2000. — Lapkr. 30:<br />
iliustruota. — Tekste: „Yra dar žmonių, menančių ant Virvytės upės kranto buvusius kartono<br />
fabriką ir hidroelektrinę, kurios pagaminta elektra suko jo mechanizmus. Per išlikusią upės<br />
užtvanką putojantis vanduo dešimtmečius bėgo be naudos, kol buvusių savininkų anūkas<br />
kaunietis Vladas Sirutavičius nusprendė dar kartą pažaboti upę. Įspūdingų akmeninių sienų<br />
pastatai po truputį restauruojami. Juose bus sumontuoti ne tik hidroelektrinės įrenginiai, bet dalį<br />
puoselėjama pritaikyti agroturizmai.”<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Be gyvulininkystės ir augalininkystės gyventojai vertėsi ir amatais. Oficialūs šaltiniai teigia,<br />
kad Užlieknėje nebuvo nei smuklės, nei krautuvės. Prie bažnyčių klebonai dažnai turėdavo ir<br />
smukles, todėl legendoje apie Šventupį, matyt, ne iš piršto laužti pasakojimai apie žydo karčiamą<br />
ir kalvį Randį. Prieš karą Užlieknėje parduotuvės yra buvusios S. Virkučio, P. Barvydžio<br />
namuose, špitolėje.<br />
Paventės kaime žydė Leibienė turėjo krautuvę. Vladislovas Martinkus iš Paventės<br />
Medžialenkėje buvo įsteigęs parduotuvę, bet ji greitai bankrutavo. Lėlaičių žydas Burukas<br />
(Leibienės brolis) augino agurkus ir turėjo nedidelę plytinę. Vėliau šie žydai išsikėlė gyventi<br />
kitur ir apie jų likimus nieko nėra žinoma.<br />
Lėlaičiuose Antanas Silkinis turėjo vandens malūną, pirktą iš žydo. Malūnas — tai kelių<br />
kaimų centras. Visi suvažiuoja malti grūdų, čia gali sužinoti paskutines naujienas, pasitarti<br />
įvairiais klausimais. Dideliame kambaryje sukasi dvejos girnos — vienos mala, kitos pikliavoja.<br />
Apačioje, rūsyje, sukasi įvairiausi krumpliaračiai, byra miltai. Ant aukšto lekia didžiuliai velenai,<br />
dūzgia dinamos. Sukant didžiulį ratą, ant jo velenų vyniojasi grandinė ir kelia tiesiai iš ūkininko<br />
vežimo maišus. Maišai patys atidaro dureles, kurios po to su trenksmu vėl užsidaro, ir jie<br />
nusileidžia ant tų pačių durelių. Dabar belieka atrišti maišus ir supilti grūdus į girnų žiotis. Taigi,<br />
grūdas, kol sumalamas, pabūna net trijuose aukštuose. Ignas Elekšis buvo malūno mašinieriumi,<br />
vėliau tapo malūnininku, o galiausiai vedė jaunutę malūnininko dukrą. Bet jis negalėjo likti be<br />
kompanijos. Greitai išmoko daryti alų, įsirengė dirbtuvę, todėl čia nuolat būriavosi žmonės. Net<br />
ir malūnui sudegus, žmonių skruzdėlynas čia nesumažėjo.<br />
Meinorių kaimo gyventojas Juozas Anužis buvo žinomo Pauliankos malūno mašinieriumi.<br />
Tarpukario Užlieknėje ir kituose kaimuose malūnų nebuvo.<br />
Kai kurie kaimai turėjo savo kalvius: Užlieknė — Feliksą Perminą, Praną Barvydį ir Leoną<br />
Miliešką; Medžialenkė — Antaną Butkų; Meinoriai — Povilą Pakalniškį; Lėlaičiai — Albiną<br />
Virkutį.<br />
Geriausi statybininkai Medžialenkėje buvo Pranas Garalis ir jo sūnus A. Garalis, Meinoriuose<br />
— Nikodemas Butkus, Užlieknėje — Antanas Dargis. Jie statė namus, tvartus, daržines ir kitus<br />
189
pastatus. P. Garaliui vadovaujant, į kitą vietą buvo perkelta Užlieknės bažnyčia. Užliekniškis<br />
Jonas Petrošius ir paventiškis Jonas Barauskas mokėjo gaminti baldus. Medžialenkiškiai Antanas<br />
Pundzius, Antanas Kazlauskas, Tadas Sidabras, meinoriškis Jonas Kubilynas dirbdavo vežimus,<br />
kubilus, langų rėmus ir kitus staliaus darbus.<br />
Feliksas Beinoravičius iš Meinorių buvo bitininkas ir valtininkas. Jis plukdydavo žmones per<br />
Ventą.<br />
Užlieknė turėjo savo batsiuvį (šiaučių) Antaną Antanavičių. Medžialenkėje gyveno batsiuvys<br />
ir šventinių pakinktų dirbėjas (rimorius) Albinas Šarkis. Jis batus siuvo tik moterims. Klumpių<br />
gaminti atvykdavo meistrai iš kitų apylinkių.<br />
Siuvėjų (kriaučių) buvo visuose apylinkės kaimuose: Medžialenkėje — Pranas Andriuška,<br />
Povilas Šlaustas, Monika Mazaveckaitė; Meinoriuose — Juozas Pranauskis; Lėlaičiuose —<br />
Kazimieras Gelžinis; Paventėje — Memytė, Vladislovas Martinkus, Užlieknėje — Antanas<br />
Velcas.<br />
Gerų audėjų irgi buvo nemažai — tai seserys Petronėlė ir Bronė Milieškaitės iš Užlieknės,<br />
Ona Tenytė iš Paventės, Monika Mazaveckienė iš Medžialenkės. Adolfina Baltutytė-Tarvydienė,<br />
kilusi iš Meinorių, ir šiandien žinoma kaip liaudies tautodailininkė. Ta pati Adolfina ir Monika<br />
buvo geros šeimininkės (gaspadinės). Veterinarijos gydytojas užliekniškis Antanas Montvydas<br />
gydė visų aplinkinių kaimų gyventojų gyvulius.<br />
Sunkiausias buvo ubago, elgetos gyvenimas. Su ubagais mažai kas kalbėdavo, gavai išmaldos<br />
— ir keliauk, todėl niekas ir nepažinojo. Įdomūs ubagai buvo Jonauskai. Juos visi žinojo todėl,<br />
kad gyveno čia pat Viekšniuose. Jonauskas dirbo šaukštus, grojo armonika. Pirmu balsu<br />
traukdavo Jonauskas, o žmona — pritardavo. Pasitaikydavo ir padykusių ubagų. Žmonės<br />
prisibijodavo ir visokiausių plėšikų (razbaininkų). Žemaitijoje buvo pagarsėję Riškus, Balsys,<br />
Kazlauskas.<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Po atgimimo žinomas kalvis Algirdas Stankus bandė paversti Užlieknę meninės kalvystės<br />
centru. Visą gyvenimą Stankus troško turėti savo kalvę Užlieknės kaime. Tuometinė Mažeikių<br />
valdžia žadėjo meistrui padėti, melioracijos valdyba net apsiėmė jam kalvelę pastatyti... Tačiau<br />
šias viltis apkarpė prasidėjusios žemės dalybos, privatizacija. Taip Užlieknė neteko kalvio,<br />
vienintelio Lietuvoje žinančio Damasko plieno paslaptį. Šiandieninėje Užlieknėje yra vienintelis<br />
kalvis — Leonas Mazeliauskas. Jo pėdomis seka ir sūnus Simonas. Jų darbai turi ne tik praktinę<br />
paskirtį, bet ir meninę vertę, tai vartai, kryžiai, žvakidės, vėjarodės ir kt.<br />
Staliaus darbus puikiai atlieka Albertas Kubilynas ir Ignas Rimkus. Daugelis pastaraisiais<br />
metais pastatytų kryžių yra jų padaryti.<br />
Gaspadinių Užlieknėje buvo ir sovietmečiu (Cecilija Malerienė, Zita Švažienė, Rozalija<br />
Žiulpienė, Eufemija Rimkienė) yra ir šiandien (Zita Jucienė, Irena Vaitkuvienė, Vida<br />
Kazbarienė). Eufemija Rimkienė, g. 1919 m., siuvinėja kryželiu ant maišo audeklo, daugiausia<br />
pagalvėles. Daug darbų išdalijusi užliekniškiams. Gerai vertinami ir Sofijos Švažienės panašūs<br />
rankdarbiai. Mezgėjų, mezgančių savo reikmėms, yra nemažai, tačiau audėjų, audžiančių<br />
namuose, nebėra.<br />
Muturas Algimantas. Šeštadienis — „šabas” — poilsio diena // Būdas žemaičių. — 2001. —<br />
Vas. 23; Kovo 3, 9, 16, 22, 30; Bal. 6, 18, 20; Geg. 1, 15, 22, 29; Birž. 5, 12, 19, 26; Liep. 3, 10<br />
[Pabaiga]. — Įvairios žinios apie žydus, jų gyvenimą, papročius. — Tekste:<br />
Bal. 18: „Vienas iš didesnių apskrities miestų — Viekšniai — buvo valsčiaus centras. Kaip<br />
teigia 1996 metais Londone išleistas „Lietuvos žydų žinynas” („Lithuanian jewish<br />
comunicaties”), Viekšnių žydų kapinėse antkapiniai paminklai rodo, kad šiose vietose žydų<br />
gyventa jau prieš 300 metų. Jie buvo įsikūrę nuo dabartinio tilto per Ventą einant link malūno.<br />
Dabartiniame miestelio centre ir Akmenės gatvėje buvo daugiausia žydų parduotuvių,<br />
amatininkų dirbtuvėlių. 1738 metų rašytiniuose šaltiniuose minimas keistu amatu užsiimantis<br />
būgnininkas Jonas Kiberovičius. 1766 metais Viekšnių žydų Kahalas jau priskaičiavo 271 savo<br />
190
endruomenės narius. 1775 metais inventorinėje knygoje yra minima per dešimt žydiškų<br />
pavardžių: Abraham Chodskelovičius, Dovidas Nachmanovičius, Judel Joselovičius, Dovidas<br />
Noselovičius ir t. t. 1847 metais miestelyje jau gyveno 1120 žydų. Buvo pastatyta sinagoga. Apie<br />
1860 metus rabinas Aba Joffe pastatė vaistinės pastatą. 1858 metais gegužės 28 dieną Kauno<br />
gubernijos Šiaulių apskrities Viekšnių valsčiaus žydų bendruomenės sąraše (revizskaja skazka)<br />
buvo užregistruoti 612 moteriškos lyties ir 498 vyriškos lyties žydai. Po sąrašu pasirašė ir<br />
antspaudu patvirtino Viekšnių žydų bendruomenės tarybos nariai Potes Izraelis-Mauša, Satlandas<br />
Nechelija-Markas, Glikas Chaimas-Zelikas ir Skoma Orelis-Jankelovičius. 1897 metais Rusijos<br />
carinės vyriausybės gyventojų surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 2951 gyventojas, tarp<br />
jų — 1646 žydai. Tai sudaro 56 % visų gyventojų. Veikė net kelios chedros — pradinės<br />
mokyklos 7—13 metų berniukams, „Toros” ir jos komentarams mokyti ir aukštesniojo „Ješivos”<br />
mokykla. Vieni šaltiniai teigia, kad buvo dvi sinagogos. Viena — žiemai, kita — vasarai. Kiti<br />
šaltiniai teigia, kad buvo net trys sinagogos, veikė žydų labdaros draugija „Linat Hazedek”.<br />
Viekšniuose nuolatos vykdavo turgūs. Tai buvo vienas iš pagrindinių daugelio miestelio žydų<br />
pragyvenimo šaltinis. Keletas žydų dirbo žemės ūkyje ir perdirbdavo jo produkciją. Didžioji<br />
dauguma žydų užsiėmė komercija. To meto prekybininkų Israel Klaberiski, Erik Janka, Zelig<br />
Shuster, Chana Reiff verslas klestėjo. Užėjus Pirmajam pasauliniam karui, Viekšnių žydai, kaip<br />
ir kiti, buvo ištremti į Rusijos gilumą. Po karo į savo gimtuosius Viekšnius sugrįžo tik apie 300<br />
žydų. Dalis jų žuvo kare ar mirė iš bado. Dalis jų per Odesos (Ukraina) uostą išvyko į Palestiną,<br />
Pietų Ameriką.<br />
1918 metais, sekdama „madą”, Viekšniuose įsikūrė komunistinė kuopelė. Jai vadovavo<br />
Ch. Zarcinas. Grįžę po karo, žydai skubiai ėmėsi darbo. Atstatė gerokai nuo karo nukentėjusius<br />
Viekšnius. Vėl ėmėsi prekybos, turgaus verslo. 1924 metais įsteigė žydų liaudies banką. Jame<br />
buvo 31 narys. Pradėjo veikti žydų vaikų mokykla. Atsidarė biblioteka. Susikūrė dramos būrelis.<br />
Pradėjo burtis įvairūs jaunimo judėjimai. Berta Gordomaitė įsteigė kino teatrą. Elle Lerienė<br />
atidarė arbatinę.<br />
Tarpukario metu Viekšniuose buvo net du viešbučiai. Jų savininkai buvo Pesė Rubinšteinienė<br />
ir Chachelis Garbelis. Štai 1931 metais vien Akmenės gatvėje kiek buvo parduotuvių: Nr. 40 —<br />
Šulės Goršelaitės indų parduotuvė, Leibos Blanko kiaušinių sandėliai ir parduotuvė Nr. 13,<br />
Moisiejaus Šeino linų ir sėmenų prekybos kontora ir sandėliai, Kanusevo Abraomo mėsos<br />
parduotuvė, Bero Chaimo senų daiktų ir drabužių parduotuvė. Įvairiu avalynės asortimentu buvo<br />
žinoma Izraelio Kalvarijos parduotuvė. Galperinas Jankelis ir Kenigsbergas prekiavo metalo<br />
gaminiais. Viekšniškiams toli nereikėjo važiuoti ieškoti dviračio, siuvimo mašinos, patefono ar<br />
radijo aparato — galėjai nusipirkti Azikmano Abelio parduotuvėje. Viekšniškių paslaugoms buvo<br />
šešios audinių, šešios ūkio produktų, dvi indų parduotuvės, dvi mėsinės ir t. t. Fišas Volfas ir<br />
Jaščikas Berelis turėjo avalynės dirbtuves. Samdė viekšniškius batsiuvius ir gamino, kaip dabar<br />
sakytume, paklausią vyrišką, moterišką ir vaikšką avalynę. Golbergo Jakobo ir Lionskio Maušos<br />
dažyklose buvo dažomi audiniai ir vilna. Beilis Mauša ir Rabinovičius Šlioma savo dirbtuvėse<br />
gamino gazuotą vandenį ir vasaros metu patiekdavo viekšniškiams. Lesemanas Joselis<br />
nuosavame vandens malūne, vilnų karšykloje ir verpykloje teikė paslaugas ne tik viekšniškiams,<br />
bet ir apylinkių ūkininkams. Kartoną gamino Kapėnų kartono fabriko savininkas Jaršauskas<br />
Dovydas. Gudų vandens malūnus valdė A. ir V. Jungai, o Stočkių kaime Litmanas Zamelis,<br />
Sovaičių kaime Krimas Boruchas nuosavoje plytinėje gamino geros kokybės plytas. Savo<br />
dirbtuvėje molines puodynes žiedė Gindė Dovydas ir Michelana. 1938—1939 metais<br />
Berenšteinas Bencelis turėjo arkliu kinkytą diližaną ir vežiojo keleivius į Viekšnių geležinkelio<br />
stotį ir atgal. Potėsas Abelis šiek tiek ūkininkavo ir vežiojo paštą. Šiši Aizikas ir Vaksas Michelis<br />
buvo stambūs javų ir miško pirkliai. Anksčiau minėtais metais devyniolika žydų šeimų naudojosi<br />
telefoninio ryšio paslaugomis.<br />
Rūpestingai tiek žydų, tiek lietuvaičių dantis gydė Goldmanaitė Turbė ir Gelfundas Samuelis.<br />
Bendra sveikata rūpinosi gydytojai Moršovičienė-Glikmanaitė ir Lipmanas Tamchrinas.” —<br />
Pastaba: Straipsnio autoriui A. Muturui rekomendavus, patikslinu parašą po nuotrauka:<br />
„Viekšniškiai: centre stovi Bagdonas [Kontrimas Bagdonas (Bogdanas), Edvardo sūnus], šalia —<br />
žydo gydytojo Rakūzino dukros (apie 1930 m.)”.<br />
191
Bal. 20: „Štai viekšniškis Britanskis Šmoila, apie 50 metų amžiaus, odų išdirbėjas, kažką<br />
padarė negero. Slapstėsi Kėdainių apylinkėse, Krakių miestelyje. 1930 metais policija buvo<br />
paskelbusi jo paiešką. [...]. Ką prisimena iš žydų gyvenimo senieji viekšniškiai? K. S.<br />
[Kriaučiūnas Stanislovas]: „Su Viekšnių žydeliais aš kartu užaugau. Šalia buvo žydų Jaščikų<br />
šeima. Jie vertėsi odos ir medpadžių gamyba. Patys viskam vadovavo, o dirbo darbininkai,<br />
pastarieji ruošė odos ruošinius. Samdyti meistrai darė padus... Medpadžiai tada turėjo didelę<br />
paklausą. Dalį čia parduodavo, dalį kažkur Jaščikai išveždavo ir parduodavo. Juos sušaudė<br />
Mažeikiuose. Lesemano malūnas yra išlikęs. Jų šeimoje buvo šeši vaikai: trys berniukai ir trys<br />
mergaitės — Fame, Bėris, Leibis. Vienas iš sūnų mokėsi Telšių rabinų seminarijoje. Dukra Feige<br />
buvo buhalterė. Ji tvarkė visą malūno apskaitą. Visus juos sušaudė... Buvo tokie Apkės. Jie<br />
važinėjo su diližanu į geležinkelio stotį, vežiojo keleivius ir dar vertėsi žemės ūkiu. Bet jie vis<br />
ėjo, krovė, nešė. Jų taip pat buvo 4 ar 5 vaikai... [...]. Mes, miestelio vaikai, pavenčiuose<br />
parinkdavome rūgštynių ir nešdavome parduoti. Mama griežtai mums buvo prisakiusi iš žydo<br />
nieko neimti. Tik, žinoma, pinigus galima... Jeigu neperka, išvaro, tai ir eikite. O mes, jeigu<br />
nepirkdavo, tai išeidami visas rūgštynes išbarstydavome ant žydo laiptų... Viekšniškiai gerai<br />
sugyveno su žydais. Jie buvo atlaidūs žmonės. Jeigu kas, viską gausi iš žydo. Jeigu kokia bėda,<br />
kreipkis į žydą. Jis visada padės. Pagelbėjo, kad turėjo iš ko.” (Užrašyta 2000 m. liepos mėnesį).<br />
Kita viekšniškė E. T. [Emilija Tomkevičienė (-Virkutytė)] prisimena: „...žydelių jaunimas<br />
savo švenčių neorganizuodavo. Kartu šventė su lietuviais. Kartu Jonines, kartu Užgavėnes. Kartu<br />
žaidė futbolą... Žydai buvo labai draugiški ir sąžiningi žmonės. Žydės gimdė tik namuose. Kur<br />
tau žydė važiuos į ligoninę?! Aš dirbau kartu su žyde Kalvarija. Jie turėjo odos apdirbimo<br />
fabrikėlį. Turtingi žydai buvo. Apsiženijo seni. Jam buvo 50, o jai 40 metų. Tai jai, tokiai senai,<br />
gimdyti namuose pavojinga buvo. Išvežė į Kauną. Parvažiavusi po visko, ji man pasakoja:<br />
„Vyras nusamdė seselę, kuri dieną naktį prie lovos turėjo sėdėti. Matai, sena esu, bet dar ir<br />
durna. Aš tai seselei ir sakau: aš dabar noriu pamiegoti, bet jeigu aš pradėsiu gimdyti, tu mane<br />
pažadink...” Ta Kalvarija buvo labai puiki moteris...” (Užrašyta 2000 m. liepos mėnesį). [...].<br />
Pagal 1775 m. rugpjūčio 24 d. registrą: Žibikų kaime karčemą turėjo Dovydas Mošelovičius.<br />
[...]. Šiek tiek apie viekšniškius rabinus. Jų būta gana daug. Šaabtai Yaffe — mirė 1840 m.,<br />
R. Yekutial Zalman — mirė 1848 m. (5608 m. pagal žydų kalendorių), R. Arge-Leiblipkin.<br />
Paskutinis Viekšnių žydų rabinas buvo R. Kalman Magdid.” — [Tekste prie pirmos nuotraukos<br />
rašoma: „Viekšniai. Namas Tilto gatvėje, kuriame tarpukario metais gyveno ir dirbo gydytojas<br />
Lipmanas Tamchninas.” Tekste anksčiau gydytojo pavardė buvo rašoma — Lipmanas<br />
Tamchrinas. Tekste prie antros nuotraukos rašoma: „Nuotraukoje iš asmeninio albumo: buvusio<br />
viekšniškio Šrolovičiaus Samuelio Tacobran šeima Australijoje apie 2000 metus.” Nuotraukoje<br />
kairėje — šią nuotrauką pateikusi E. Tomkevičienė].<br />
Geg. 1: „Nuotraukoje: Viekšniai. Namas Dariaus ir Girėno g., kuriame žydas Vainorius siuvo<br />
pakinktus arkliams, gamino vadžias ir pan.”<br />
Rozga Leopoldas. Saldainių pramonė Viekšniuose: Iš krašto enciklopedijos // Vienybė. —<br />
2001. — Spal. 11. — Visas tekstas:<br />
Daugeliui iki šiol Viekšnių vardas susijęs su baigiančiu išnykti keramikos verslu. Tiesa, kad<br />
nuo senų laikų viekšniškių puodžių gaminiai keliaudavo ne tik po Lietuvos turgus, bet<br />
pasiekdavo ir tolimesnius kraštus. Tačiau šiame krašte būta ir kitokios — maisto pramonės. Buvo<br />
gazuoto vandens ir limonado gamintojų, tačiau ypatingą vietą užima Jono Valiulio grietininių<br />
saldainių dirbtuvė „Kaimas”, veikusi Viekšniuose, Vytauto gatvės 40 name, bene nuo 1928 metų.<br />
Šis pasakojimas parengtas pagal Kaune gyvenančios savininko dukters Marijos Valiulytės<br />
atsiminimus.<br />
Iš pradžių J. Valiulio dirbtuvėje iš pieno ir grietinėlės buvę verdami saldainiai „Karvutė”.<br />
Reikėjo gero karvių pieno, kurį pirkdavo Padvarių kaime iš Petkaus, Rimkaus ir kitų ūkininkų.<br />
Cukrų, kad būtų pigiau, maišais pirkdavę iš žydo Goldmano. Virtuvėje stovėjusi 3 skylių plyta,<br />
ant kurios tilpdavo emaliuoti, apvaliu dugnu puodai. Į juos buvę supilama po 15 litrų pieno ir 5<br />
kilogramus cukraus (tokia būdavo norma). Kad neužvirtų, pienas buvo maišomas dviem litro<br />
talpos ilgakočiais samčiais, o krosnį kūrendavo geromis beržinėmis malkomis. Taip verdamas<br />
pienas išgaruodavo, pasidarydavo gelsva tirštoka masė, kurią toliau reikėdavo nuolat medinėmis<br />
192
mentelėmis maišyti, kad neprisviltų. Kuomet meistras paragaudavo ir nuspręsdavo, kad<br />
saldainiai išvirė, gelsvąją masę supildavo į specialias skardas ir išnešdavo į rūsį, kad atauštų.<br />
Sustingusią masę pjaustydavo į gabaliukus. Prie stalo sėdėdavo po 5 darbininkes (prireikus —<br />
ir daugiau), kurios supjaustytus saldainius vyniodavo į sviestinį popierių ir ant viršaus klijuodavo<br />
firmines etiketes. Pasak M. Valiulytės, vyniotojomis yra dirbusios viekšniškės Anė Janulytė,<br />
Albertina Balčiūnienė, Valė Brazdauskaitė, Anė Žutautaitė, Cecė Mačaitė (gal — Mačytė?), dvi<br />
Sakalauskaitės, Stasė Skerstonaitė, Albertina Stonytė.<br />
Vėliau dirbtuvė „Kaimas” pradėjo gaminti mėtinius ir dūdelės pavidalo saldainius. Gamybos<br />
procesui vadovavo meistras Jurgis Laureckis. Paskui iš Šiaulių „Rūtos” fabriko atvyko patyręs<br />
meistras Aleksas Nikolajevas. Prasidėjo irisų, vaisinių, šokoladinių saldainių su romu gamyba.<br />
Viekšniuose pagaminta saldžioji produkcija būdavo realizuojama visoje Žemaitijoje, ją<br />
išvežiodavo po miestelius arkliais, per Žemaičių Kalvarijos atlaidus prekiaudavo patys Valiulio<br />
šeimos nariai. Apie 1938 metus dirbtuvė pagaliau įsigijo sunkvežimį, kurį vairuodavo Kučikas.<br />
Saldainius išvežioti pasidarė lengviau ir greičiau. Bet prasidėjo sovietinė okupacija, kad<br />
automašinos nenacionalizuotų, ją išardė ir detales išslapstė, tikėdamiesi, kad netrukus vėl viskas<br />
grįš į senas vėžes. Deja, jos taip ir nepavyko sumontuoti. Sovietinę okupaciją pakeitė hitlerinė.<br />
„Vokiečių laikais” slapta, naktimis, Valiuliai dar virdavo saldainius, visa darbo jėga buvo patys<br />
šeimos nariai, o asortimentas — pirmykštės „Karvutės”. Etikečių dar slapta išspausdindavo<br />
Šiauliuose, tačiau jau be savininko pavardės.<br />
Vokiečiai netruko tą pogrindinę gamyklėlę susekti, vieną dieną visi gamintojai buvo areštuoti,<br />
o savininkas ištremtas į Dimitravo priverčiamųjų darbų koloniją, iš kurios, tiesa, pavyko<br />
išsipirkti. Saldainių pramonės istorija baigėsi.<br />
Vytauto gatvės vaikai dar ilgai prisimindavo, kaip meistras leisdavo jiems peiliais nuo puodų<br />
sienelių pasigramdyti saldainių masės. Kokia ji būdavo skani... Paaugliai visaip gundydavo<br />
šeimininko vaikus: girdi, paloškime kortomis iš saldainių, priimsime žaisti kokius norite<br />
žaidimus, jei tik duosit saldainių.<br />
Deja, iš rytų vėl ėmė artėti frontas, vokiečiai paskubomis traukėsi, sovietų raudonoji armija<br />
vėl užėmė Šiaulius. Valiuliai saldainių katilus ir kitus negudrius įrengimus suslėpė Padvarių<br />
kaime, pas Lizdenius. Paskui ne viską ir besurado, tik ir suradęs ką beveiksi. Su viltimis<br />
atgaivinti Žemaitijoje pamėgtų saldainių gamybą teko atsisveikinti visiems laikams, o 1946<br />
metais po sunkios ligos mirė ir dirbtuvės įsteigėjas Jonas Valiulis. Liko tik vaikų prisiminimai.<br />
Dar, sako, išlikę pora diplomų, pelnytų žemės ūkio parodose, bene Kaune ir Tryškiuose, pas<br />
vaikus išlikę nuotraukų, kuriose matyti pastatas su reklaminiu stendu ir saldainių „bagamazai”<br />
Žemaičių Kalvarijoje. Ačiū Viekšnių muziejaus darbuotojai Nijolei Baltutytei-Urnienei, kad tuos<br />
prisiminimus užrašė ir pateikė.<br />
Plastinina Bernarda. Viekšniškė audėja tikina prie staklių nedainuojanti: [Birutė Maželytė] //<br />
Santarvė. — 2003. — Gruod. 4. — Nr. 139 (8635): Jono Strazdausko nuotraukos: „[1.]<br />
B. Maželytė austi pradėjo jau sulaukusi 40-ies. [2.] „Ateities” pradinės mokyklos ketvirtokai ir jų<br />
mokytoja domėjosi šio seno amato paslaptimis”. — Visas tekstas:<br />
Praėjusią savaitę Viešosios bibliotekos Naftininkų filialo darbuotojos savo skaitytojus vėl<br />
pakvietė į naujos parodos atidarymą. Jos autorė — vienintelė Viekšniuose likusi audėja, aštuntą<br />
dešimtį pradėjusi Birutė Maželytė.<br />
AUSTI PAMOKĖ PAŽĮSTAMA<br />
Ankštos bibliotekos patalpos nepritaikytos didelėms ekspozicijoms. Todėl sienos, atstojančios<br />
parodų stendus, sutalpino tik labai nedidelę dalį audėjos darbų. Žiūrėdami į jos austus raštuotus<br />
lino rankšluosčius, kai kuriuos išsiuvinėtus monogramomis, parodos lankytojai stebėjosi, kad tai<br />
rankų darbas.<br />
B. Maželytei buvo per 40, kai pažįstamos audėjos Marijos Rupkaitės paprašė pamokyti austi.<br />
Audėja Birutei paskolino stakles, padėjo audinį apsimesti, užaudė. Toliau — kaip pati sugebėjo,<br />
kokius raštus sukūrė, tokios išėjo pirmosios lovatiesės, staltiesės, rankšluosčiai.<br />
Parodos atidaryme dalyvavusiems mažeikiškiams B. Maželytė pasakojo, kuo skiriasi vieni<br />
audeklai nuo kitų. Keturnytį austi, anot jos, paprasčiau, aštuonnyčiui reikia daugiau laiko ir<br />
pastangų. Vienas sunkiausių darbų — užtaisymas, kada reikia suverti nytis pagal raštus. Audėja<br />
193
vardina, kas dar, be staklių, reikalinga, norint užsiimti audimu, ir rodo iliustruotą knygą. Daug<br />
kas pirmą kartą matė mestuvus, šaudykles, ratelį trinti šeivoms, kitus įrankius, be kurių<br />
neišsiverčia nė viena audėja.<br />
B. Maželytė audžia ne tik sau, bet priima ir užsakymus. Visą Viekšnių etnografinio ansamblio<br />
„Poilsėlis” kolektyvą yra aprengusi tautiniais drabužiais. Bėda ta, kad dabar sunku gauti lininių<br />
siūlų, tad užsakymus gali atlikti tik iš užsakovo siūlų.<br />
TIKRA AUDĖJA — VAIKAMS STEBUKLAS<br />
Naujos parodos, o svarbiausia, gyvos ir tikrų tikriausios audėjos pamatyti atėjo „Ateities”<br />
pradinės mokyklos ketvirtokai su savo mokytoja Dalia Tamašauskiene. Vaikai apie šį amatą<br />
girdėję tik iš knygų arba senų žmonių pasakojimų, todėl jiems įdomu viskas.<br />
Audėja pasakojo, kad audinį apsimeta vieną, be padėjėjų. Tik kai reikia suritinti apmestus<br />
siūlus į riestuvą, prireikia pagalbos. Dirbant pasitaiko ir klaidų, o norint jas ištaisyti, audinį<br />
prisieina ardyti. Kaip ruošiant pamokas reikia susikaupti, taip ir audimas reikalauja dėmesio ir<br />
mąstymo. Reikia įdėmiai stebėti raštą, skaičiuoti siūlus, o jei atsipalaiduosi arba imsi prie staklių<br />
dainuoti, rezultatai nenudžiugins, sakė B. Maželytė.<br />
Vaikams buvo sunku patikėti, kad lovatiesę moteris, kai dar buvo jaunesnė, išausdavo per<br />
dieną. Rankšluostį — dar greičiau, nes jis siauras.<br />
Matydama vaikų susidomėjimą, audėja pakvietė juos atvažiuoti ir savo akimis pamatyti, kaip<br />
audžiama staklėmis. Mokytoja sakė, kad jie tikrai pasinaudos kvietimu ir pavasarį aplankys<br />
audėją.<br />
DALIJOSI PRISIMINIMAIS<br />
Ypač audėją gyrė bibliotekos skaitytojas Pranciškus Petkus. Jam labai gerai pažįstama audimo<br />
<strong>technika</strong>, nes jo mama buvusi audėja. Jis sakė žinąs visą lino kelią nuo mėlynžiedžio augalo iki<br />
audimui paruošto siūlo. Vaikas būdamas jis padėdavęs mamai ir vis taikydavęs paminti staklių<br />
pakojas, pašaudyti šaudyklėmis.<br />
— Audimas buvo tapęs pragyvenimo šaltiniu, — sako Pranciškus. — Mes ne tik<br />
pasiklodavom ir apsiklodavom mamos austomis paklodėmis, bet ir rengėmės jos rankų darbo<br />
drabužiais. Prisimenu, kaip pakuliniai marškiniai su spaliais braižydavo kūną, o viršutiniai<br />
drabužiai būdavo siuvami iš mamos austo milo.<br />
Audėjos verslo tąsos B. Maželytei linkėjo Žemės ūkio rūmų organizatorė rajono savivaldai<br />
Rūta Čaplinskienė, Viešosios bibliotekos direktorė Aldona Jonauskienė, mokytoja Dalia<br />
Tamašauskienė.<br />
Rozga Leopoldas. Kairiškių pramonės likimas // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] /<br />
[Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga, Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas,<br />
Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2004. — I dalis.<br />
— 1082 psl. — P. 321—325. — Tekste:<br />
Beveik 50 metų Kairiškiuose veikęs kartono fabrikas yra unikalus faktas viso šio krašto ūkio<br />
raidos istorijoje. Jo įrengėjas ir savininkas buvo Vladas Sirutavičius, valdęs gana stambų ir<br />
pažangiai tvarkomą Kairiškių dvarą.<br />
V. Sirutavičius gimė 1877 m. balandžio 5 d. Kairiškiuose, 1895 m. baigė Šiaulių gimnaziją.<br />
Dar būdamas mokiniu Viekšnių daktaro Antano Biržiškos buvo pakviestas (kartu su taip pat<br />
gimnazistu A. Kviatkovskiu) konsultantu trims jo sūnums, ruošiamiems į šią gimnaziją.<br />
Profesorius, Vasario 16-osios akto signataras Mykolas Biržiška, vėliau apie tai rašė:<br />
„Dar 1894 m. vasarą pamačiau pirmuosius Šiaulių gimnazistus: nuo Tryškių Kairiškių Vladą<br />
Sirutavičių ir Paragių Gustavą Ivanauskį. Susitikau su jais pramogoje Daugirdų Klyšiuose.<br />
Nedrįsau su jais kalbėtis — nei su gražiu Sirutavičium, nei su žvairaakiu Ivanauskiu. Judrūs,<br />
linksmi, iškalbingi, jie šokdino paneles kaip studentai, ir mano tėvas teiravosi jų dėl gimnazijos<br />
tvarkos, kalbėdamas kaip su suaugusiais ”1 .<br />
Baigusį gimnaziją V. Sirutavičių tėvai išleido studijuoti į Peterburgo universitetą, tačiau<br />
vėliau jis perėjo į Technologijos institutą, kurį ir baigė 1905 m.<br />
Dar mokydamasis gimnazijoje, susipažino su Povilu Višinskiu. Nors buvo labai skirtingi, bet<br />
palaikė pažintį iki pat ankstyvos P. Višinskio mirties. V. Sirutavičius, kaip turtingesnis ir<br />
194
sugebantis rasti naudingų ryšių, padėjo P. Višinskiui, talkino jam 1904 m. Vilniuje steigiant<br />
knygų leidimo bendrovę „Šviesa”, suorganizavo P. Avižonio „Lietuviškos gramatikėlės”<br />
perspausdinimą hektografu. Iš G. Ivanauskio ir V. Sirutavičiaus P. Višinskis sužinojo apie<br />
nuošaliame Meškių-Gadoniškių dvarelyje gyvenančią ir lietuviškai rašyti bandančią Sofiją<br />
Pšibiliauskienę, kurią 1896 m., keliaudamas per Žemaitiją, aplankė. Išsirengęs į Palangą<br />
organizuoti pirmojo lietuviško vaidinimo, P. Višinskis su S. Jakševičiūte 1899 m. vasarą užsuko<br />
pas V. Sirutavičių kviesti jo į vaidintojus, tačiau nežinia kodėl sutikimo negavo 2 .<br />
S. Pšibiliauskienę-Lazdynų Pelėdą V. Sirutavičius aplankydavo, tačiau per daug skirtingi buvo jų<br />
charakteriai, tad didesnės paramos varganai gyvenusiai rašytojai nesuteikė.<br />
Studijuodamas V. Sirutavičius glaudžiai suartėjo su Lietuvos socialdemokratų partijos<br />
branduoliu, pats aktyviai veikė partijoje. 1904 m. savo tėviškėje surengė „socialistinės lietuvių<br />
jaunuomenės” konferenciją, kurioje dalyvavo Mykolas ir Vaclovas Biržiškos, Jurgis Šlapelis,<br />
Steponas Kairys, Aleksandras Janulaitis, tuomet su V. Uljanovo bolševikais dar nenuėjęs Vincas<br />
Mickevičius-Kapsukas ir kiti veikliausi jaunosios kartos socialdemokratų veikėjai 3 . Spėjama, kad<br />
Kairiškiuose 1902 m. galėjo įvykti penktasis šios partijos suvažiavimas 4 . V. Sirutavičius buvo<br />
vienas iš LSDP atstovų 1905 m. gruodžio 6 d. prasidėjusiame Vilniaus Seime 5 . Po 1905 m.<br />
įvykių V. Sirutavičius grįžo į Kairiškius ir ėmėsi realizuoti studijų metu įgytas žinias.<br />
Dvare veikė vandens malūnas, kurį suko Virvytės upės vanduo. V. Sirutavičius pats parengė<br />
projektą, išsirūpino įrengimus ir mūriniame malūno pastate įrengė kartono fabriką. 1990 m.<br />
vasarą Kairiškių dvaro sodybos pastatuose gyvenę 70 metų Stasys Pranauskas ir 67 metų Stasys<br />
Marčius, augę Kairiškiuose ir po Antrojo pasaulinio karo patys čia dirbę, šios publikacijos<br />
autoriui gana išsamiai papasakojo apie tuometinio fabriko darbą.<br />
Aplinkinių kaimų ūkininkai priveždavo popiermalkių, kurių dvaro savininkas pirkdavo<br />
aplinkinėse girininkijose. Žiemą, kada kaime sumažėdavo darbų, ūkininkams medienos vežimas<br />
į fabriką buvo papildomas uždarbis, nes V. Sirutavičius mokėdavęs gerai ir tvarkingai. Atvežtas<br />
metrines eglines malkas nužievindavo, supjaustydavo pusmetriniais strypais ir, sudėję į didžiulį<br />
katilą, šutindavo apie 8 valandas. Paskui tokią virtą medieną sumaldavo specialiomis girnomis.<br />
Išfiltruotą medienos masę leisdavo ant gelumbe padengtų volų, suformuotus lakštus presais<br />
išspausdavo, kad neliktų vandens, ir džiovindavo, o išdžiovintus ir išlygintus partijomis veždavo<br />
į Papilės arba Tryškių geležinkelio stotis. Kairiškių fabrikas kartoną tiekdavęs ne tik Lietuvos<br />
firmoms, bet eksportuodavęs ir į Angliją.<br />
Fabrike dirbdavę apie 60 žmonių visą parą trimis pamainomis, o visą gamybos procesą<br />
stebėdavo, sekdavo bei apskaitą tvarkydavo vienas žmogus — vedėjas. Fabriko įrengimus per<br />
transmisiją suko upė, tačiau kartais, vasaros viduryje arba gilų viduržiemį, upėje pritrūkdavo<br />
vandens. Kartą, 1934 m., dėl to įvyko net konfliktas. Nelikus vandens, fabriką teko stabdyti.<br />
Savininkas darbininkams pasiūlė eiti dirbti į dvarą, tačiau pareiškė, kad galįs mokėti jiems, bet<br />
mažesnį atlyginimą. Pogrindinės komunistinės kuopelės suagituoti darbininkai paskelbė streiką.<br />
Savininkas į konfliktą nesileido ir dėl šventos ramybės sutiko mokėti už darbą dvaro laukuose<br />
kaip ir už darbą fabrike. Ilgainiui V. Sirutavičius nupirko laivo variklį, kuris, nusekus upėje<br />
vandeniui, sukdavo įrengimus. Pasak S. Pranausko ir S. Marčiaus, panašus kartono fabrikas<br />
veikęs ir Kapėnuose. V. Sirutavičius jį nupirkęs ir pavertęs atskiru cechu medienai smulkinti.<br />
Taip pat nupirkęs konkurencijos grėsmę kėlusį Biržuvėnų kartono fabriką, kurį paprasčiausiai<br />
uždarė 6 .<br />
Sovietų okupacijos metais popieriaus pramonės įmonės ypač užteršdavo aplinką, pirmiausia<br />
— vandenį. Tačiau kartono fabrikai Virvytės anuomet neužteršė. Gal ir paradoksalu, bet, pasak<br />
S. Pranausko, būtent kanale, kuriuo iš fabriko į Virvytę nuleisdavo gamyboje panaudotą vandenį,<br />
žuvies knibždėte knibždėdavę. Be to, Virvytė bene kas keturi penki kilometrai buvo užtvenkta<br />
Tryškių, Balsių, Kairiškių, Skleipių, Gudų malūnų užtvankomis. O užtvanka būdavo natūralus<br />
baseinas vandeniui nusistoti ir natūraliai išsivalyti — be jokių siurblių ir aeracijos vamzdynų.<br />
Pavasarį, kuomet upė plačiai ištvindavo, dumblą išnešdavo į lankas. Dar po Antrojo pasaulinio<br />
karo tie patys tvenkiniai suko mažų elektrinių turbinas. Pastaraisiais metais kai kurios elektrinės<br />
(Rakiškės, Balsių, Skleipių) vėl atstatytos arba atstatomos.<br />
Koks tolimesnis Kairiškių kartono fabriko likimas? 1940 m. bolševikams okupavus Lietuvą,<br />
Kairiškių ir kiti aplinkiniai dvarai buvo nacionalizuoti. V. Sirutavičius, toliaregiškai paklusdamas<br />
195
įvykių raidai, neva geranoriškai atsisakęs dvaro ir fabriko ir išvykęs į Kauną. Fabriko<br />
direktoriumi buvo „išrinktas” buvęs darbininkas Kostas Kondrotas 7 . Kairiškiuose buvo įkurtas<br />
tarybinis <strong>ūkis</strong>, o aplinkiniai Šiaudinės, Meškių, Meškelių, Pavirvytės dvarai paversti jo skyriais.<br />
Suvalstybintas fabrikas dirbo kaip dirbęs. Hitlerinės okupacijos metais strateginės reikšmės<br />
neturėjusios mažos įmonės irgi nesugriovė, o 1944 m. rudenį fronto linija praslinko greitai ir be<br />
didesnės žalos. Tačiau sovietų okupacinė valdžia nepajėgė įmonės tvarkyti kaip privatus<br />
savininkas. Kadaise fabrikui valdyti pakako vieno vedėjo, o naujoji valdžia įsteigė<br />
administraciją: prireikė ne tik viršininko, bet ir buhalterijos, normuotojų, sargų ir kitokio<br />
personalo. Vietoj medžio atliekų ir nebrangių malkų imta kūrenti skystu atvežtiniu kuru, o<br />
vietoje nieko nekainuojančios upės jėgos, įrengimus ėmė sukti elektra. Nors energetiniai resursai<br />
ir buvo pigūs, tačiau išlaidų vis daugėjo, o produkcijos kainos buvo mažos. Vėliau, prasidėjus<br />
įmonių stambinimui, nuošalus cechas tapo nepatogus ir nereikalingas. Tad 1960 m. gegužės<br />
30 d. S. Pranauskas galutinai užgesino kartono fabriko katilinę. Ilgainiui niekam nebereikalingas<br />
pastatas ėmė irti, nugriuvo stogas, buvo išgrobstyti įrengimai, išliko tik galingos akmens mūro<br />
sienos.<br />
Lietuvos socialdemokratų partijai suskilus ir 1905 m. revoliucijai pralaimėjus, V. Sirutavičius<br />
atitolo nuo partinės veiklos. Vis dėlto jis buvo išrinktas į Steigiamąjį Seimą, bet, nesulaukęs<br />
kadencijos pabaigos, vėl pasitraukė į Kairiškius 8 . Dvare V. Sirutavičius irgi įvedė pažangią<br />
tvarką, įsiveisė olandiškų galvijų bandą, įrengė produktyvias kultūrines ganyklas, vienas pirmųjų<br />
šiame krašte 1937 m. 119 ha dvaro žemių nusausino uždaru drenažu. 1936 m. dvaro darbininkų<br />
ir kaimo valstiečių vaikams V. Sirutavičius pastatydino dviejų aukštų pradžios mokyklą.<br />
Tačiau energingas ir veiklus, tarsi ir gimęs organizatoriumi, V. Sirutavičius „netilpo”<br />
nuošaliuose Kairiškiuose, degė noru plėtoti veiklą. Jis suorganizavo akcinę bendrovę „Molis” ir<br />
prie Kuršėnų (Daugėliuose) įsteigė stambią plytinę, jau tarpukariu galėjusią per metus išdegti iki<br />
5 milijonų plytų. Artimai jis bendravo ir su Šiaulių verslininkais bei inteligentais. Padedamas<br />
K. Venclauskio ir kitų šiauliečių, šiame augančiame pramonės ir kultūros centre V. Sirutavičius<br />
įkūrė akcinę bendrovę „Pastogė”, kuri planavo plėtoti statybas. Buvo pradėta didžiulio ano meto<br />
mastais kultūros centro statyba, kuriame turėjo sutilpti kino ir dramos teatrai su erdviomis ir<br />
patogiomis salėmis. Deja, iki karo suspėta Tilžės gatvėje pastatyti tik kino pastatą 9 .<br />
Hitlerininkams užėmus Klaipėdą, į ją iškeldintas Šiaulių teatras 1939 m. vėl sugrįžo į Šiaulius,<br />
tačiau buvo priverstas vaidinti bei repetuoti nepritaikytose „Kapitol” kino patalpose. Pasklido<br />
kalbos, kad teatrą vėl iškels, šį kartą — į Vilnių 10 . Kad neprarastų svarbaus kultūros židinio,<br />
„Pastogė” teatrui išnuomojo ką tik pastatytas kino patalpas, ir teatras liko Šiauliuose 11 .<br />
„Pastogės” bendrovė ketino mieste pastatyti ir viešbutį bei kai kuriuos kitus objektus.<br />
Galima spėti, kad „Pastogei” V. Sirutavičius skyrė ir savo lėšų. Prieš pat 1940 m. į Angliją<br />
Kairiškių fabrikas išvežė didelę kartono siuntą. Nors Europoje aiškiai brendo naujas karas,<br />
V. Sirutavičius nepaliko valiutos tenykščiuose bankuose, o pervedė ją į Lietuvą — buvo sumanęs<br />
plėsti dvarą, statė naujus ūkinius pastatus. Kai kurie jų išlikę iki šiol. Neabejotina, kad lėšų<br />
reikėjo ir Šiaulių miesto statyboms.<br />
Senieji kairiškiečiai neva girdėję, kad V. Sirutavičius buvęs kviečiamas į Kauną ministru,<br />
tačiau politinės karjeros kategoriškai atsisakęs. Vargu ar veiklaus socialdemokratiškų nuostatų<br />
inžinieriaus ir sumanaus gamybos organizatoriaus nuostatos galėjo sutapti su Lietuvos valstybę<br />
tvarkiusių tautininkų nuostatomis. Tačiau trumparegiškumu V. Sirutavičiaus negalėjai kaltinti.<br />
Pasak S. Pranausko, jau prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, V. Sirutavičius (mėgdavęs ir<br />
nevengdavęs pabendrauti su žmonėmis) sakęs: „Daug karų vokiečiai pradėjo, tačiau ar bent<br />
vieną laimėjo?” 12 Ir dar kairiškiečiai persakydavo iš tėvų girdėtus atvejus, jog ir nusenusių<br />
darbininkų ponas nevarydavęs iš dvaro pastogės, stengdavęsis pats sugalvoti jiems kokį nors<br />
užsiėmimą, kad teikiamą paramą šie priimtų kaip atlyginimą, o ne kaip išmaldą.<br />
Gal ir dėl to sovietų okupacinė valdžia V. Sirutavičiaus į pirmųjų tremtinių ešelonus neįgrūdo.<br />
Kraštą okupavus hitlerinei Vokietijai, jis grįžo į tėviškę, tačiau dvaro nebeatgavo, pats jame<br />
dirbo administratoriumi. O frontui iš Rytų vėl artinantis, su dukra pasitraukė į Vakarus. „Tai jūs<br />
dabar turtingesni už mane”, — pusiau juokais taręs, paskutinį kartą ranką paduodamas dvaro<br />
darbininkams, prieš kuriuos niekada nesipūtė. Šie taip ir nesupratę, kuo bus turtingesni. Ar kad<br />
ponas išvyksta tik su lagaminu rankoje, o jie lieka dvare ir — Lietuvoje? 13<br />
196
Emigracijoje (Vokietijoje) V. Sirutavičius irgi nepajėgė nustygti, nieko neveikti. Jis dalyvavo<br />
VLIK'o planavimo komisijos darbe, vadovavo jo pramonės ir amatų skyriui. Nuo 1950 m.<br />
gyveno Bostone, dirbo fizinį darbą, pasak J. Sondeckio, dalyvavo socialdemokratų kuopos,<br />
Lietuvių darbininkų draugijos veikloje, gerai orientavosi tarptautinėje politikoje ir turėjo gerą<br />
atmintį 14 .<br />
1 Biržiška M. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose, Kaunas, 1938, p. 154.<br />
2 Sprindys A. Povilas Višinskis, Vilnius, 1978, p. 186.<br />
3 Lietuviškoji enciklopedija, Kaunas, 1935, t. 3, p. 1035.<br />
4 Rozga L. Paminėjo garbųjį kraštietį, Vienybė, Akmenė, 1997, bal. 12.<br />
5 Bielinis K. 1905 metai, Kaunas, 1931, p. 142.<br />
6 S. Pranausko ir S. Marčiaus 1990 m. liepos 12 d. pasakojimas. L. Rozgos asmeninis<br />
archyvas.<br />
7 Krapauskas M. Neįteiktas mandatas, Vienybė, Akmenė, 1968, lapkr. 19, 21.<br />
8 Gyvenimas Lietuvai, sud. J. Sireika, Šiauliai, 1993, p. 178.<br />
9 Ten pat, p. 178.<br />
10 Šiaulių miesto istorija (iki 1940 m.), Šiauliai, 1990, p. 187.<br />
11 Teatras lieka Šiauliuose, Įdomus mūsų momentas, 1940, geg. 5.<br />
12 Rozga L. Išnaudotojas, kuriam pasakytume ačiū, Vienybė, Akmenė, 1990, rugpj. 30.<br />
13 Kairiškių kartono fabriko darbininkų atsiminimai, saugomi Kairiškių pagrindinės<br />
mokyklos muziejuje.<br />
14 Gyvenimas Lietuvai, p. 178—179.<br />
Žukauskienė Genovaitė. Kairiškių kartono fabrikas // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] /<br />
[Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga, Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas,<br />
Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2004. — I dalis.<br />
— 1082 psl. — P. 681—683. — Tekste:<br />
Kartono fabrikas, pastatytas Kairiškiuose šalia vandens malūno, stovėjusio ant užtvenktos<br />
Virvytės upės kranto, buvo pirmoji pramonės įmonė Papilės krašte.<br />
Fabriką pastatė ir kartono gamyba rūpinosi iš Kairiškių kilęs dvarininkas inžinierius Vladas<br />
Sirutavičius. Jis studijavo Peterburgo technologijos institute ir 1905 m. įsigijo inžinieriaus<br />
technologo specialybę, stažavosi Vokietijoje, kur domėjosi centrinio pastatų šildymo ir<br />
ventiliacijos klausimais. Grįžęs į Lietuvą, V. Sirutavičius kelerius metus dirbo Vilniaus<br />
techniškame biure, rengė įvairių įstaigų ir įmonių centrinio šildymo projektus, rūpinosi įmonių ir<br />
elektrinių statyba provincijoje. Darbai daugiausia buvo atliekami Baltarusijoje. Caro valdžiai<br />
nerūpėjo nei Lietuvos <strong>ūkis</strong>, nei pramonė. Įgijęs patirties, patriotiškai nusistatęs (dar<br />
studentaudamas buvo įsitraukęs į tautinį judėjimą) V. Sirutavičius tolesnį savo gyvenimą, žinias,<br />
patirtį skyrė Lietuvos pramonei vystyti — projektavo ir statė naujas įmones, kurios perdirbo<br />
vietines žaliavas. 1910 m. V. Sirutavičius parengė kartono fabriko Kairiškiuose projektą ir<br />
įsteigė bendrovę jam statyti. 1911 m. Kairiškių kartono fabrikas pradėjo veikti 72 . Pagal Kauno<br />
gubernijos stambių fabrikų ir gamyklų sąrašą, 1915 m. Kairiškių kartono fabrike dirbo 17 vyrų ir<br />
9 moterys 73 . Per karą Kairiškių kartono fabrikas buvo gerokai apiplėštas. Lietuvai atgavus<br />
nepriklausomybę, fabriko įrengimai buvo modernizuoti, gamyba išplėsta, sujungus su Kapėnų<br />
kartono fabriku. Fabrike buvo gaminamas įvairių rūšių ir storio kartonas, kuris buvo naudojamas<br />
ne tik Lietuvos rinkai — didelė jo dalis buvo eksportuojama. 1933 m. eksportas sumažėjo dėl<br />
Skandinavijos šalių taikomos kainų politikos (produkcija buvo eksportuojama žemesnėmis nei<br />
savikaina kainomis, o iš šalies biudžeto buvo padengiamas kainų skirtumas). Bet plėtojantis<br />
pramonei ir kylant krašto kultūrai, kartono paklausa Lietuvoje didėjo 74 .<br />
197
Tarpukariu Kairiškių kartono fabrike dirbo apie 60 žmonių. Kartonui gaminti buvo<br />
naudojama vietinė žaliava — dažniausiai eglės mediena (popiermalkės). Medieną paruošdavo<br />
aplinkinių kaimų ūkininkai. Nuo popiermalkių būdavo nudrožiamos šakos, po to jas du vyrai<br />
specialia žievės drožimo mašina nužievindavo, diskiniu pjūklu (zeimeriu) supjaustydavo<br />
maždaug 40 cm ilgio gabalais ir dėdavo į didelius, 10-12 m 3 katilus, kur jas apie 8 val. šutindavo<br />
garais. Taip apdirbę medieną, katilo galus atidarydavo ir atvėsusią suminkštėjusią medieną<br />
sumesdavo į malimo įrenginį. Čia ji specialiais hidrauliniais presais buvo spaudžiama prie<br />
malimo girnų ir malama. Kartu pritekėdavo vanduo, kuris buvo pumpuojamas iš upės. Gauta<br />
masė būdavo išfiltruojama ir patekdavo ant audeklo. Atitinkamai sureguliuotas volas<br />
suformuodavo reikiamo storio kartono juostą, kuri mediniais peiliais buvo pjaustoma reikiamo<br />
dydžio lapais. Šie patekdavo po presais, kur buvo nuspaudžiamas likęs vanduo. Gautus kartono<br />
lakštus kabindavo ant specialių laikiklių, pritvirtintų prie elektros varikliu sukamo transporterio,<br />
kuriuo kartonas patekdavo į apie 20 m ilgio džiovyklą. Džiovyklą šildė vamzdžiai, kuriais<br />
cirkuliuodavo karštas garas. Transporteriui pasiekus džiovyklos galą, kartonas jau būdavo<br />
išdžiūvęs ir jį kitoje patalpoje nukabindavo. Vasaros laikotarpiu kartonas dažniausiai buvo<br />
džiovinamas keturiose vasaros džiovyklose (78, 103, 107). Jos buvo pastatytos po vieną 1931,<br />
1933, 1934 ir 1935 m. 75 Lauko džiovyklos buvo atvirais galais, kad gerai cirkuliuotų oras. Jose<br />
kartonas džiūdavo apie dvi paras. Išdžiovintą kartoną gabendavo į antrajame aukšte esančias<br />
patalpas, kuriose jis karštais volais buvo presuojamas ir dedamas į 50 kg paketus. Paruošti<br />
kartono paketai buvo vežami į Papilės ar Tryškių geležinkelio stotį, iš kur geležinkeliu<br />
keliaudavo užsakovams. Fabriko įrengimus suko vandens turbinos per transmisiją. Vasaros ir<br />
žiemos laikotarpiais, kai upėje sumažėdavo vandens, buvo naudojamas variklis (78, 103, 107).<br />
72 Iš Vlado Sirutavičiaus, gim. 1877 m., kilusio iš Kairiškių dv., autobiografijos,<br />
saugomos anūko Vlado Sirutavičiaus, gyv. Vilniuje, gim. 1959 m.<br />
73 Cписокъ крупных фабрично-заводских предприятий Ковенской губернии... до<br />
объявления мобилизации..., Kauno apskrities archyvas, 1915, f. J-67, ap. 1, b. 13, L. 1.<br />
74 Iš Vlado Sirutavičiaus, gim. 1877 m., kilusio iš Kairiškių dv., autobiografijos,<br />
saugomos anūko Vlado Sirutavičiaus, gyv. Vilniuje, gim. 1959 m.<br />
75 Inž. V. Sirutavičiaus Kairiškių kartono fabriko inventoriaus sąrašas, LCVA, f. R-771,<br />
ap. 2a, b. 705.<br />
Vaišnienė Sigutė. Margi Birutės raštai // Būdas žemaičių. — 2004. — Birž. 25: iliustruota:<br />
L. Kazlauskienės nuotrauka „Audėja vaikams rodė ir pasakojo, kaip reikia austi”. — Visas<br />
tekstas:<br />
Daugybė lietuvių liaudies dainų apdainuoja darbščiąją lietuvaitę audėjėlę. Mintys apie bernelį,<br />
į kurio namus bus išvežtos plonosios drobelės, gyvenimas su anyta, kuriai gražiausiais<br />
rankšluosčiais tikimasi įtikti, ir dar įvairiausių kitų, su staklelėse sėdinčios mergelės būtimi<br />
susijusių motyvų nuskamba.<br />
Tačiau šiandieniniam žmogui audimas ir pačios audėjos vargai labiau asocijuojasi su<br />
folklorinio ansamblio repertuaru ar su liaudies buities muziejais, nei su realiu supančiu<br />
gyvenimu. Žinoma, tai tiesa, tik ne tada, kai įžengi į Viekšniuose gyvenančios, bene vienintelės<br />
plačioje apylinkėje likusios audėjos Birutės Barboros Maželytės namus.<br />
Gimė Birutė 1930 metais toje pačioje vietoje, kur ir šiandien tebegyvena. Gausioje devynių<br />
vaikų šeimynoje būsimoji audėja buvo pati jauniausia. Iš vaikystės prisiminimų išplaukia<br />
mokymasis pradinėje mokykloje, besąlygiškas paklusnumas tėvų žodžiui, su karo baisumais<br />
susiję išgyvenimai. Tekę ir pas ūkininkus tarnauti, tačiau didžiausia merginos svajonė buvus<br />
mezgėjos, siuvėjos amatų išmokti. Birutė ne iš tų žmonių, kuri panorėjus ko nors nepadarytų.<br />
Žinoma, išmoko siūti, o 1972 metais įsižeidusi dėl brolienės pasakymo, jog ne jai audimą<br />
perprasti, ėmė ir išmoko austi. Draugė Marija Rupkaitė paskolino stakles, parodė, kaip reikia<br />
austi, ir nuo tada Birutei Maželytei audimas tapo jos gyvenimu.<br />
Išausta nesuskaičiuojama daugybė margaraščių lovatiesių, užuolaidų, rankšluosčių, tautinių<br />
rūbų. Pasklido jos darbai po Akmenės, Mažeikių rajonus, nukeliavo Kaunan ir į kitus Lietuvos<br />
198
miestus. Nėra Birutė tautodailininkų draugijos narė ir parodoje dalyvavus tik prieš daugelį metų<br />
buvusioje ETG gamykloje, tačiau iš lūpų į lūpas sklinda kalbos apie audėjos darbus, tad staklės<br />
niekada nestovi tuščios. Mielai priima moteris į savo namus vaikus, parodo, kaip reikia austi,<br />
papasakoja, iš ko staklės sudarytos. Tačiau apgailestauja, jog iš gausybės besidomėjusių, net<br />
bandžiusių, šiandien dar nėra atsiradę nė vienos moters ar mergaitės, kuri rimtai norėtų išmokti<br />
austi. Matyt, išgąsdina darbas, reikalaujantis begalinės kantrybės, susikaupimo ir, žinoma,<br />
mokėjimo, kaip su tūkstančiais metrų siūlų susitvarkyti. Kad audimas tampa gyvenimo būdu,<br />
galima galvoti įsiklausius į audėjų pavardes. Tiek pati Birutė, tiek jos draugė Marija, tiek<br />
didžiausias stakles turėjusi Uršelė Liaugminaitė — visos buvo netekėjusios. Nors mūsų<br />
pašnekovė sakėsi nuo pat jaunystės norėjusi gyventi viena ir visus pasiūlymus tekėti atmetusi.<br />
Gyvenimas rodo, jog neapsirikta. Moka moteris pati ir namą pasiremontuoti, ir kitus reikalus<br />
susitvarkyti, o kur reikia, vienintelės gyvos likusios sesers šeima prikimba.<br />
Dar ne viskas apie Birutę būtų papasakota, nepaminėjus dalyvavimo bažnytiniame chore. Nuo<br />
pat aštuoniolikos metų po bažnyčios skliautais skamba jos balsas. Paklausta net šešis<br />
vargonininkus, su kuriais giedoti tekę, išvardijo. Nepaprasta tai esanti būsena iš aukštai žvelgti į<br />
besimeldžiančius ir pajusti 25 žmonių giedamų giesmių jėgą. Gražūs Birutės Barboros Maželytės<br />
audiniai, graži ir jos buvusias mūsų tautos vertybes saugojanti siela.<br />
Muturas Algimantas (muziejininkas). Dingę kaimynai [VI dalis] // Būdas žemaičių. — 2005.<br />
— Saus. 14. — Tekste:<br />
Tarpukaryje nemažai Mažeikių miesto gyventojų vertėsi odos, kailių prekyba ir apdirbimu.<br />
Vienas iš tokių buvo žydas Motelis-Leiba Kalvarija. Šis mažeikiškis, gyvenęs Viekšnių gatvėje<br />
Nr. 15, 1931 metais važinėjo po kaimus ir iš ūkininkų supirkinėjo odą, kailius, šerius, ašutus. Šis<br />
verslas žmogeliui, matyt, sekėsi neblogai, nes 1939 metais, jau minėtu adresu, veikė Motelio<br />
nuosava odų ir kailių apdirbimo dirbtuvė. Buvo įrengtos odų mirkymo ir sūdymo duobės.<br />
Samdyti darbininkai atliko pirminį odos apdirbimą. Po to ji buvo kraunama į vagonus ir<br />
tolesniam apdirbimui gabenama į Šiaulius. Frenkelio fabrike oda galutinai buvo apdorojama ir<br />
įgavusi reikiamą pavidalą, virsdavo batais, diržais, portfeliais ir kt.<br />
Šiame versle sukosi ne tik šeimos galva, bet ir nemažas būrys giminaičių. Tuo metu tai buvo<br />
ganėtinai sunkus verslas, juk nebuvo nei telefonų, tačiau kažkaip reikėjo sužinoti, kas skers<br />
kiaulę ar jautuką, kas nudirs odą ir atgabens ją į Mažeikius. Visur su arkleliu, visur su ratukais<br />
žydelis spėjo aplėkti. Vis pasiderėdamas, vis pasimalonindamas. Reikėjo sparčiai suktis.<br />
Pirmagimis sūnus Simas gimė Telšių apskrityje, Kalvarijos miestelyje. Matyt, ir visos šeimos<br />
šaknys Kalvarijoje. Žydai pavardes pradėjo gauti XVIII amžiuje. Iki tol jie buvo vadinami tik<br />
vardais. Pavardė dažnai buvo suteikiama tos vietovės vardu, kurioje jie gyveno.<br />
Viekšnių valdžios vidurinės mokyklos pažymėjime nurodoma, kad Simas „1933 metais<br />
rugpjūčio 30 d. įstojo į Viekšnių valdžios vidurinės mokyklos trečiąją klasę. Dėl labai gero<br />
elgesio 1935—1936 mokslo metų gale baigė visą keturių klasių kursą. Simo mokslo žinios buvo<br />
įvertintos taip: matematika, algebra, darbeliai, kūno kultūra — 4, visi kiti dalykai — 3”. 1936 m.<br />
rugsėjo 7 d., kaip nurodoma Mažeikių valstybinės gimnazijos pažymėjime, Simonas įstojo į<br />
gimnazijos pirmąją klasę. „Dėl labai gero elgesio, gimnazijoje mokėsi iki 1940 m. gegužės 14 d.<br />
Metų pabaigoje išlaikė egzaminus ir baigė aštuonių klasių gimnaziją su lotynų kalba”.<br />
Masiulienė Rita. Vladas Sirutavičius ir Kairiškiai // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] /<br />
[Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga, Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas,<br />
Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2006. — D. 2, 3.<br />
— 752 p. — P. 359—369: iliustruota. — Tekste:<br />
Nepapasakosi Kairiškių kaimo istorijos nepaminėjęs Vlado Sirutavičiaus vardo. Šis žmogus<br />
— vienas iš Lietuvos socialdemokratų partijos kūrėjų, gabus inžinierius, įvairių pramonės ir<br />
kultūros objektų statytojas Šiaulių apskrityje, modernaus ūkio savininkas.<br />
Straipsnis parengtas remiantis paties V. Sirutavičiaus parašyta savo biografija, paprašius<br />
Bostone leistos „Lietuvių enciklopedijos” redakcijai. Originalas, matyt, bus likęs redakcijos<br />
archyve, o kopija, gauta iš jo anūko Vlado Sirutavičiaus, saugoma Kairiškių pagrindinės<br />
mokyklos muziejuje. Suprantama, kad V. Sirutavičius apie save čia pasakoja trečiuoju asmeniu.<br />
199
Vladas Sirutavičius gimė 1877 m. balandžio 5 d. Kairiškiuose, kurie tuo metu priklausė<br />
Tryškių valsčiui, bajoro šeimoje. Vidurinius mokslus baigė Šiaulių gimnazijoje, kurią prieš pat<br />
1863 m. sukilimą baigė ir jo tėvas Julius, o Nepriklausomybės laikotarpiu ir du jo sūnūs —<br />
Vytautas ir Jonas. 1896 m. įstojo į Peterburgo universiteto Gamtos fakultetą. Po metų, išlaikęs<br />
konkursinius egzaminus, perėjo į Technologijos institutą ir čia 1905 m. įgijo inžinieriaus<br />
technologo specialybę.<br />
Praktinė veikla<br />
Dar studentas būdamas dirbo praktikantu statant Vilniaus elektrinę ir elektriku firmoje „Simen<br />
Schukert”, kuri tiesė požeminį elektros tinklą Vilniaus mieste. Baigęs institutą, kelis mėnesius<br />
dirbo vokiečių firmoje „Gebr. Koerting” Berlyne, kuri rūpinosi centriniu pastatų šildymu ir<br />
ventiliacija. Tai labai pravertė vėliau dirbant Vilniuje, nes šios srities specialistų Lietuvoje<br />
nebuvo. Kelerius metus Vilniaus techniniame biure projektavo įvairias įmones, vykdė jų statybą,<br />
rūpinosi centriniu viešbučių, teatrų ir pramonės įmonių šildymu. Darbai buvo vykdomi Vilniuje,<br />
bet daugiausia Baltarusijos miestuose — Minske, Mogiliove, Homelyje, Rogočeve ir kt.<br />
Lietuvos ūkio ir pramonės padėtis buvo apverktina, nes Rusijos valdžia ne tik nesirūpino ūkio<br />
plėtra, bet dargi žlugdė jį, laikydama tą kraštą tik placdarmu galimam karui su Vakarais ir<br />
kurdama čia karines bazes (Kauno tvirtovė, stambios įgulos Vilniuje, Šiauliuose ir kt.). 1910 m.<br />
V. Sirutavičius nusprendė atiduoti savo jėgas ir patyrimą pramonei, aktyviai prisidėti steigiant<br />
naujas įmones, kurios perdirbtų savo krašto žaliavas. Tais pat metais jis paruošė kartono fabriko<br />
Kairiškiuose projektą (ši įmonė turėjo vartoti vietinę žaliavą — „popiermalkes” — ir išnaudoti<br />
Virvytės upės vandens jėgą) ir organizavo bendrovę jam statyti. 1911 m. fabrikas pradėjo veikti.<br />
1913 m. inžinierius organizavo ir kitą bendrovę presšpanui gaminti, tačiau, prasidėjus Pirmajam<br />
pasauliniam karui, įpusėjusią statybą teko nutraukti. Didžioji dalis mašinų, nupirktų užsienyje,<br />
karo audros buvo sunaikintos. Nepriklausomybės laikais atnaujinti to fabriko statybą nebuvo<br />
prasmės, nes jam Lietuvos rinka būtų buvusi per siaura. Tuo tarpu Kairiškių kartono fabrikas,<br />
okupantų gerokai apiplėštas, Nepriklausomybės pradžioje buvo atstatytas ir patobulintas.<br />
Siekiant išplėsti kartono gamybą, jis buvo sujungtas su tokiu pat fabriku Kapėnuose. Kartonu<br />
buvo aprūpinama visa Lietuva. Didelė dalis jo produkcijos buvo eksportuojama iki 1933 m.<br />
Vėliau eksportas turėjo sustoti dėl Skandinavijos kraštuose taikomo dempingo (užsienyje buvo<br />
parduodama kainomis, žemesnėmis už savikainą, o iždas primokėdavo eksportininkams). Vidaus<br />
paklausa, augant pramonei ir kylant krašto kultūrai, sulig kiekvienais metais smarkiai didėjo.<br />
Antrajame Nepriklausomybės dešimtmetyje V. Sirutavičius parengė projektus statybinėms<br />
medžiagoms gaminti (plytoms, izoliacinėms plokštėms, stogų dangai). Organizavo AB „Molis”,<br />
kurioje Šiaulių apskr. vadovybė turėjo trečdalį akcijų; pradėjo naujoviškos plytinės statybą.<br />
1937 m. tokia plytinė pradėjo veikti Daugėliuose. Pradinei gamybai buvo numatyta 5 mln. plytų<br />
per metus, ateityje gamybą numatyta didinti, nes buvo daug molio ir pigaus kuro iš aplinkinių<br />
durpynų. Į plytinę iš Daugėlių stoties buvo atvesta geležinkelio atšaka. 1938 m. Daugėliuose<br />
buvo pradėtas statyti fabrikas, turėjęs gaminti eternito plokšteles stogams dengti (pradinė<br />
produkcijos apimtis 2 mln. m 2 plokščių per metus). 1939 m. fabriko pastatai buvo užbaigti ir<br />
porą savaičių prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui buvo gautos visos gamybai<br />
reikalingos mašinos. Tačiau karas ir okupacijos visą reikalą sužlugdė: hitlerininkai konfiskavo<br />
mašinas, kurios dar nebuvo sumontuotos, o „atsisveikindami su Lietuva” — susprogdino plytinę.<br />
Komunistų administracija plytinę atstatė, o pastatus, skirtus eternitui gaminti, panaudojo masinei<br />
cementinių čerpių gamybai.<br />
Kartu su bendraminčiais (K. Venclauskiu ir kt.) V. Sirutavičius įkūrė AB „Pastogė”, kuri<br />
rūpinosi Šiaulių miesto statybomis. Planavo Šiauliuose pastatyti Kultūros centrą, kur įsikurtų<br />
kino ir dramos teatras, viešbutį. Deja, ir šias statybas nutraukė Antrasis pasaulinis karas. Pavyko<br />
užbaigti tik kino pastatą, kuriame 1941 m. sausio 1 d. įsikūrė Dramos teatras (tose pačiose<br />
patalpose veikiantis ir dabar).<br />
1936 m. Kairiškiuose V. Sirutavičius pastatė mūrinę mokyklą. Iki tol mokykla glaudėsi<br />
privačiame name.<br />
Be techninės veiklos, V. Sirutavičius užsiėmė ir žemės ūkiu. Iš krūmynų ir nenaudojamos<br />
žemės (centrą paveldėjo brolis Juozas), dar supirkęs rusų atvykėlių sklypus, kuriuos šie<br />
Stolypino laikais buvo gavę iš buvusio Druckio-Liubeckio dvaro, jis sukūrė didelį ūkį. Daug<br />
200
metų intensyviai dirbdamas, naudodamas mašinas, taikydamas modernų ūkininkavimo būdą,<br />
V. Sirutavičius ūkį padarė našų, kuris gamino aukštos kokybės pieną, augino olandų veislės<br />
veislinius gyvulius. Darbininkai buvo aprūpinti gerais butais, medicininiu aptarnavimu, gavo<br />
gerą atlyginimą. Broliui palikęs tėviškės trobesius, V. Sirutavičius sau pasistatė prašmatnius<br />
namus.<br />
Visuomeninė veikla<br />
V. Sirutavičius jau nuo pirmųjų studentavimo metų Peterburge įsitraukė į tautinį judėjimą —<br />
įstojo į nelegalią Lietuvių studentų draugiją, kuri turėjo savitarpio šalpos kasą ir siekė plėsti<br />
„lietuvystę” bei platinti lietuvišką spaudą. Draugija turėjo 32 narius (priklausė įvairių aukštųjų<br />
mokyklų studentai), bet jų skaičius kasmet didėjo ir po dešimties metų buvo jau per šimtą.<br />
Pajamas sudarė nario mokestis ir pelnas, gautas iš viešųjų vakarų, organizuojamų su menine<br />
programa ir šokiais. Vieną kartą buvo suvaidinta komedija „Amerika pirtyje” (Lietuvoje tokie<br />
vaidinimai buvo uždrausti).<br />
1897 m. veiklesni Draugijos nariai, vadovaujami Povilo Višinskio ir V. Sirutavičiaus, sudarė<br />
kuopelę, draugų vadintą Rateliu, kuri siekė lavintis, rengtis gyventi Lietuvoje, pagal išgales remti<br />
tautinį judėjimą ir dalyvauti spaudoje. Kuopelė iš pradžių neturėjo aiškaus ideologinio bei<br />
politinio tikslo. Jos narius vienijo meilė savo kraštui ir jaunatviškas pasiryžimas dirbti jo labui —<br />
baigus aukštuosius mokslus grįžti Lietuvon, kas anais laikais dėl caro valdžios politikos<br />
nelengvai buvo pasiekiama (šimtai lietuvių, baigusių aukštuosius mokslus, pasilikdavo Rusijos<br />
platybėse). Iš kuopelės steigėjų ir iki 1905 m. buvusių jos narių Lietuvoje apsigyveno:<br />
P. Gaidelionis, P. Avižonis, S. Kairys, A. Smetona, V. Sirutavičius, J. Čiurlys, B. Vaičaitis,<br />
P. Višinskis, J. Vileišis, A. Bulota, A. Purėnas, V. Biržiška. Į Nepriklausomą Lietuvą grįžo ir kiti<br />
lietuvių inteligentai, nes dauguma jų bėgo nuo Rusijoje įsiviešpataujančio bolševizmo.<br />
Kuopelėje iš pradžių buvo penki nariai, nuolat rengę jos posėdžius, kuriuose buvo svarstomos<br />
tautinio judėjimo problemos bei politinė Lietuvos ateitis. 1898 m. narių skaičius padidėjo, jau<br />
vyravo revoliucinės nuotaikos, augo nepakantumas cariniam režimui ir palankumas socialistinei<br />
ideologijai. Po trejų ketverių metų kuopelė virto kuopa; net Antanas Smetona, 1898 m. įstojęs į<br />
Peterburgo universitetą, buvo paveiktas tų nuotaikų, bet po poros metų atšalo, laikydamas<br />
socialistinę ideologiją Lietuvai netinkama. 1898 m. gegužės mėn. kuopa V. Sirutavičių delegavo<br />
į varpininkų suvažiavimą Vilniuje. Antrasis atstovas — varpininkas Povilas Višinskis važiuoti<br />
negalėjo, nes tuo metu gydėsi Kryme. Maskvos studentijai atstovavo medikai Alekna ir Brundza.<br />
1898 m. kuopelė šapirografu išleido Petro Avižonio „Lietuvišką gramatikėlę”. Jos rankraštį iš<br />
autoriaus buvo gavęs A. Smetona, kuris Peterburge gyveno viename kambaryje su<br />
V. Sirutavičium, ir jį multiplikavo šapirografu. Šiandien toks darbas atrodo smulkmena, bet anais<br />
laikais tokiems „spaustuvininkams” rusų saugumas galėjo gerokai įkrėsti kaip už „revoliucinę”<br />
veiklą. „Gramatikėlė” labai pravertė būsimiesiems rašytojams 1 .<br />
V. Sirutavičius buvo aiškiai socialistinių pažiūrų, tad 1898 m. įstojo į Lietuvių<br />
socialdemokratų partiją ir aktyviai veikė, S. Kairio žodžiais tariant, „atiduodamas pasirinktajai<br />
ideologijai ir darbui visą sielą”. Jis ruošė kuopelėje referatus, rašinėjo straipsnius „Varpui”,<br />
„Lietuvos ūkininkui”, vėliau „Darbininkų balsui”, pasirašydamas įvairiais pseudonimais.<br />
„Darbininkų balsą” vėliau aukštai įvertino Amerikoje leistos „Naujienos”:<br />
„Prieš 60 metų kartu su prof. St. Kairiu Vl. Sirutavičius suredagavo pirmą „Darbininkų balso”<br />
numerį. Tais spaudos draudimo metais „Darbininkų balsas” buvo spausdinamas Tilžėje ir slaptai<br />
Lietuvoje platinamas.<br />
„Darbininkų balso” pasirodymas Lietuvos darbo žmonėms buvo reikšmingas įvykis. Jo<br />
skiltyse subrendo rašytojas J. Biliūnas, teisininkas Augustinas Janulaitis, Lietuvos<br />
nepriklausomybės metais Vytauto D. universitete Lietuvos istorijos teisę dėstęs ir keleto mokslo<br />
veikalų autorius, ir kiti žymūs Lietuvos rašytojai” 2<br />
Parengė spaudai revoliucinio turinio brošiūrų („Trumpa prancūzų revoliucija”, „Ar dabar yra<br />
baudžiava”, „Kas iš ko gyvena”), kurios buvo išleistos už kuopelės surinktus pinigus.<br />
Spausdinimo procedūra vyko taip: rankraščio paketas apdraustu laišku buvo siunčiamas į Tilžę<br />
Lapėnui, kuris jį atiduodavo spaustuvei ir taisydavo korektūrą; išlaidoms jam buvo siunčiama<br />
50-60 aukso rublių.<br />
201
Nuo 1900 m. V. Sirutavičius buvo LSDP centro komiteto narys ir dalyvavo visuose partijos<br />
suvažiavimuose bei konferencijose. 1904 m. jo tėviškėje vyko lietuvių socialdemokratų<br />
jaunuomenės suvažiavimas, apie kurį plačiau rašo savo atsiminimuose S. Kairys. Jis knygoje<br />
„Lietuva budo” pasakoja, kad konferencijos darbe dalyvavo 12 asmenų, buvo skaitomi<br />
pranešimai apie jaunimo veiklą Peterburge, Maskvoje, Rygoje, Liepojoje, Mintaujoje, Vilniuje,<br />
Kaune, Šiauliuose, Panevėžyje, Marijampolėje, Veiveriuose, Daugpilyje, Palangoje.<br />
Konferencija truko 2 dienas. Jos dalyviams rūpėjo išsiaiškinti, ką socialistinis lietuvių jaunimas,<br />
iš dalies jau įsitraukęs į LSDP darbą, turi daryti bręstančių įvykių akivaizdoje. Reikėjo<br />
išsiaiškinti aktualiausias gyvenamojo laikotarpio problemas, nusistatyti konkrečius uždavinius ir<br />
iš jau besiformuojančių Lietuvos visuomenėje politinių partijų pasirinkti sau tinkamiausią. Kuri<br />
iš partijų būtų pasirinktina, buvo aišku iš karto. Konferencijos dalyviai jautė didelį priešiškumą<br />
esamai politinei santvarkai ir labai griežtai atsiribojo tiek nuo klerikalinės srovės, tiek nuo<br />
varpininkų demokratų 3 .<br />
Konferencijos dalyvių vidinis nusiteikimas aiškiai nusakytas S. Kairio žodžiais:<br />
„Buvau konferencijos dalyvis ir kartu su kitais gyvenau jaunuoliško pasiryžimo pakiliu ūpu.<br />
Jaunimas, kuriame skaičium ir intelekto svoriu dominavo aukštųjų mokyklų studentai, gyvai<br />
jautė artėjant svarbius įvykius, buvo pasiryžęs veikliai juose dalyvauti, jei būtų reikalo, ir<br />
aukotis” 4 .<br />
V. Sirutavičius, S. Kairys, A. Janulaitis ir buvo tas trejetas, kuris 1899—1905 m. vadovavo<br />
Lietuvos socialdemokratų partijai. Tai jie spausdino atsišaukimus, juos slapta platino, ruošė<br />
darbininkų demonstracijas bei streikus prieš caro valdžią.<br />
Yra duomenų, kad 1902 m. Kairiškiuose (aišku, V. Sirutavičiaus tėvų dvare) įvyko slaptas<br />
Lietuvos socialdemokratų partijos penktasis suvažiavimas. Buvo priimta programa, kurios<br />
pirmasis sakinys skelbė: „Stengties sutverti nepriklausomą demokratinę respubliką Lietuvos”.<br />
Tai pirmoji politinė partija, kuri iškėlė drąsų politinį reikalavimą — siekti Lietuvos<br />
nepriklausomybės.<br />
V. Sirutavičius daug prisidėjo, kad 1905—1907 m. įvykiuose Socialdemokratų partija<br />
dalyvautų kaip stipriausia jėga. Jo organizacinė veikla 1902—1905 m. formuojant<br />
socialdemokratų judėjimą buvo lemiama. Apie tai gana vaizdžiai prisimena V. Sirutavičiaus<br />
bendražygis Kipras Bielinis 5 :<br />
„Užėjo Kalėdų šventės. Nusibasčiau į Kairiškius. Iš Vilniaus buvo atvykęs švenčių Vladas<br />
Sirutavičius. Jo atsivežta buvo kas dieną valdžios konfiskuojamų laikraščių ir žurnalų. Spauda<br />
vis dar daug rašė apie ginkluotąjį Maskvos sukilimą, apie barikadų mūšius Priesnės rajone, apie<br />
nugalėtojų žiaurumus. Kairiškiuose ir visoj apylinkėje buvo visai ramu. Rodėsi, kad ir<br />
baudžiamieji būriai buvo sustoję veikti. Viena švenčių diena ėjo galop, ir palengva temo.<br />
Kambariuose buvo visai pilka, mes sėdėjome be žiburio ir laukėme, kada visai užeis naktis, nes<br />
nebuvo kas daryti ir kur skubintis.<br />
Į mūsų kambarį staiga įėjo mergaitė ir pranešė poniai Sirutavičienei, kad kieme esąs<br />
uredninkas ir norįs ją matyti. Kažkas išėjo su policininku kalbėtis. Staiga grįžusi kambarin ponia<br />
Sirutavičienė, bijodama dėl Vlado ir manęs, susijaudinusiu balsu patarė mums, kol dalykas<br />
išsiaiškins, apleisti namus, nes nežinia, kieno liepiamas esąs atvykęs uredninkas, o gal paskum jį<br />
eina baudžiamojo būrio dragūnai. Priešintis šitam patarimui buvo nepatogu, Vladas,<br />
nenorėdamas motinai bloga, sutiko išeiti iš namų. Greit apsirėdėme ir iš kitos pusės išėjome iš<br />
namų. Nusileidę į Virvytę, patraukėme paupiais į Viekšnių vieškelį. Išėję susigriebėme, kad<br />
užmiršome ginklus pasiimti, kurie galėjo veltui patekti policijai į nagus.<br />
Nutarėme eiti į Šiaudinę arba į Gerybiškius, iš ten susisiekti su Kairiškiais. Beeidami į<br />
Šiaudinės kelią, užgirdome, kad iš Kairiškių išvažiavo porinis vežimas ir pasileido ton pačion<br />
pusėn. Mums pasidarė visai neaišku, kas dedasi Kairiškiuose. Apie grįžimą negalėjo būti nė<br />
kalbos.<br />
Nuėjome į Gerybiškį pas Gotšalką ir radome čia atvykusį J. Sirutavičių. Pasirodo, tai jo čia<br />
važiuota mus perspėti, kad nieko ypatingo nėra. Tačiau, apsvarstę padėtį, visi vienbalsiai<br />
nutarėme, jog Tryškių policininkas greičiausiai kažkieno liepiamas buvo atvykęs žvalgybos<br />
tikslais, ir todėl reikia apsisaugoti ir nelįsti stačia galva į ginkluoto būrio nagus. Visiems buvo<br />
202
aišku, kad visa vietos administracija Kairiškius laikė revoliucijos lizdu ir kad vėliau ar anksčiau<br />
Kairiškius užpuls koks nors Petersas ar kas kitas, todėl reikėjo imtis atitinkamų priemonių”*.<br />
Kad 1905 m. įvykęs Didysis Vilniaus Seimas įgavo politinį pobūdį, nemažas yra ir<br />
V. Sirutavičiaus nuopelnas.<br />
Susikūrus nepriklausomai Lietuvos valstybei, V. Sirutavičius ėmėsi organizuoti vietos<br />
savivaldybes (Akmenėje, Šiauliuose). Buvo išrinktas į Steigiamąjį seimą (1920 m.), veikė<br />
socialdemokratų frakcijoje. Vėliau aktyvią politinę veiklą pakeitė pramonės organizavimu ir jos<br />
plėtra.<br />
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, V. Sirutavičius vėl ėmėsi visuomeninės veiklos —<br />
organizavo VLIK'ą (Vyriausiąjį Lietuvos išlaisvinimo komitetą), vadovavo pramonės ir amatų<br />
sekcijai, ruošė projektus, kaip atgaivinti karo nuniokotą Lietuvos ūkį.<br />
Atvykęs į JAV, nors ir būdamas senyvo amžiaus, įsijungė į Lietuvos darbininkų draugiją,<br />
Amerikos lietuvių socialdemokratų sąjungą, Lietuvių inžinierių draugiją.<br />
Prisiminimai apie V. Sirutavičių<br />
V. Sirutavičius senųjų Kairiškių žmonių dar prisimenamas. Apie jį kalbama su pagarba,<br />
dažniausiai įvardijant „inžinieriumi”, rečiau „ponu”.<br />
Pateikiamas pluoštelis atsiminimų, saugomų Kairiškių pagrindinės mokyklos muziejuje 6 .<br />
Pranas Navickas, gim. 1913 m. Gimbetiškės kaime.<br />
„Iš pradžių dirbau Kapėnų kartono fabrike. Šį uždarius kaip geras darbininkas buvau<br />
pakviestas į Kairiškių fabriką. Padejavau, kad toli į darbą vaikščioti (kokie 6 km), ir<br />
V. Sirutavičius paskolino pinigų dviračiui pirkti. Po naktinės pamainos nuėjau žvejoti.<br />
V. Sirutavičius nuvarė ilsėtis, kad paskui pervargusiam darbe nelaimė neatsitiktų.<br />
Suruošė išleistuves į kariuomenę.<br />
Sode buvo iškasta kūdra. Jai išgrįsti reikėjo akmenų, rinkdavo juos iš upės dugno.<br />
Dirbantiesiems sūnūs atnešdavo sumuštinių, dar ir stipresnio gėrimo (neskaitant atlyginimo).<br />
V. Sirutavičiui nepatikdavo, kai prisėdę trumpo poilsio darbininkai, pasirodžius šeimininkui,<br />
demonstratyviai šokdavo dirbti. Jei ilsisi, matyt, tikrai pavargę.<br />
Vasarą, kai nusekdavo vanduo ir sumažėdavo darbo, fabriko darbininkams pasiūlydavo<br />
padirbėti prie šieno. Už dieną — 3 Lt; jei dirbi viršvalandžius, mokėdavo papildomai.<br />
1940 m. vietiniai „veikėjai” išstūmė V. Sirutavičių iš automobilio į balą. Atėjus vokiečiams<br />
atsirado proga atkeršyti. Baltaraiščiai uždarė komjaunuolius jo rūsyje. V. Sirutavičius atėjo ir<br />
baltaraiščius išvaikė, sakydamas: „Geriau eikit griovių kasti”.<br />
Leonas Tūzas, gim. 1917 m. Kairiškiuose.<br />
„Dirbau padieniu darbininku apie aštuonerius metus. Priklausė įvairūs lauko darbai. Už mėšlo<br />
vežimą per dieną gaudavau 1 Lt. Mokėjo savaitės gale.<br />
Nuo 1939 m. dirbau fabrike darbininku, brigadininku. Atlyginimas — 115-150 Lt.<br />
Kumečiams reikėjo išdirbti 120 dienų per metus. Galėjo laikyti karvę. Šienu rūpintis nereikėjo<br />
— atveždavo. Malkų — irgi. Šeimai skirdavo maždaug 15 a žemės”.<br />
Bronė Tūzienė (Melgedaitė), gim. 1919 m. Kairiškiuose.<br />
„Džiaugiausi, kad ištekėjusi iškart už mėnesio algą — 150 Lt — nusipirkau karvę. Baltame<br />
name gyveno buhalteris Indruška. Į mokslą jį buvo išleidęs pats V. Sirutavičius.<br />
Raudonų plytų name gyveno vairuotojas Šiurkus. Į mokslus jį išleido irgi V. Sirutavičius.<br />
V. Sirutavičius aprūpindavo Kairiškių pradžios mokyklos mokytojus Gruces maistu — pienu,<br />
mėsa.<br />
Ponia I. Sirutavičienė pasakojusi, kad buvo ketinama įvesti telefonus į darbininkų butus.<br />
V. Sirutavičius nemėgo girtuoklių ir davatkų.<br />
Per Vladislovines pakviesdavo nemokamų vaišių. Pobūvis vykdavo daržinėje. Vaišindavo<br />
dideliu, į 4 dalis dalijamu pyragu; būdavo mėsos, naminio alaus. Iš Šiaulių pakviesdavo 8-ojo<br />
pulko karių orkestrą. Sūnus Vytautas organizuodavo futbolo varžybas su Tryškiais, Viekšniais.<br />
Buvo komandai nupirkta apranga; turėta ir bokso pirštinių.<br />
Jagėla buvo geras darbininkas, pirma ranka. Pavogė du maišus grūdų. V. Sirutavičius<br />
išaiškinęs iškart neišvarė. Tik kai naujiems metams samdė darbininkus, Jagėlai pasakė: „Tau pas<br />
mane blogai, gali nebedirbti”. Taip ir atleido.<br />
203
Bronė Tūzienė krovė šieno vežimą. V. Sirutavičius žiūri šalia stovėdamas, o ji taip stengiasi,<br />
taip lipdo. Baigus krauti pakvietė: „Ateik, paieškok „žibčiko” (žiebtuvėlio)”. Kai priėjo arčiau, į<br />
ranką įspraudė 5 Lt”.<br />
Ona Kateivienė (Daukšaitė), gim. 1916 m. Kairiškiuose, dabar gyvena Tryškiuose.<br />
„Dar 18-os neturėdama pradėjau dirbti Kairiškių dvaro laukuose. Ponas V. Sirutavičius per<br />
rugiapjūtę pastebėjo stropią darbininkę ir pakvietė rudenį į fabriką. Ten uždarbis buvo apie<br />
80 Lt.<br />
Kai ištekėjo už Kateivos, jiems davė kambarį raudonų plytų name, kuris tada, 1938 m., dar<br />
nebuvo visiškai įrengtas, reikėjo kiek palaukti. Plytos, atrodo, buvo vežamos iš Biržuvėnų. Jos<br />
vyras Kateiva kaip ir užaugo fabrike. Mat būdamas mergos vaikas augo pas dėdę Janavičių, kuris<br />
buvo „sliesorius” (šaltkalvis).<br />
Malkos nekainavo, maistą pirkdavo iš Tryškių žydų. Vaikiai, t. y. nevedę darbininkai, gyveno<br />
Erškepėnuose. Tai buvo kaip ir bendrabutis. Paprastai nusprendusiems susituokti darbininkams<br />
V. Sirutavičius iškeldavo vestuves. O. Kateivienei dovanojo medžiagos suknelei, Kateivai —<br />
kostiumui, keliems po 50 Lt.<br />
Darbininkams buvo tvarkomos darbo knygelės, atskaitydavo mokesčius profsąjungai.<br />
V. Sirutavičius laikė apie 100 karvių, dirbo 7 melžėjos. Tryškiuose buvo surengtas melžimo<br />
konkursas. Kairiškietės melžėjos su uniformomis melžė taisyklingai — tik spenius spaudė, kad<br />
tešmuo nejudėtų. Tad laimėjo V. Sirutavičiaus darbininkės.<br />
Per savo vardines pasikviesdavo 8-ojo karių pulko muzikantus iš Šiaulių, vaišindavo<br />
salykliniu alumi, pyragu, kepta mėsa. Kartą per tokią šventę Tomkevičius, Kapėnų<br />
papermeisteris, pakvietė mane šokti. Tada gražiai atrodžiau: liekna, net „vingierka”<br />
pravardžiuodavo, ilgo „kliošo” markizeto suknele, kasos ilgos. Pašokdinęs Tomkevičius paskui<br />
kvietė kitas ponias, o man liepė šokdinti ponus, kol visus suvedė į poras šokti balionų valso. Už<br />
tai iš I. Sirutavičienės dovanų gavau vėduoklę”.<br />
V. Sirutavičius šiandien<br />
Kairiškiuose stengiamasi neužmiršti šio iškilaus žmogaus. Gyvoji sąsaja, siejanti „didelio<br />
Lietuvos statytojo” (taip jį pavadino Amerikoje leistas „Keleivis”) gyvenimą ir veiklą su<br />
dabartimi, yra jo vaikaitis Vladas Sirutavičius, gyvenantis Vilniuje.<br />
Tai inžinieriaus Vlado Sirutavičiaus sūnaus Jono, palaidoto Šiaudinės kaime, sūnus. O dukra<br />
Irena dar gyvena Amerikoje, bendrauja su sūnėnu Vladu, bet tėviškės aplankyti nesiryžta dėl<br />
silpnokos sveikatos. Sūnus Vytautas mirė Amerikoje.<br />
Išlikęs senasis dvaras — V. Sirutavičiaus tėviškė. Jo paties pastatyti rūmai po Antrojo<br />
pasaulinio karo sudegė. Nuosavybės teisę į žemę, ūkinius pastatus ir vieną gyvenamąjį namą<br />
susigrąžino vaikaitis Vladas Sirutavičius. Keturi gyvenamieji namai liko valstybei. Vietoj<br />
fabriko griuvėsių iškilo hidroelektrinė. Ilgiausia Kairiškių gatvė pavadinta V. Sirutavičiaus<br />
vardu.<br />
Jau daugiau kaip 60 metų jaunoji karta žinių semiasi jo statytoje mokykloje.<br />
Kairiškių pagrindinėje mokykloje veikia nedidelė nuolatinė V. Sirutavičiaus ekspozicija, ir<br />
mokiniams, ir atvykstantiems svečiams vis primenanti jo nuopelnus Lietuvai.<br />
1997 m. balandžio 5 d., minint V. Sirutavičiaus 120-ąsias gimimo metines, Kairiškių kultūros<br />
namuose buvo surengta mokslinė konferencija. Joje dalyvavo Seimo narys, vienas iš<br />
Socialdemokratų partijos vadovų Vytenis Andriukaitis, Vilniaus universiteto dėstytojas doc.<br />
Dobilas Kirvelis, Kairiškių pagrindinės mokyklos mokytojai, LSDP Akmenės rajono <strong>skyrius</strong>.<br />
Kalbėta apie socialdemokratinio judėjimo ištakas Europoje ir Lietuvoje, V. Sirutavičiaus<br />
vaidmenį atgaivinant socialdemokratų partiją XIX-XX amžių sandūroje bei vėlesniame Lietuvos<br />
politiniame gyvenime. Gyvai diskutuota, kuo skiriasi socialdemokratai nuo bolševikų, kokios<br />
socialdemokratų nuostatos šiandienos gyvenime ir kt.<br />
1 „Lietuviška gramatikėlė” (64 p.) buvo išleista 100 egz. tiražu. P. Avižonis ją parašė<br />
F. Kuršaičio gramatikos pagrindu. Kalbininkas Jonas Jablonskis šią „Gramatikėlę” perdirbo ir<br />
išspausdino Tilžėje 1901 m., pavadinęs ją „Lietuviškos kalbos gramatika”. Rašytojams ir<br />
skaitytojams vadovėlis. J. Jablonskis P. Avižonio „Gramatikėlės” lotyniškus terminus pakeitė<br />
lietuviškais, pridėjo nekaitomų kalbos dalių skyrių, kai ką praplėtė ir papildė. Šia gramatika<br />
204
J. Jablonskis aukštaičių vakariečių tarmę padėjo literatūrinės kalbos pagrindu. Apie tai: Lietuvos<br />
TIR bibliografija, ser. A, t. 2, 1862—1904, kn. 1, Vilnius, 1985, p. 168, 463.<br />
2 Naujienos, 1961, liepos 12.<br />
3 Kairys S. Lietuva budo, Čikaga, 1990, p. 338.<br />
4 Ten pat, p. 440.<br />
5 Bielinis K. 1905 metai, Kultūra, 1931, nr. 3.<br />
6 Prisiminimus užrašė R. Masiulienė.<br />
*Cituojamos ištraukos teksto kalba neredaguota. Red. pastaba.<br />
205
[Medpadininkas ir šiaučius Kerys Kostas-Konstantinas ] / Keli tekstai ant lapelių, išlikę<br />
dokumentai ir kvitai, Bronislovo Kerio pastabos. — 2007. — Birž. 2. — Tekstai:<br />
KERYS KOSTAS (KONSTANTINAS), ANTANO (1905. 10. 19 — 1975. 04. 16)<br />
JANKŪNAITĖ-KERIENĖ BRONĖ (BRONISLAVA), KAZIO (1919. 08. 03 — 1995. 01. 12)<br />
Jų vaikai:<br />
Kerytė-Ramonienė Ona (1939. 03. 26 — 2010. 09. 22)<br />
Kerys Pranas (1941. 03. 07 — 1993. 09. 17)<br />
Kerys Bronislovas (gim. 1946. 03. 26)<br />
Lietuvos Respublika<br />
Telšių vyskupija<br />
Mažeikių R. K. parapija<br />
1938 m. balandžio m. 20 d.<br />
Nr. 244.<br />
Gimimo metrikos ištrauka<br />
Išduota jungtuvių reikalams<br />
Metrikos Nr. 72.<br />
Kuriuo vardu kūdikis krikštytas? Kada ir kame gimė?<br />
Konstantinas Keris, gimęs tūkstantis devyni šimtai penktais (1905) metais, spalių<br />
mėn. devynioliktą (19) dieną, Mažeikių mieste.<br />
Kūdikio tėvų vardai ir pavardės ir kur prisirašę?<br />
Antanas Keris ir Uršulė Liauciutė, gyveną teisėtoje moterystėje, prisirašę prie<br />
Viekšnių valsčiaus.<br />
Originalą atitinka.<br />
Antspaudas<br />
Mažeikių Bažnyčios Klebonas [Parašas]<br />
Raštvedys [Parašas]<br />
Metrikos ištrauka iš Mažeikių RK Bažnyčios mirusiųjų knygų<br />
Jungtuvių reikalams<br />
N91. Tūkstantis devyni šimtai tryliktais metais lapkričio septynioliktą dieną (1913 m.<br />
lapkričio 17 d.) Mažeikių mieste mirė Uršulė Kerienė gimusi Laucevič[aitė]. Valstietė<br />
Viekšnių valsč. 35 metų. Šeimynos liko [...] Antanas Kerys, vaikai Marijona, Stanislava,<br />
[Konstantinas, Povilas] ir Aleksandras. Palaidota lapkričio 19 dieną [Mažeikių parap.]<br />
kapuose.<br />
N323.<br />
Antspaudas<br />
Teisingumą liudiju<br />
[...] birželio 18 d. 192[6] m.<br />
Mažeikių klebonas [Parašas]<br />
206
Viekšnių kraštotyrininkė Amelija Urbienė, rašydama apie Viekšnių medpadininkus ir šiaučius<br />
(vadinamuosius „batsiuvius”), visiškai nepaminėjo Rekečių ir Pakalupės kaime gyvenusio Kosto<br />
(Konstantino) Kerio, medpadžių, vėliau batų darymui ir taisymui paskyrusio visą savo gyvenimą<br />
— nuo vaikystės iki senatvės. Pačiuose Viekšniuose buvo gana daug medpadininkų ir šiaučių,<br />
todėl Kostas Kerys savo gaminius pardavinėjo kituose Lietuvos miestuose. Dabar jau niekas<br />
nežino, kodėl Kostas Kerys prieš 1934 metus apsistojo Rokiškyje. Tuo pat metu gyveno ir<br />
Viekšniuose — Pakalupės kaime, ir Rokiškyje, visur turėjo gamybos ir prekybos patentus,<br />
mokėjo įvairius mokesčius.<br />
Kad Kostas Kerys tikrai jau 1934 metais gyveno ir Rokiškyje, patvirtina ir adresas<br />
užsilikusiame laiške:<br />
A. TORNAU<br />
Advokatas<br />
Kaunas, 1934 metų gruodžio mėn. 2 d.<br />
Gerbiamajam ponui KOSTUI KERIUI<br />
R O K I Š K I S<br />
Vytauto gatvė Nr. 3<br />
Gerbiamas Tamsta!<br />
Kaip buvome susitarę, pasiunčiau sąrašą Tamstos tėvui į Viekšnius. Tik šiandien gavau<br />
atsakymą, ir jį siunčiu Tamstai, kartu su sąrašu. [...]. Jei ūkininkai į šį sąrašą įeina, tai<br />
tuomet kasacijos skundo paduoti neverta.<br />
Su pagarba<br />
[Parašas]<br />
/A. Tornau /<br />
advokatas.<br />
Tekstai ant lapelių, kai kurie išlikę dokumentai ir kvitai<br />
1935 m. gegužės 1 d. kurpaliu mano Darbo mano Visu kurpaliu ira šitas skaičius 139.<br />
Man kainoje pors klumpiu atvežtas vietoje 1-45. 1935 rugpučo 1 d.<br />
1936 metais Balandžo 27 d. kurpaliu skaičus 149.<br />
Dešimtes coliu klumpiui reike apkalo ilgio 24 coliu. Platumas iš colio 3 daliu.<br />
Iš tekstų ant lapelių galima suprasti, kad Kostas Kerys kažkuriame Lietuvos mieste nuomojo<br />
butą 1935 metais (gegužės 3 dieną užmokėta iki lapkričio 3 dienos) ir 1936 metais (užmokėta iki<br />
gegužės 3 dienos ir iki lapkričio 3 dienos).<br />
1936 metais Kostas Kerys gydėsi Rokiškyje pas gydytoją Etingofą. Yra 1936 m. kovo m. 28<br />
dienos dokumentas iš Kauno apie kraujo tyrimą.<br />
Antano Kerio, gyv. Viekšnių-Pakalupės kaime, Viekšnių valsčiaus, pareiškimas. —<br />
1937 m. kovo mėn. 12 d. — Tekste apie žemę, vėliau atitekusią Kostui Keriui — kodėl vienur<br />
rašoma, kad Kostas Kerys gyveno Rekečių kaime, kitur — kad Pakalupės kaime:<br />
„Iki 1936 metų mano žemės sklypas iš 2,18 ha buvo skaitomas Rekečių kaime, tačiau 1934<br />
metais kaimą išskirsčius viensėdžiais žemė liko priskirta prie Viekšnių-Pakalupės kaimo”.<br />
207
Lietuvos Respublika<br />
[...]<br />
Viekšnių Valsčiaus<br />
VIRŠAITIS<br />
Nr. 2169<br />
Pažymėjimas<br />
Viekšniai 1939 met. kovo mėn. 28 d.<br />
Viekšnių valsčiaus, Mažeikių apskrities, Savivaldybė, pasirėmusi žemės ūkio žemei pirkti<br />
leidimams duoti taisyklių (Vyr. Žinių 457 Nr.) duoda šį pažymėjimą.<br />
Pirkėjo pavardė, vardas, tėvo<br />
Kerys Konstantinas, sūn. Antano,<br />
vardas ir gimimo metai<br />
gim. 1905 m.<br />
Gyvenamoji vieta Viekšnių-Pakalupės km., Viekšnių v.<br />
Kiek ha žemės turi ir kur ta žemė yra<br />
Kiek metų ir kurio žemės ūkio buvo<br />
Žemės neturi.<br />
savininku, nuomininku, pusininku ar<br />
vedėju administratoriumi ir ar be žemės<br />
ūkio nesivertė dar ir kitu kuriuo verslu?<br />
Nebuvo.<br />
Kiek metų kuriame žemės ūkyje ir<br />
Virš dešimties metų dirbo žemės<br />
kuriuos žemės ūkio darbus dirbo (buvo ūkio darbus kaipo šeimos narys<br />
kumečiu oridinarininku, bernu, padieniu savo tėvo Antano Kerio žemės ūky<br />
darbininku ir kit.) ir ar be žemės ūkio Viekšnių-Pakalupės km. Atliekamu<br />
darbų nedirbo dar kurio kito darbo.<br />
Kurį žemės ūkio mokslą yra išėjęs<br />
laiku užsiima medpadžių dirbimu.<br />
(agronomas, pienininkas, sodininkas,<br />
daržininkas, girininkas ir kit.) ir kiek<br />
metų dirbo savo specialybėje<br />
Jokio.<br />
Jei pirkėjas neatitinka 4, 5, 6 p. p.<br />
Kerio Konstantino tėvas Antanas<br />
reikalavimus, bet yra žemdirbių kilmės, Kerys Viekšnių-Pakalupės kaime<br />
tai kurio žemės ūkio jo tėvai ar seneliai turi 2,62 ha žemės, kurią valdo nuo<br />
buvo savininkai, pusininkai,<br />
nuomininkai, vedėjai-administratoriai,<br />
arba kuriuose žemės ūkiuose dirbo<br />
žemės ūkio darbus.<br />
prieškarinių laikų.<br />
Šio pažymėjimo tikrumą Viekšnių valsčiaus savivaldybė tvirtina savo antspauda ir<br />
parašais.<br />
Žinias šiam liudijimui suteikė Viekšnių-Pakalupės seniūnijos seniūnas Pranas Nagys.<br />
Žym. mokesčio du litu apmokėta.<br />
Antspaudas<br />
Viekšnių valsčiaus Viršaitis [Parašas]<br />
Sekretorius [J. Levito parašas]<br />
208
LIETUVOS RESPUBLIKA<br />
MAŽEIKIŲ APSKRITIES IPOTEKOS ĮSTAIGA<br />
Byl. Nr. 205 1939 m.<br />
MAŽEIKIŲ APSKRITIES IPOTEKOS ĮSTAIGOS<br />
1939 METAMS PRIPAŽINIMO AKTŲ KNYGOS PIRMYKŠTIS<br />
IŠRAŠAS<br />
Puslapiai 456 — 457 Nr. 233.<br />
Tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintų metų kovo mėnesio dvidešimt devintą dieną<br />
atvyko pas — Augustiną Paltaroką, Mažeikių Notarą, jo raštinėn Mažeikių mieste Basanavičiaus<br />
gatvė dešimtas numeris, nežinomi jam Lietuvos piliečiai: ANTANAS KERYS ir<br />
KONSTANTINAS KERYS, abu gyvena Viekšnių-Pakalūpės kaime, Viekšnių valsčiuj, Mažeikių<br />
apskrityje ir prie žinomu jam teisinu Lietuvos piliečių-liudininkų: Juozo Krūtinio, Petro Voverio,<br />
gyvenančių Viekšnių-Pakalūpės kaime ir Igno Sidabro, gyvenančio Rekečių kaime, visi Viekšnių<br />
valsčiuj, Mažeikių apskrityje, patikrinusių jų, Kerių, tapatybę ir veiksnumą, pareiškė jam,<br />
Notarui, kad jie, KERIAI, surašo pirkimo-pardavimo aktą tokio turinio:<br />
1/ Iš Mažeikių apskrities Viekšnių valsčiaus Viekšnių-Pakalūpės kaimo žemės skirstymo<br />
viensėdžiais projekto plano, sudaryto tūkstantis devyni šimtai trisdešimt ketvirtais metais<br />
matininko Rostovo Jurgio, patvirtinto Vyriausios Žemės Tvarkymo Komisijos tūkstantis devyni<br />
šimtai trisdešimt ketvirtų metų lapkričio mėnesio penkioliktos dienos nutarimu, ištraukos, duotos<br />
Žemės Tvarkymo Departamento tūkstantis devyni šimtai trisdešimt šeštais metais lapkričio<br />
mėnesio dvidešimt trečią dieną, matyti, kad Keriui Antanui nuosavybės teisėmis priklauso žemės<br />
<strong>ūkis</strong>, esąs Viekšnių-Pakalūpės kaime, Viekšnių valsčiuj, Mažeikių apskrityje, susidedąs iš dviejų<br />
hektarų šešiasdešimt dviejų arų žemės, viename sklype, plane pažymėtame keturiasdešimt<br />
penktu numeriu, šiose sienose: nuo A lig B plentas Viekšnių m. — Viekšnių gelež. stotis, nuo B<br />
lig C Viekšnių-Pakalupės kaimo sklypas keturiasdešimt ketvirtas numeris Krutinio Stanislovo,<br />
nuo C lig D Rekečių kaimo ukininkų žemė ir nuo D lig A Viekšnių-Pakalupės kaimo sklypas<br />
keturiasdešimt šeštas numeris. Be to, bendra Viekšnių-Pakalupės kaimo savybe palikta žvyrynui<br />
sklypas šimtas dvidešimtas numeris dviejų hektarų aštuoniasdešimt arų ploto ir maudyklėms<br />
sklypai: šimtas šešioliktas numeris vieno hektaro penkiasdešimt devynių arų ploto, sklypas<br />
šimtas septynioliktas numeris keturiasdešimt vieno aro ploto ir sklypas šimtas dvidešimt trečias<br />
numeris trisdešimt aštuonių arų ploto, kuris turtas pažymėtas Mažeikių apskrities pripažinimo<br />
aktų rejestro / Kauno Notariniame Archyve / keturiasdešimt antroje dalyje šimtas<br />
septyniasdešimt ketvirtu numeriu.<br />
2/ Antanas Kerys, visą pirmame punkte išvardintą žemės sklypą, nurodytose sienose, su<br />
trobesiais, pasėliais ir kitais priklausiniais, šiuo aktu pardavė savo sūnui Konstantinui Keriui už<br />
laisvai sutartą kainą vieną tūkstantį litų, kuriuos pinigus prieš aktą pasirašant iš pirkėjo jau gavo.<br />
3/ Nupirktą šiuo aktu turtą pirkėjas ima valdyti nuo šių metų balandžio mėnesio dvidešimt<br />
trečios dienos, ir nuo šių metų sausio mėnesio pirmos dienos moka už jį visus valstybinius ir<br />
savivaldybinius mokesčius ir atlieka uždedamas naturales pareigas.<br />
4/ Pardavėjas pareiškia, kad jis, be šiuo aktu parduotos, turi dar Dargių kaime, Viekšnių<br />
valsčiuj aštuonis hektarus žemės, ir kad šiuo aktu parduotasis turtas iki šiol dar niekam<br />
neparduotas, neįkeistas, neišnuomuotas, nuo skolų, draudimų ir ginčų laisvas, už ką prisiima sau<br />
visą atsakomybę, gi pirkėjas, kad jis bežemis ir žemdirbys. Baudž. Stat. 593 str. pareikštas ir<br />
paaiškintas.<br />
5/ Pirkėjas šiuo aktu nupirktą turtą gali įsirašydinti Mažeikių apskrities Ipotekos Knygose.<br />
6/ Šiam aktui surašyti ir patvirtinti išlaidas moka pirkėjas ir jam duodamas akto išrašas ir jo<br />
pirmykštis išrašas.<br />
Šis aktas surašytas Mažeikių Notaro, Augustino Paltaroko, patvirtintas, einant Ipotekos<br />
Įstatymo pereinamųjų nuostatų 4 str. Mažeikių apskrities Ipotekos Teisėjo tūkstantis devyni<br />
šimtai trisdešimt devintų metų rugsėjo mėnesio 29 dieną. Išrašą duoti KONSTANTINUI<br />
KERIUI. Ipotekos Teisėjas, J. Slavėnas. Šis išrašas, atitinkąs įtrauktąjam pripažinimo aktų<br />
knygon aktui, įrašytas 1939 metų rejestran 813 Nr. ir duotas Konstantinui Keriui 1939 metų<br />
209
ugsėjo mėnesio 29 dieną. Pažymėtasis šiame akte nejudomasis turtas įtrauktas Mažeikių<br />
apskrities pripažinimo aktų rejestran 174 Nr. keturiasdešimt antroj dalyje. Paimta mokesčių:<br />
pripažinimo 80 Lit., žyminio 20 Lit., aktų 15 Lit., raštinės 4 Lit.<br />
Antspaudas<br />
Ipotekos Teisėjas [Parašas]<br />
Sutartis<br />
1940 mt. Birželio 2 d. mes žemiaus pasirasė K. Keris ir K. Vilcekauskis. Aš Keris<br />
atiduodu o K. Vilcekauskis apsiėmu Pakalupes kaimė pastatiti givenama nama iš vienos ir<br />
pusė plitos storio lauko sienos. Su oro tarpu. Namo ilgis 10,65 plotis 8,50 — aukštis 2,60.<br />
Vidaus sienos vienos plitos storio ilgis 21,60 aukštis 2,60. Taip pat visos sienos turi buti su<br />
pamatais, pamatu aukštis viena metra ileistas i žemė, virš žemes ketures dešimtis cinti.<br />
Taip pat Vilcekauskis apsiėmė padariti sudietė skerzbalkius padariti kazilus ir padariti<br />
kazilams paremti kresla, aplototi ir apdengti molio cerpėmis, išmuravoti 2 dumtraukius.<br />
Visa medžiaga duoda savininkas Kėris. O darba su savo darbininkas atlieka<br />
K. Vilcekauskis už susitarta kaina (900) devinius šimtus litu. Pinigai bus išmokama už<br />
atlikta darba aštonios dešimti nošimčiu. Likusius pinigus išmoka darba baigus.<br />
Darbas turi buti pradietas 1940 m. Birželio 10 die. ir baigtas 1940 m. rugpiučio 1<br />
dienos. Iš susitarusiu pusiu sutarti atsisakius moka pabaudo (200) litu.<br />
K. Vilčekauskis<br />
Pažymėjimas<br />
Pažimiu, kad pil. Kostui Keriui, gyv. Pakalupės km. Viekšnių v. iš karo yra likęs tiktai<br />
vienas gyv. namas, sienos degtų plytų, stogas čerpių, ilgio 10 metr., pločio 8 metr., aukščio<br />
2,5 m. Sudegę yra šie trobesiai: 1) daržinė, tvartas ir malkinė po vienu stogu. Sudegusiojo<br />
pastato sienos buvo medinės, stogas lentelių, ilgio 20 metr., pločio 10 metr., aukščio 2<br />
metr. Šis pažymėjimas išduotas Keriui Kostui asmeniškai jam prašant.<br />
1945. IV. 26.<br />
Pakal. apyl. pirm. [Parašas]<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
ROKIŠKIO SKYRIUS<br />
1937. II. 26.<br />
27 Lt. — ct.<br />
Kvito № 410859<br />
460 Nr.<br />
Priimta iš (Savininko bei tarnaujančio) Kerio Kosto<br />
(Prekybos bei pramonės įstaigos pavadinimas) išnešioj. savo darbo klumpių prek.<br />
(Įstaigos buveinė) Rokiškis<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio 1937 m. 20 Lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 5 Lt. — ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 2 Lt. — ct.<br />
Iš viso Dvidešimt septyni lt.<br />
Antspaudas<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
210
Kvitas Nr. 1101<br />
1937 m. balandžio mėn. 27 d. Viekšnių Valsčiaus Sav-bės kason priimta iš pil. Kerio<br />
Kosto, gyv. Pakalupės kaime<br />
Už dviračiui leidimą Nr. 587 1937-iems metams 5 Lt.<br />
Antspaudas [Viekšnių Valsčiaus Viršaitis]<br />
Parašas<br />
1937. IV. 28.<br />
Kvito № 404453<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
Antspaudas: LIETUVOS BANKAS. MAŽEIKIŲ SKYRIUS<br />
Priimta iš (Savininko bei tarnaujančio) Konstantino Kerio<br />
(Prekybos bei pramonės įstaigos pavadinimas) Medpadžių dirbėjas<br />
(Įstaigos buveinė) Viekšnių m. Pakalupės km.<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio 1937 m. 10 Lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 2 Lt. 50 ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 1 Lt. — ct.<br />
Iš viso Trylika litų 50 ct.<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
13 Lt. 50 ct.<br />
667 Nr.<br />
Kvito Nr. 2004<br />
1937 m. X. 2 d. Rokiškio m. Valdybos kason priimta 1937 mt. pajamų sąmatos [...] iš<br />
Kerio Kosto už 1937 m. patentą 4 Lt. ugniag. 1 Lt. [pastoč.] — 60 cen.<br />
Litų 5 centų 60<br />
Antspaudas [ROKIŠKIO MIESTO BURMISTRAS]<br />
Iždininkas. Kasininkas [Parašas]<br />
Kvitas Nr. 4327<br />
1937 m. X mėn. 8 d. Viekšnių Valsčiaus Sav-bės kason priimta iš pil. Kerio<br />
Konstantino, gyv. Pakalupės kaime<br />
Pagrind. prek. ir pram. 1937 m. Suma: 2 Lit. — ct. 1 % baudos 20 ct. Viso 2 Lt. 20 ct.<br />
Seniūnui atlyginti 1937 m. Suma: — Lit. 80 ct. Viso — Lt. 80 ct.<br />
Žodžiais: Tris litai<br />
Antspaudas [Viekšnių Valsčiaus Viršaitis]<br />
Parašas<br />
211
1938. I. 5.<br />
Kvito № 432337<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
Antspaudas: LIETUVOS BANKAS. MAŽEIKIŲ SKYRIUS<br />
Priimta iš (Savininko bei tarnaujančio) Kosto Kerio<br />
(Prekybos bei pramonės įstaigos pavadinimas) Medpadžių dirbėjas<br />
(Įstaigos buveinė) Viekšniuose<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio 1938 m. 10 Lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 2 Lt. 50 ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 1 Lt. — ct.<br />
Iš viso Trylika lt. 50 ct.<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
1938. II. 12.<br />
Kvitas № 459650<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
ROKIŠKIO SKYRIUS<br />
Priimta iš (Savininko arba tarnaujančiojo) Kerio Kosto<br />
(Prekybos arba pramonės įstaigos pavadinimas) išneš. savo darbo klumpių pr.<br />
(Įstaigos būstinė) Rokiškio apskr.<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio 1938 m. 50 Lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 12 Lt. 50 ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 5 Lt. — ct.<br />
Iš viso Šešiasdešimt septyni 50 ct.<br />
Antspaudas<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
13 Lt. 50 ct.<br />
151 Nr.<br />
67 Lt. 50 ct.<br />
439 Nr.<br />
K. Keriui Viekšniai<br />
Pakalupės km. medžio d-vė<br />
Tamstos betarpiai gavote iš Centralinio Statistikos Biūro blanką užpildyti žinioms apie<br />
veikimą š. m. liepos mėn. pramonės įmonių.<br />
Prašau paminėtą blanką užpildyti reikalingomis žiniomis ir tuojau pristatyti man —<br />
Telšių Apygardos Darbo Inspektoriui.<br />
Primenu, kad už nepristatymą žinių galite būti baustas iki 200 litų.<br />
Telšiai, 1938 m. spalių mėn. 10 d.<br />
Darbo Inspektorius [Parašas raudonu pieštuku]<br />
212
Kvitas Nr. 2715<br />
1938 m. XI mėn. 7 d. Rokiškio miesto savivaldybės kason priimta iš pil. Kerio Kosto<br />
[...] šie mokesčiai:<br />
Ugniag. reikal. mokesčio: 1938 m. I, II pusm. 2 Lt. 50 ct. Baudos 08 ct.<br />
Patentinio prek. ir pram. mokesčio: 1938 m. I, II pusm. 10 Lt. — ct. Baudos 38 ct.<br />
Nuo naturalių prievolių atsipirkimo: 1938 m. I, II pusm. 3 Lt. — ct. Baudos 08 ct.<br />
Viso: Šešiolika litų 04 ct.<br />
Antspaudas [ROKIŠKIO MIESTO BURMISTRAS]<br />
Sekretorius [Parašas]<br />
Lietuvos Banko Rokiškio skyriui<br />
Priimta 27 lt. — ct.<br />
Pil. Kerio Kosto, sūnaus Antano<br />
gyv. Mažeikių apskr. Viekšnių valsč. Pakalupės kaim.<br />
Pareiškimas<br />
Šiuo įnešu už mano prekybos įmonę išneš. savo darbo klumpių prek. V rūšies, esančią<br />
Rokiškio miest.<br />
1938 m. pagrind. valstyb. mok. 20 lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 5 lt. — ct.<br />
Prekybos Rūmams % 2 lt. — ct.<br />
Viso 27 lt. — ct.<br />
Apie pinigų priėmimą prašau išduoti kvitą.<br />
Parašas [Kostas Kerys]<br />
Rokiškio Apskrities Mokesčių inspektoriui<br />
Prekybos įmonės verslo pagrindiniam mok. įmokėti<br />
Pareiškimas<br />
Pil. (įmonės savininko pavardė, vardas ir tėvo vardas) Kerio Kosto, sūnaus Antano<br />
Įmonės savininko adresas: Mažeikių apskr., Viekšnių valsč., Pakalupės kaim.<br />
Įmonės adresas: Rokiškio apskr., miest.<br />
Įmonė užima — kambarių, laiko — tarnautojų ir turi prekėms ir dirbiniams — sandėlių<br />
ir jų adresai: —<br />
Kokios prekės parduodamos Savo darbo klumpės<br />
Pirkėjai yra tik vartotojai<br />
Įmonės vedėjas pats savininkas<br />
Praėjusiais metais įmonė turėjo apyvartos 3600 lt.<br />
Įmonės savininku aš esu nuo 1937 m.<br />
Įmoku valstyb. mokesčio už 1938 m. 20 lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 5 lt. — ct.<br />
Prekybos rūmams % 2 lt. — ct.<br />
Viso 27 lt. — ct.<br />
Savininko ar jo įgaliotinio parašas K. Kerys<br />
213
Centraliniam Statistikos Biurui<br />
Per Mokesčių Inspektorių<br />
Pareiškimas<br />
išpirkto verslo liudijimo V rūšis<br />
arba<br />
primokėta prie — ligi — verslo liudijimo rūšies<br />
1. Prekybos šaka Išneš. savo darbo klumpių prekyba<br />
2. Įmonės adresas: Rokiškio apskr., Rokiškio miest.<br />
3. Firmos pavadinimas ir įmonės savininko pavardė Kerys Kostas<br />
4. Juridinė įmonės forma: Vieno asmens<br />
5. Įmonės savininko tautybė Lietuvis<br />
6. Samdomų tarnautojų ir darbininkų skaičius: vyrų —, moterų —<br />
Už pateiktas žinias atsakau (parašas) K. Kerys<br />
Protokolas<br />
Viekšniai, 1938 metų lapkričio mėn. 14 d. Pas mane, Telšių Apygardos Ligonių Kasos atstovą<br />
Viekšniuose, atvyko pil. Kazys, sūnus Jono, KILPYS, gimęs 1907 metais vasario mėn. 24 d. ir<br />
pareiškė:<br />
Nuo 1932 metų kovo mėnesio 1 dienos dirbau pas pil. Kostą KERĮ, gyv. Rekečių kaime,<br />
Viekšnių valsčiaus, Mažeikių apskr., jo klumpių dirbtuvėje, kaipo darbininkas klumpius, ir už<br />
aptraukimą vieno poro mokėjo po 30 centų. Uždirbdavau dienai, vidutiniai, 5 lit. Tačiau<br />
neturėjau nei darbininko atsiskaitymo knygelės, nei buvau įregistruotas į ligonių kasą, nežiūrint į<br />
mano kartotinus prašymus. Kuomet aš pradėjau reikalauti, kad būtinai mane įregistruotų į ligonių<br />
kasą, tai darbdavys KERYS mane š. m. spalių mėn. 7 dieną iš darbo atleido.<br />
Prašau daryti žygių, kad būčiau įregistruotas ligonių kason, ir kad galėčiau tuo pasiremiant<br />
išieškoti kompensaciją.<br />
Be to, pareiškiu, kad pas KERĮ dirba kaipo darbininkai: Ignas SIDABRAS, dirba nuo 1937 m.<br />
lapkričio mėn. pradžios, o su pertraukomis dirbo dar anksčiau manęs, bet nuolatinai pradėjo<br />
dirbti prieš metus, ir Juozas JOKUBAUSKIS, gyv. Viekšnių miest., Birutės g-vė, nors dirba ir<br />
savo namuose, bet dirba nuolat ir tik KERIUI, apie 4 metus.<br />
Parodymas man perskaitytas. Daugiau parodyti nieko neturiu ir to patvirtinimui pasirašau.<br />
T. A. L. Kasos atstovas:<br />
1938 m. gruodžio mėn. 18 d. atvyko pas mane, Telšių Apygardos Ligonių kasos atstovą Kazys<br />
KILPYS ir pareiškė, kad jis duotą pareiškimą atšaukia, nes jį davė būdamas susijaudinės ir iš<br />
keršto, gi iš tikrųjų pas Kostą Kerį dirbo su didelėmis pertraukomis ir tik nuo š. m. gegužės mėn.<br />
pradžios ligi paliuosavimo dienos buvo su darbdaviu samdos santykiuose ir visus darbus<br />
atlikdavo Keriui. Iki š. m. gegužės mėn. pradžios dirbo savystoviai, namuose ir ne vienam<br />
Keriui, bet visiems, iš ko gaudavo užsakymus, t. y. kas pirkdavo jo padarytą darbą. Todėl Kerys<br />
mane turėjo įregistruoti tik nuo š. m. gegužės mėn. 1 dienos į Ligonių Kasą. JAKUBAUSKAS<br />
dirba pas save namuose, turi patentą ir darbus dirba ne vienam Keriui, bet ir tiem kas užsako.<br />
Sidabras dirba liuoslaikiu, atliekamu nuo žemės ūkio. Daugiau parodyti nieko neturiu. Skaityta.<br />
Prašau mano darbdavį nebausti.<br />
T. A. L. Kasos atstovas:<br />
1938 m. gruodžio mėn. 18 dieną. Paklaustas Juozas JAKUBAUSKAS, 29 metų amžiaus, gyv.<br />
Viekšniuose, Birutės g-vė 10 ns. pareiškė, kad medinius padus dirbu savystoviai, Viekšniuose,<br />
savo namuose ir padirbęs juos parduodu kas tik perka. Tokių padų esu pardavęs ir Kostui Keriui,<br />
bet tas pardavimas yra mažas ir nesudaro nuolatinų pajamų. Daugiausiai parduodu kitiems<br />
asmenims ir su Kostu Keriu nesu samdos santykiuose.<br />
Daugiau parodyti nieko neturiu. Skaityta.<br />
214
T. A. L. Kasos atstovas:<br />
Paklaustas 1938 m. gruodžio mėn. 18 d. Ignas SIDABRAS, 32 metų amžiaus, gyv. Rekečių<br />
kaime, Viekšnių valsč. pareiškė:<br />
Mano tėvas Antanas SIDABRAS Rekečių kaime turi iš viso 18 ha žemės. Dirbu ūkyje ir tik<br />
turėdamas liuosą laiką kaikada, bet nedaugiau kaip 1-2 dienas savaitėje, o kartais 3-4 dienas<br />
mėnesyje nueinu pas Kostą KERĮ, kuriam padedu dirbti medpadžius, tačiau tas darbas nėra<br />
nuolatinis ir man nesuteikia pragyvenimo šaltinio, bet tik šiaip sau užsidirbu smulkioms<br />
išlaidoms. Dirbdamas pas Kostą KERĮ pradėjau matyti KILPĮ dirbantį tik nuo šios vasaros. Koks<br />
mėnuo buvo negaliu pasakyti, tačiau galiu tvirtinti kad anksčiau kaip prieš gegužės mėnesį<br />
nedirbo. Dabar jau yra daugiau negu du mėnesiai, kaip pas KERĮ nebeužeinu ir nežinau, ar kas<br />
dirba pas jį ar ne.<br />
Su Kostu KERIU samdos santykiuose nebuvau. Daugiau parodyti nieko neturiu. Skaityta.<br />
T. A. L. Kasos atstovas:<br />
Paklaustas darbdavys Kostas KERYS, 33 metų amžiaus, gyv. Rekečių kaime, Viekšnių valsč.<br />
parodau:<br />
Jau dveji metai, kai užsiimu medpadžių pardavinėjimu. Pirmiau tik vienas patsai dirbau<br />
medpadžius. O jau du metai, kai superku iš visų, iš ko tik papuola medpadžiams medinius padus,<br />
juos aptraukiu oda ir parduodu. Tam reikalui turiu atatinkamus patentus. Iki šių metų gegužės<br />
mėn. pradžios KILPIS ateidavo pas mane padirbėti, tačiau tas darbas negali būti laikomas<br />
nuolatiniu, nes dirbdavo su didelėmis pertraukomis ir nenormaliai — kuomet Kilpis turėdavo<br />
laiko. O jau nuo š. m. gegužės mėn. pradžios pradėjo dirbti normaliau ir todėl galima skaityti,<br />
kad tik nuo to laiko iki š. m. spalių mėn 7 d. — atleidimo dienos buvo su manim samdos<br />
santykiuose ir todėl sutinku tą laiką KILPĮ įregistruoti. Sidabras dirbdavo pas mane 1-2 dienas<br />
savaitėje, arba kartais 3-4 d. mėnesyje atliekamu nuo ūkio laiku. Su juo samdos santykių<br />
neturėjau. Gi iš Jokubauskio esu pirkęs medinius padus, tačiau tiek mažai, kad jis iš manęs<br />
pragyventi jokiu būdu negali; jis dirba namuose ir savystoviai. Apie tai, kad Kilpį turėjau<br />
registruoti nežinojau ir supratimo neturėjau. Prašau mane nebausti.<br />
Daugiau parodyti nieko neturiu. Skaityta.<br />
TELŠIŲ APYGARDOS LIGONIŲ KASA<br />
PROTOKOLAS<br />
Viekšniai, 1938 m. gruodžio 18 d.<br />
Aš, Telšių Apygardos Ligonių Kasos atstovas Pranas LENGVENIS, pasiremdamas lig.<br />
kasų įst. 15 ir 16 §§ ir duotu man tos Kasos Valdybos įgaliojimu, patikrinau Kosto KERIO<br />
medpadžių dirbtuvę, esančią Rekečių kaime, Viekšnių valsčiaus, samdinių sudėtį ir radau<br />
neįregistruotus į Ligonių Kasą šiuos samdinius:<br />
1. (Pavardė, vardas ir profesija) KILPYS Kazys, gim. 1907 m. Darbininkas. (Kada<br />
priimtas į drbą) 1938 m. gegužės mėn. 1 d. (Klasė) I.<br />
Atleistas 1938 m. spalių mėn. 7 d. (Klasė) I.<br />
Tuo darbdavys yra neišpildęs lig. kasų įstatymo 16 § (Vyr. Žinių 434 nr.).<br />
Pastaba: atskirame lape pridedamas kaipo priedas prie šio protokolo.<br />
Darbdavio parašas [Kerys]<br />
T. A. L. K. atstovas [Parašas]<br />
215
Mažeikių Apylinkės Teismui<br />
Ieškovo Kazio KILPIO<br />
gyv. Viekšniuose, Mažeikių<br />
g-vė 41 ns. ir atsakovas<br />
Kostas KERYS, gyv. Rekečių k.<br />
Viekšnių valsčiaus.<br />
Civ. b. Nr. 1120/38m.<br />
Prašymas<br />
Anksčiau minėtoje byloje, kuri paskirta nagrinėjimui š. m. gruodžio mėn. 20 d. mes,<br />
šalys susitaikėme ir prašome bylą nutraukti.<br />
Kaipo įrodymą, kad tikrai susitaikėme neatvyksime į Teismo posėdį, kuriame bus<br />
tikrinamas susitaikymo faktas.<br />
Ieškovas [Parašas]<br />
Atsakovas [Parašas]<br />
1938 m. gruodžio mėn. 18 d.<br />
Nuorašas tikras<br />
Aš, Kazys KILPIS duodu šį kvitą Kostui KERIUI tame, kad iš Kosto Kerio šiandieną šį<br />
pasirašydamas atlyginimą už darbą pilnai gavau, o teipogi gavau pilnai ir pagal įstatymus<br />
priderančią kompensaciją ir daugiau prieš Kostą Kerį jokių pretenzijų neturiu ir nereikšiu.<br />
1938 m. gruodžio mėn. 18 dieną.<br />
K. Kilpis<br />
1938. XII. 30.<br />
Kvitas № 493106<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
Antspaudas: LIETUVOS BANKAS. MAŽEIKIŲ SKYRIUS<br />
Priimta iš (Savininko arba tarnaujančiojo) Kerio Kosto<br />
(Prekybos arba pramonės įstaigos pavadinimas) Medpadžių dirbtuvė<br />
(Įstaigos būstinė) Pakalupės k. Viekšnių v.<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio už 1939 m. 10 Lt. — ct.<br />
Savivaldybės reikalams 2 Lt. 50 ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 1 Lt. 50 ct.<br />
Iš viso Lt. Keturiolika<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
14 Lt. — ct.<br />
1820 Ns.<br />
216
Kvitas № 503500<br />
27. VAS. 1939<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
Antspaudas: ROKIŠKIO SKYRIUS<br />
Priimta iš (Savininko arba tarnaujančiojo) Kerio Kosto<br />
(Prekybos arba pramonės įstaigos pavadinimas) Išnešiojam. klumpių prek.<br />
(Įstaigos būstinė) Rokiškis<br />
Pagrindinio valstyb. mokesčio už 1939 m. 20 Lt. — ct.<br />
Savivaldybių reikalams 5 Lt. — ct.<br />
10 % Prekyb. ir Pram. Rūmų reikalams 3 Lt. — ct.<br />
Iš viso Lt. Dvidešimt aštuoni<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
26. BAL. 1939<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
Antspaudas: ROKIŠKIO SKYRIUS<br />
KVITAS № 470001<br />
Priimta iš Kerio Kosto<br />
Klumpių prekyba<br />
Viekšnių v. Pakalupės km.<br />
Prek./pram. įst. pelno valst. mokesčio už 1938 m. pirmą pusę Lt. 12 ct. —<br />
Savivaldybių reikalams Lt. 2 ct. 40<br />
Iš viso Lt. 14 ct. 40<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
567 Ns.<br />
28 Lt. — ct.<br />
Lt. 14 ct. 40<br />
Kvitas Nr. 26746<br />
1939 m. VI mėn. 6 d. Viekšnių Valsčiaus Sav-bės kason priimta iš pil. Kerio Antano<br />
gyv. Viekšnių-Pakalupės kaime<br />
Žemės mokesčio 1939 m. I pusm. Suma 2 Lt. 15 ct. Baudos — Lt. 05 ct. Viso 3 Lt. —<br />
ct.<br />
Seniūnui atlyginti 1939 m. I pusm. Suma — Lt. 67 ct. Viso — Lt. 67 ct.<br />
Viso 3 Lt. 67 ct.<br />
Tris litai 67 cnt.<br />
Antspaudas [Viekšnių Valsčiaus Viršaitis]<br />
Parašas<br />
1939 m. X m. 6 d.<br />
Laikinas Kvitas Nr. 79<br />
Iš p. Kerio Kosto už 1939 met. I ir II p. [buto] ir patento mok. su bauda<br />
Lt. 12 ct. 08<br />
Antspaudas [Rokiškio Miesto]<br />
Parašas<br />
217
Vilniaus kraštui remti pagalba<br />
Antspaudas [Viekšnių Žemės Ūkio Kooperatyvas „Talka”]<br />
Priėmimo orderis Nr. 07207<br />
1939 m. XI mėn. 8 d.<br />
Priimta iš Kerio Antano<br />
kaimo Pakalupės, valsč. Viekšnių, apskr. Mažeikių<br />
1. Pinigais Suma Lt. 1 ct. 57<br />
Antspaudas [Viekšnių Žemės Ūkio Kooperatyvas „Talka”]<br />
Įmonės savininkui /arba amatininkui / Keriui Kostui<br />
gyv. Viekšnių m-ly<br />
Pagal mokesčių knygas Tamsta 1939 m. išpirkote VIII rūš. pramonės patentą, nuo kurio<br />
sumokėjote 1939 met. 10 Lit. patentinio mokesčio.<br />
Kviečiame Tamstą aukoti Vilniečių pagalbai ne mažiau kaip 10 Lit.<br />
Pinigus prašome įnešti iki š. m. gruodžio mėn. 15 d. į valsčiaus komiteto kasą /<br />
valsčiaus savivaldybėje /.<br />
1939 - XII - 2d.<br />
Vilniaus Kraštui Remti<br />
Viekšnių valsčiaus<br />
Komitetas.<br />
LIETUVOS RESPUBLIKA. F. M. MOKESČIŲ INSPEKCIJA<br />
V-131 Nr.<br />
Mažeikiai 20. IV. 1940<br />
Keriui Kostui<br />
Viekšnių valsč. Pakalupės km.<br />
Pranešu, kad Jūsų pramonės įmonei nustatyta 1939 m.:<br />
a) pajamų 10 000 lt.<br />
b) vidutiniško pelningumo 18 % ir vidutiniško pelno 1 800 lt.<br />
c) verslo pelno mokesčio (valst.) 36 lt.<br />
d) savivaldybių reikalams 7,20 lt.<br />
Šis mokestis turi būti sumokėtas Lietuvos Bankan per du kartu: pirmoji pusė ligi š. m.<br />
birželio mėn. 30 d., antroji — ligi š. m. spalių mėn. 31 d.<br />
[...].<br />
Pareiškimai mokesčiui mokėti gaunami Mokesčių Inspekcijoje, Lietuvos Banke ir<br />
valsčiaus raštinėje.<br />
Mokesčių Inspektorius [Parašas]<br />
Kvitas Nr. 376<br />
Iš p. Kerio Kosto<br />
Už 1940 m. I ir II p. mokesčiai su bauda m. saviv. viso<br />
Gauta Lt. 11 ct. 99<br />
Vienuolika lit. 99 cent.<br />
Rokiškio miesto vyr. milic. [Parašas]<br />
1940 m. IX mėn. 2 d.<br />
218
LIETUVOS BANKAS<br />
Mažeikių <strong>skyrius</strong><br />
Kvitas Nr. 571953<br />
Padedamojo žurnalo eilės Nr. 1539<br />
1940 Lapk. 29 Lt. 21 ct. 77<br />
Priimta iš Kerio Kosto už medpadžių dirbtuvę esančią Viekšniuose<br />
Prek./pram. įst. pelno valst. mok. už 1939 m. II pusę Lt. 18 ct. —<br />
Baudos Lt. — ct. 14<br />
Savivaldybių reikalams Lt. 3 ct. 60<br />
Baudos Lt. — ct. 03<br />
Iš viso Lt. 21 ct. 77<br />
Dvidešimt vienas litas ir 77 ct.<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
L. T. S. R. Finansų Liaudies Komisariatas<br />
Mažeikių Apskrities Mokesčių Inspekcija<br />
Nr. 139<br />
Mažeikiai, 1940 m. lapkričio m. 30 d.<br />
Pil. Keriui Kostui<br />
gyv. Viekšniai, Pakalupės km.<br />
Pranešu, kad Jūsų medpadžių d-vei 1940 m. verslo pelno mokesčio sąskaiton<br />
apskaičiuota:<br />
1/ verslo pelno mok. valst. Lt. 45 ct. —<br />
2/ apskr. savivald. reikal. Lt. 9 ct —<br />
Šis mokestis turi būti sumokėtas Valstyb. Bankan per 15 dienų šį pranešimą gavus.<br />
Nustatytu terminu mokesčių nesumokėjus, bus ieškoma priverstinąja tvarka pagal<br />
„Mokestinių liekanų ieškojimo laik. instrukciją”.<br />
Pareiškimai mokesčiui mokėti gaunami Mokesčių Inspekcijoje, Valst. Banke ir Valsčių<br />
Vykdomųjų Komitetų raštinėse.<br />
Pagrindas: LTSR Liaudies Komisarų Tarybos nutarimas Nr. 339 ir Finansų Liaudies<br />
Komisaro 1940. XI. 26 d. aplinkr. Nr. 5629.<br />
Mažeikių Apskrities Mokesčių Inspektorius [Parašas]<br />
LIETUVOS BANKAS<br />
KVITAS Nr. 580528<br />
Padedamojo žurnalo eilės Nr. 2153<br />
1940 Gr. 16 Lt. 54 ct. —<br />
Priimta iš Kerio Kosto gyv. Viekšniuose už medpadžių d.<br />
Prek./pram. įst. pelno valst. mok. už 1940 m. Lt. 45 ct. —<br />
Savivaldybių reikalams Lt. 9 ct. —<br />
Iš viso Lt. 54 ct. —<br />
Penkiasdešimt keturi lt.<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Buhalteris [Parašas]<br />
219
Pagal rastas sąskaitas J. Jokubauskis pardavė Kostui Keriui medinių padų<br />
medpadžiams:<br />
Nr. 6. 1940. X. 11. 60 porų už 60 litų.<br />
Nr. 7. 1940. X. 20. 140 porų už 140 litų.<br />
Nr. 8. 1940. XI. 3. 120 porų už 120 litų.<br />
Nr. 9. 1940. XI. 15. 110 porų už 110 litų.<br />
Nr. 10. 1940. XII. 7. 151 porą už 151 litą.<br />
Iš viso per 3 mėnesius 581 porą už 581 litą. Skaičiuojant vidutiniškai, per mėnesį po<br />
193-194 poras. Galima spėti, kad, jeigu padai buvo perkami tik iš J. Jokubauskio, 1940<br />
metais per mėnesį būdavo ir pagaminama iki 200 porų medpadžių. Iš sąskaitų matyti, kad<br />
spalio mėnesį pirkta 200 porų padų, lapkričio mėnesį dar 230 porų padų, tik gruodžio<br />
mėnesį 151 pora padų.<br />
Kvitas Nr. 337<br />
1941 m. III mėn. 28 d. Rokiškio miesto savivaldybės kason priimta iš pil. Keris Kostas<br />
gyv. Vytauto g-vė 3 nr. [...] šie mokesčiai:<br />
Nuoma už butą [...] name Vytauto D. g. 3 Nr. Už 1941 m. I, II ir III. Rub. 48 kp. 60<br />
Viso Rub. 48 kp. 60<br />
Keturias dešimt aštuoni rub. 60 kp.<br />
Antspaudas [Rokiškio miesto Vykdomasis Komitetas]<br />
Miesto Burmistras [Parašo nėra]<br />
Sekretorius [Parašas]<br />
PAJAMŲ KVITO Nr. 875130<br />
Komunalinio Ūkio Butų Skyrius<br />
1941 m Balandžio mėn. 16 d. priimta iš Kerio Kosto buto nuomą už vasario 15 d.<br />
Rub. 8 kap. 10<br />
Aštuoni rubliai 10 kap.<br />
Namų Valdytojas [Parašas]<br />
Antspaudas: [TSRS Valst. Bankas. Mažeikių Skyrius. FSA Nr. 75113]<br />
1941. IV. 21<br />
Pagal Mažeikių mokesčių inspekcijos Nr. 124<br />
Pelno mok. už 1940 m.<br />
Kerys Kostas<br />
Viekšniuose<br />
Apdėjimas 97,87+19,57 Iš viso 117,44<br />
Šimtas septyniolika rub. ir 44 kp.<br />
Operacijos vykdytojas [Parašas]<br />
Nurodytą atsiskaityme sumą priėmė kasininkas [Parašas]<br />
Antspaudas: [TSRS Valst. Bankas. Mažeikių Skyrius. FSA Nr. 75113]<br />
1941. IV. 21<br />
Pagal Mažeikių mokesčių inspekcijos Nr. 124<br />
Pelno mokesčio administracinė bauda<br />
Kerys Kostas<br />
Viekšniuose<br />
Bauda 9, — Iš viso 9, —<br />
Devyni rub.<br />
Operacijos vykdytojas [Parašas]<br />
Nurodytą atsiskaityme sumą priėmė kasininkas [Parašas]<br />
220
VIEKŠNIŲ ŽEMĖS ŪKIO SMULKAUS KREDITO DRAUGIJA<br />
Kasos pajamų orderis Nr. 1488<br />
1941 m. XI mėn. 2 d.<br />
Gauta iš p. Kerio Kosto<br />
Pakalupės km.<br />
Verslo pelno už 1941 m. 3,08<br />
m / [...] 0,12<br />
Viso 3,20<br />
Trys m. 20 pf.<br />
Pirmininkas [Parašas]<br />
Kasininkas [Parašas]<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Bet mama irgi bovo išvažiavusi į Nevarėnus?<br />
— Bovo bovo. A savaitę išbovo. Par savaitę tad anodo če i parvažiavo.<br />
— Vuo pats pasilikaa tėn?<br />
— Aš tėn ejau tus batus dėrbdams. Kuol pradiejo jimt’ į armiją. Nu ka į armiją pradiejo jimt’,<br />
toukart kavuotėis.<br />
— Vuo kor tuos batus išmuokuot dėrbt?<br />
— Pas Gėidrą [Giedrą]. Vėikšniūse.<br />
— Kuris tas Gėidra, a pakalnie tėn?<br />
[Seniau vieškeliu pro Viekšnių kapines važiuojant į Mažeikius, ties Miliais ar jau už Milių<br />
vieškelis leidosi į labai gilią pakalnę. Ta pakalnė vadinama „Gėidros pakalne”. Pakalnėje šalia<br />
kelio buvo Giedrų sodyba. Manoma, kad čia 1929 metų sausio mėnesio 13 dieną gimė poetas<br />
Vincas Giedra].<br />
— Nu tas unt pakalnės kor bovo, če mieste pri bažnyčios bovo truoba tuokia. Ta ons tuo<br />
truobuo gyveno. Anuo tievėškė [pakalnie]. Tik anėj do bruolee i tebovo. Ta če Vėikšniūse<br />
daugiau, į kriautovę, žydou Kaplanou. Če į kriautovę dėrbau, atidėrbau šešis mienesius pas tų<br />
Gėidrą. Namūse aš dėrbau, savo numūse. Parsinešu tus vėskų kiauraa, kų monėi sudous,<br />
parsinešu, padėrbsu ėr viel atnešu, ont dvėračio unsikabėnės i atvežu.<br />
— Par karą, kada aš pu tų mėšką vakščiuojau, batų nebgaliejau niekor benueit taisyt’ niekam,<br />
tad aš krepšius dėrbau mėške unt kelmo atsisiedis. Ir žmoniems išnešu, vėinam pasiūluosu,<br />
kėtam pasiūluosu — gauso dounos, gauso mesuos.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbiai su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 7—8. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Ir pašte dirbuot?<br />
— Septynis metus. Po karo. Pakyriejo, septynis metus kap išdėrbau, kap muokslas pasėbėngė<br />
muokiniam, Linkevičaatė, kap ana ejo, sakau — kap tau atostogos, išleisk munį atostogų. Vėiną<br />
dėiną išejau į tas atostogas, ana munį išleido, ontrą dėini — šliukš i nuvažiouju į Akmenę, į<br />
kepyklą. Vuo kepykluo viel nebovo darbininkų — pakruoviejų. Tujau prijiemė. Ventuo. Je, Vėnta<br />
bovo.<br />
[Viekšniai] / Puslapį parengė Gajutė Abelkienė // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 17. —<br />
Nr. 54 (1216). — P. 6—7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
Sveiki, mieli skaitytojai, šiandien „Antradienio valanda” bus kitokia negu iki šiol. Prieš 70<br />
metų, 1937 m. liepos 16 d., buvo išleistas specialus savaitinio lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraščio „Verslas” numeris, skirtas Viekšniams. Minėdami šią<br />
sukaktį sumanėme pavartyti šio laikraščio puslapius ir palyginti miestelio gyvenimą prieš 70<br />
metų su dabartiniu. Tai padaryti padėjo buvęs viekšniškis Edmundas Levitas ir architektai Marija<br />
221
ir Martynas Purvinai, Viekšnių seniūnijos seniūnas Aldonis Eselinas. Paminėti šį jubiliejų<br />
paskatino Benediktas Noreikis, atnešęs į redakciją „Verslo” kopiją.<br />
Apie tai rašė „Verslas"<br />
Pirmajame laikraščio puslapyje rašoma: „Šis numeris skiriamas Viekšnių liet verslininkų<br />
skyriui, kurs šiemet daugiausia išplatino „Verslo” — „Amatininko” prenumeratų." Straipsnyje<br />
„Viekšnių „Verslo” n-rį išleidžiant” to meto Lietuvos verslininkų sąjungos Viekšnių skyriaus<br />
pirmininkas Antanas Spingis pasidalijo įspūdžiais iš Viekšnių verslininkų gyvenimo, papasakojo,<br />
kaip buvo įkurtas Verslininkų sąjungos Viekšnių <strong>skyrius</strong>, paminėti kruopščiausi skyriaus nariai,<br />
jų nuveikti darbai. Autorius prisiminė ir žinomus Lietuvos žmones, kilusius iš Viekšnių.<br />
Kituose straipsniuose pasakojama, kaip Viekšniuose buvo kuriamas verslas. Miestelis nuo<br />
seno garsėjo savo molio dirbiniais, batsiuvių darbais. Tuo metu Viekšniuose buvo keletas<br />
lentpjūvių, vilnų karšykla ir verpykla, kiek toliau veikė popieriaus — kartono fabrikas. „Galima<br />
tvirtinti, kad molio gaminių — indų gamyba Lietuvoje prasidėjo ir paplito tik iš Viekšnių. Tos<br />
rūšies dirbtuvių Viekšniuose priskaitoma 6. Viekšnių keramikų dirbiniai apkeliauja ir pasiekia<br />
visas mūsų krašto vietas. Masiniai yra ir Viekšniuose gaminami apavai kaimui, kurie taip pat<br />
pasiekia Dzūkiją ir kt.”, — rašoma straipsnyje „Viekšniai seniau ir dabar”. Tame pačiame<br />
straipsnyje kalbama ir apie vasarviečių įrengimą bei apie amatų mokyklos reikalingumą,<br />
miestelio kultūrinį gyvenimą.<br />
Įdomiausia tai, kad to meto spaudoje daug kalbama apie verslininkus ne tik kaip apie<br />
pramonės magnatus, bet ir kaip apie kultūros puoselėtojus. Štai interviu su profesoriumi Mykolu<br />
Biržiška pavadintas „Viekšniškiai prekybininkai buvo pirmieji lietuviško spausdinto žodžio<br />
skleidėjai”. Profesorius pasakojo, kaip buvo platinama lietuviška spauda Viekšniuose, kaip<br />
verslininkai perspėdavo turinčius lietuviškų knygų ir laikraščių apie kratas. Prie lietuviškos<br />
spaudos platinimo prisidėjo ir kai kurie dvarininkai.<br />
Taip pat laikraštyje buvo išspausdinti straipsniai apie Viekšnių valsčiaus įsikūrimą, bažnyčios<br />
praeitį, mokyklą. Publikuojami padavimai apie Viekšnius.<br />
Kaip ir dabartiniuose laikraščiuose, taip ir prieš 70 metų nebuvo apsieita be skelbimų. Iš jų<br />
galima sužinoti, kokios įmonės bei įstaigos veikė Viekšniuose: akmens paminklų, karstų,<br />
šaltkalvio dirbtuvės, lentpjūvė, kepykla ir arbatinė, manufaktūros krautuvės, restoranai, dirbo<br />
kalvis, laikrodininkas ir fotografas, siuvėjas, mezgėja, buvo kirpykla, mėsinė, o svarbiausia —<br />
molinių indų ir keramikos dirbtuvė, motorinė vilnų karšykla ir verpykla.<br />
Feljetone „Viekšniai po 50 metų” autorius Jonas Viekšnys (taip pasivadinęs, — aut. past.) su<br />
ironija žvelgia į miestelio ateitį. Kalbėdamas apie dabartį, jis sakė: „Būti viekšniškiu nėra<br />
malonus reikalas. Kur būtum, kur nenukeliautum, pasisakyk esąs viekšniškis tuoj ir gausi<br />
pravardę „puodžius”, „medklumpis” arba kurpius.” Tačiau vėliau autorius teigia, kad<br />
viekšniškius taip išreklamavo „geri iš Viekšnių kilę meistrai”.<br />
O ateitį jis piešia gana įdomią. Jonas Viekšnys manė, kad 1987 metais nebebus traukinių (šiuo<br />
metų keleiviniai traukiniai pro Viekšnius jau nebevažinėja, — aut. past.), susisiekimas vyks<br />
lėktuvais, automobiliais, kurie švilps ne žvyrkeliu, o puikiu plentu. Arklius bus galima pamatyti<br />
tik zoologijos sode, o žemę dirbs galingi traktoriai. Miestelėnams bus įrengtas gražiausias poilsio<br />
parkas, o žmonės bus laimingi, visi šypsosis.<br />
Vesdamas skaitytoją ateities keliais toliau, autorius prieina ir keistą betoninę sieną, prie kurios<br />
prikalta marmurinė lenta primena nežinomą viekšniškį, kuris 1928 metais norėjo elektrifikuoti<br />
Viekšnių ir Mažeikių valsčius. Tas nežinomas viekšniškis — tai Jonas Brika, kurį ištiko<br />
P. Cvirkos romane aprašyto Frank Kruk likimas.<br />
Levitas Edmundas. Kodėl nebaigė statyti elektrinės // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 17.<br />
— Nr. 54 (1216). — P. 6—7 („Antradienio valanda”): iliustruota. — Tekste:<br />
„Viekšniai, gulėdami tarp dviejų sraunių upių, kaip Ventos, taip ir Virvytės, neturi tinkamos<br />
elektros energijos. Čia vienas koncesininkas kitatautis, mažai atsižvelgdamas į gyventojų<br />
reikalus, teikia miesteliui sulig noro elektros energiją ir už ją lupa gana aukštas kainas.<br />
Savo laiku vietos pramonininkas J. Brika buvo pradėjęs statyti elektros stotį, bet kažkas jam<br />
sutrukdė darbui įpusėjus” (Kenstavičius Antanas. „Viekšniai seniau ir dabar”. „Verslas”.<br />
222
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis, Nr. 24-30 (283-284).<br />
1937 m. liepos mėn. 16 d. VI metai).<br />
Šiandien ant pradėtos ir nebaigtos statyti elektrinės pamatų, grožėdamasis savo atspindžiu<br />
Virvytės veidrodyje, įsibridęs į jos skaidrų vandenėlį, vilioja poilsio centras „Virvytė”.<br />
O kodėl pramonininkas J. Brika, pradėjęs pilti į Virvytės vagą didelius akmenis pylimui ir<br />
išbetonavęs kelių metrų aukščio pamatus salei, kurioje turėjo stovėti pigesnę negu kitataučio<br />
viekšniškio elektros energiją gaminantys generatoriai, bankrutavo? Kas tie „kažkas, kurie jam<br />
sutrukdė darbui įpusėjus”? Atsakymą į šį klausimą davė mano amžiną atilsį tėvukas, kuris nuo<br />
1936-ųjų rugsėjo ilgus metus buvo Viekšnių valsčiaus savivaldybės sekretoriumi, gerai žinojo<br />
daugelio valsčiaus žmonių rūpesčius ir džiaugsmus, prisidėjo ruošiant aną, dabar jubiliejų<br />
minintį, laikraščio numerį. Jis man papasakojo graudžią ir kartu kiek juokingą „Brikos pylimo”<br />
statybos istoriją, tinkančią būti mūsų nacionalinio folkloro dalimi, gal net patvirtinančią mūsų<br />
brolių „ištikimybę” senoms tradicijoms. O gal tinkančią būti siužetu romanui, kaip du vandens<br />
lašai panašiam į Petro Cvirkos „Frank Kruk”?<br />
...Iš Amerikos į Lietuvą J. Brika grįžo ne tuščiomis ir ne išmaldos prašyti prie Viekšnių<br />
šventoriaus vartų.<br />
Nelengvai uždirbti doleriai nenustygo kišenėje ir veržėsi į laisvę, trokšdami gimdyti panašius<br />
į save pinigėlius — lietuviškus litukus.<br />
Tuo metu Ventos upės vandenys suko 1897 m. pastatyto dviaukščio malūno, priklausančio<br />
„kitataučiui” Joseliui Lesimui, turbinas. Raudonplyčio malūno girnos malė apylinkės ūkininkų<br />
grūdus, o dinamo mašinos gamino elektrą, apšviečiančią Viekšnių miestelio gatves ir miestelėnų<br />
trobas. Bet elektros nebuvo per daug, o ir ta pati nebuvo pigi.<br />
Buvęs amerikonas J. Brika nutarė savo nerimstantiems pinigėliams leisti darbuotis tautiečių<br />
labui ir investavo juos į naujos elektrinės ant Virvytės upės — vos už poros kilometrų nuo<br />
Viekšnių — statybą. Pasamdyti valsčiaus ūkininkai rinko ir krovė į vežėčias laukuose<br />
išsibarsčiusius didelius akmenis Virvytę užtvenksiančio Brikos pylimo statybai, o kairiajame<br />
krante, vos už puskilometrio nuo tos vietos, kur Virvytė puola į motinėlės<br />
Ventos glėbį, nuo Virvytės dugno pradėjo stiebtis betono statinys, kuriame turėjo būti<br />
pastatytos mašinos, gaminsiančios pigesnę elektrą ir atsilyginsiančios šeimininkui už jo<br />
sumanumą ir įdėtus pinigėlius.<br />
Daug akmenų, dalis kurių matyti skaidriame upės vandenyje ir dabar, atgulė ant Virvytės<br />
dugno, o betoninės turbinų salės sienos pasistiebė kelis metrus virš vandens ir žaliųjų krantų.<br />
Tačiau tautiečių (o gal ir kitataučių?, — aut. past.) nešildė prakuntančio „amerikono” veikla ir<br />
tikrove virstančios šviesios J. Brikos viltys. Būdami „ištikimi” tradicijoms ir priesakams dėl savo<br />
„artimo mylėjimo”, jie kūrė kitokius planelius...<br />
Naujosios elektrinės statybai reikėjo nemažai kapitalo. J. Brika, susitaręs su Frenkelio odų<br />
fabriku Šiauliuose, supirko daug gyvulių odų, pakrovė jas į vagoną Viekšnių geležinkelio stotyje,<br />
išlydėjo traukinį su brangiu kroviniu ir laukė pinigėlių. Jiems nepasirodant, pradėjo nerimauti ir<br />
sužinojo, kad odos Frenkelio fabriko dar nepasiekė. Paieškos atvedė į Papilės geležinkelio stoties<br />
aklikelį, kuriame stovėjo dingęs odų prikrautas vagonas. Tačiau džiaugtis paklydėlio atsiradimu<br />
neteko. Atidarius vagoną, paaiškėjo, kad šiltu metų laiku ilgai vagone išbuvusių odų kelionę tęsti<br />
netikslinga — jos buvo supuvusios.<br />
Netyčinė geležinkeliečių klaida, dėl kurios vagonas buvo atkabintas nuo traukinio ir nugrūstas<br />
į aklikelį, ar tautiečių „meilės savo artimui” apraiška? Istorija apie tai nutyli, tačiau bet kuriuo<br />
atveju per daug išsišokęs amerikonas buvo pamokytas ir paguldytas ant menčių, o J. Brikos<br />
elektrinės statyba nutraukta.<br />
Andriuška Augustinas. Atsiminimai / Augustino Andriuškos pokalbis su Bronislovu Keriu.<br />
— 2007. — Liep. 19. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Vuo kada tuos gyvulius prižiūriejuot?<br />
— Kuolūkie, jau parejau ir aš. Ka parvažiavuom če į Plougus, kad iš tėn, iš Ramoniškių, į<br />
Rošino vėitą.<br />
— Kiek laiko išdėrbuot su tais gyvuliais?<br />
— Tris metus, a keturis.<br />
223
— I jau tada į paštą ejuot?<br />
— Noje.<br />
— Vuo kas čia tuo metu tuose Viekšniuose [duoną] vežiuojo su ratais tokiais?<br />
— Nu, bruolis vežiuojo. Bruolis Petras [Andriuška]. Nu kuokius a trejis metus, a keturis.<br />
— I kiek laiko išbuvuot tenai?<br />
— A kepykluo?<br />
— Septynis. Septyni metus išdėrbau su laikraščiaas, septynis metus su douna. Su douna<br />
bedėrbdams ir į pėnsiją išejau. Tujau nusipėrkau arklį, su arkliu dėrbau. Vėsor, kas prašys, tam<br />
išvaguot’, apart’ žemę, pasiet’ bolbes.<br />
Abelkienė Gajutė. „Viekšnius sukūrė amatai” // Būdas žemaičių. — 2007. — Liep. 24:<br />
iliustruota: yra ir nuotrauka, panaši į Nr. 0512. — Tekste: Viekšnių miestelis nuo seno garsėjo<br />
savo amatais. Ypač dirbiniais iš molio jį garsino puodžiai. Netrūko čia ir kitokių meistrų:<br />
batsiuvių, kalvių, siuvėjų, mezgėjų. Šiuo metu senieji amatai primiršti, tad Viekšnių kultūros<br />
centras, siekdamas atgaivinti senuosius lietuvių amatus, kviečia visus rugpjūčio 15 d. į pirmąją<br />
respublikinę amatininkų šventę, pavadintą „Viekšnius sukūrė amatai”. [...].<br />
Kryžiutė-Poškuvienė Angelina. Smilgos vėjyje. Atsiminimai. — Žerkščiai, 2009-07-01. —<br />
Rankraštis. — Pastaba: Tekste minimos vietovės: Krakiai, Paulianka, Avižliai, Viekšnių<br />
geležinkelio stotis, senieji Padvareliai, Rekečiai, senoji Pakalupė, Užlieknė, Viekšniai. Visas<br />
tekstas yra šios knygos II tomo skyriuje: KRYŽIUTĖ-POŠKUVIENĖ ANGELINA. — Tekste:<br />
Rekečių kaime. Mano mama Viekšniuose mokosi siūti<br />
Prasidėjo mamai naujas gyvenimo etapas kai pradėjo mokytis siūti. Per didelius prašymus<br />
gavo pasiskolinti pinigų užmokėjimui už mokymą. Skolinosi iš tetos Onos. Gal būtų gyvenimas<br />
pakrypęs kita linkme, gal būtų nereikėję jokio pinigų skolinimosi, jokio mokymosi siūti, jeigu<br />
būtų baigusi Viekšnių gimnaziją. Bet baigė tik dvi gimnazijos klases. Po dviejų klasių baigimo<br />
babytė nutarė daugiau nebeleisti, o mama ir neprašė. Gimnazijoje, kadangi buvo neturtinga ir be<br />
tėvo, gaudavo nemokamai uniformą, knygas ir viską ko reikėjo. Bet vis tiek babytė nepajėgė<br />
leisti. Baigusi gimnaziją būtų galėjusi dirbti kokioje raštinėje ar pašte. Babytė nutarė, kad<br />
geriausia mokytis amato. Taip ir pradėjo mokytis siūti. Viekšniuose pas seną paną. Siuvėja ji<br />
buvo gera, turėjo ir diplomą. Pastoviai pas ją mokydavosi po kelias mokines. Tik mamai<br />
nesilaikė duoto žodžio, susitarimo. Buvo sutarta po kelių savaičių mokyti kirpimo, bet nieko<br />
panašaus nedarė.<br />
Vargingas buvo mokymasis. Eiti į Viekšnius reikėjo apie penkis kilometrus. Kelias<br />
neasfaltuotas, ir net neakmenuota danga. Klampodavo kas rytą, vakarą. Vakare grįždavo tamsoje,<br />
teisingiau — vėlyvą vakarą. Siuvėja turėdavo aibes darbų, reikėdavo tai tokį, tai anokį rūbą<br />
pabaigti ir dažnai grįždavo visai prieš dvyliktą valandą. Problema buvo ir drabužiai. Suknelę<br />
babytė pasiuvo iš savo sijono. Išeiginis sijonas buvo iki žemės ir stipriai klostytas, tai gavosi<br />
normali suknelė. Batų nebuvo. Ėjo su medpadžiais. Būdavo, grįžtant namo tamsoje purvas<br />
nutraukdavo medpadį ir tekdavo graibyti po purvą kol rasdavo. Laukdavo, kad tik greičiau<br />
pašaltų.<br />
Kai pradėjo mokytis, buvo 14 metų. Nors tik keturiolikos, bet buvo ne paauglė, o pilna daili<br />
mergina. Tuo metu gyveno už Viekšnių geležinkelio stoties Rekečių kaime. Kur gaudavo<br />
išsinuomoti kambarėlį, ten ir kraustydavosi. Iš vienos vietos reikėjo išeiti, nes gaspadoriams<br />
prireikdavo to kambario, iš kitur, nes parduodavo, dar iš kitur, nes buvo didelė nuoma ir<br />
beprotiškai bjaurus šeimininkas. Taip ir keliavo iš vietos į vietą.<br />
Siuvėja gyveno prie Viekšnių senųjų kapinių dideliame nuosavame name. Viename namo gale<br />
buvo jos siuvykla ir jos, siuvėjos, kambarys. Kitame namo gale gyveno mama su broliu. Brolis<br />
buvo baigęs batsiuvių mokyklą. Viename kambaryje turėjo dirbtuvėlę, kur ir siuvo batus.<br />
Pas brolį vakarais susirinkdavo draugai. Jie buvo suorganizavę kapelą, kiekvieną vakarą<br />
repetuodavo. Norom nenorom su jais tekdavo susitikti ir mamai, tai koridoriuje, tai jie įeidavo<br />
pas siuvėją. Ji patiko siuvėjos broliui, draugai tą žinojo, bet vis tiek ją ir pašnekindavo, ir<br />
paerzindavo. Mamai tada dar nerūpėjo jokie kavalieriai ir į jokius flirtus nesileido. Į jų<br />
komplimentus atsakydavo grubiai. O iš glėbio išsisukdavo užveldama per sprandą.<br />
224
Vienas iš tų kavalierių nutarė mamą pagąsdinti. Žinojo, kur ji gyvena, pro kur eina namo, ir<br />
vieną vakarą jos laukė. Prie Viekšnių miestelio teka upeliukas, vadinamas Kalupiu. Per to<br />
Kalupio tiltą mama ir eidavo namo. Tamsu, ir taip nejauku, o artėjant prie tilto, išgirdo dejuojant.<br />
Kuo arčiau tilto, tuo dejonė ryškesnė ir klaikesnė. Kaip tik tą vakarą visi vaikinai ir siuvėjos<br />
mokinės kalbėjo apie vaiduoklius. Mama pasakojo: „Buvo taip baisu, atrodė sustos širdis”. Bet<br />
eiti reikėjo. Nusimovė medpadžius, pasiėmė į rankas ir kiek kojos neša lėkė per tiltą ir dar toli,<br />
kol užduso. Kitą dieną „vaiduoklis” mamai pasakos: Subildėjo tiltas, o kai jis išlindo iš po tilto,<br />
jos jau nebuvo nei girdėti, nei regėti. Sako, šaukęs, norėjęs ją palydėti, bet mama girdėjo tik savo<br />
širdies plakimą. Dar vieną vakarą norėjo išbaidyti prie Viekšnių cerkvės. Ten buvo sugrėbti į<br />
krūvas lapai. Tariamasis vaiduoklis, apsisiautęs balta paklode, laukė lapų kupetoje. Kitas<br />
vaikinas mamą įspėjo, kad baidys prie cerkvės, todėl ėjo drąsiai. Ir „vaiduokliui” išlindus iš lapų,<br />
ir priėjus prie jos, mama abiem rankom įsikibo į „vaiduoklio” plaukus. Plėšė be jokio gailesčio.<br />
„Vaiduokliui” nukrito paklodė, pradėjo prašyti, kad paleistų, skauda. Mama nepaleido,<br />
kartodama: „Juk vaiduokliui neskauda”. Daugiau jos niekas niekas nebegąsdino, bet sunkumų ir<br />
nemalonumų pakako.<br />
Mokėsi jos trys. Dvi ūkininkų dukros ir mama. O kaip pavydėdavo mama valgant pietus!<br />
Panelės ūkininkaitės valgė kumpius, kiaušinius, sviestą, pyragus. Mama silkės gabaliuką,<br />
kanapinę druską su duonele, kurios taip pat buvo nedaug. Viena iš mokinių duodavo savo<br />
atsinešto maisto, o antroji buvo skūpa. Siūti mokytis nenorėjo. Vis išrasdavo reikalų užeiti pas<br />
susirinkusius vaikinus. Siuvėja būtų išvariusi, bet jos mama nešdavo siuvėjai ką sugriebdama ir<br />
maldavo neišvaryti. Taip ir stumdėsi.<br />
Siuvėja mokinėms kirpimo ir siuvimo iki pirmo primatavimo nepatikėdavo. Daugiausia<br />
smulkius apdailos darbus. Labiausiai kruopštumu pasižymėjo mama, tai jai ir kliūdavo visi<br />
apdailos darbai. Siūdavo drabužius ir nuotakoms. Medžiagų pasirinkimas buvo didelis — nuo<br />
ploniausio žoržeto iki geriausios vilnos. Daugiausia parduotuvių turėjo žydai — medžiagų,<br />
maisto, sagų, siūlų.<br />
Tą kartą buvo baigta siūti pamergės suknelė iš plonyčio šilko. Kai reikėjo suknelę atiduoti,<br />
paaiškėjo, kad ji dingo. Buvo apkaltinta mama. Panelė ūkininkaitė įrodinėjo siuvėjai, kad mamai<br />
ji labai patiko, ir ji matė kad mama išsinešė. Mamos ašaros ir paaiškinimai nepadėjo. Arba atneši<br />
suknelę, arba atiduodi pinigais. Ne tik už medžiagą, bet ir už pasiuvimą. Nei to, nei kito pas<br />
mamą nebuvo. Apie tolesnį mokymąsi nebuvo ir kalbos. Kadangi siuvėjos broliui mama labai<br />
patiko, jis atidavė už suknelę pinigus. Atmosfera buvo nepakeliama. Į mamą žiūrėjo kaip į<br />
vagilę. Liepė pabaigti suknelę, kurią siuvo ir kad jos nė pėdos neliktų. „Verkiau, meldžiausi ir<br />
per ašaras vos mačiau, ką siuvu”, — pasakodavo mama.<br />
Visi išsižiojo iš nuostabos, kai siuvėjos mama atnešė suglamžytą gumulą. Tai buvo ta pati<br />
suknelė. Nuėjusi malkų kurti pečiui, senoji rado į malkas įgrūstą pradegintą suknelę. Panelei<br />
ūkininkaitei buvo liepta suknelę išlyginti. Tuo metu lygintuvai buvo angliniai, tai ne taip paprasta<br />
būdavo nustatyti jų karštumą. Nebūdama labai kruopšti, nepatikrino jo karštumo ir kaip uždėjo,<br />
taip ir liko lygintuvo dydžio skylės. Senoji guodė mamą apkabinus, sakydama, kad netikėjo jog ji<br />
paėmė suknelę. Netikėjo nei siuvėjos brolis, nei kita mokinė. Visi ją ramino. Kuo daugiau ją<br />
guodė, tuo labiau verkė. Aprimo tik tada, kai siuvėja šmeižikei aferistei liepė tuoj pat dingti ir<br />
ateiti su motina. Reikėjo apmokėti už suknelę ir paaiškinti, už ką išvaroma jos dukra. Siuvėja vis<br />
dėlto nepasakė mamai nė vieno gero bei atsiprašymo žodžio. O mokytis reikėjo toliau. Teisingiau<br />
— dirbti, nes kirpimo taip ir nemokė. Metams einant į pabaigą, mama kas dieną prašydavo<br />
parodyti kirpimą. Parodė tik gal porą kartų. Ir pradėjo kalbėti, kad mama pasiliktų antriems<br />
metams. Mokėti jai nebereikėsią, o ji daug ko dar pamokysianti. Bet mama su tokiomis<br />
sąlygomis sutikti negalėjo. Jai reikėjo pradėti uždirbti pinigus. Jų reikėjo ir maistui, ir nuomai.<br />
Norėjosi ir kokio nors paprasto rūbo. Prieš išeinant, dar kartą pamokė kirpimo. Ir su tokiu<br />
nedideliu žinių bagažu pradėjo savarankiškai siūti.<br />
Mano mama pradeda siuvėjauti.<br />
Babytė turėjo rankinę siuvimo mašiną. Suprantama, ji negalėjo atstoti kojinės, bet geresnei<br />
mašinai nebuvo pinigų. Be visų kitų išlaidų reikėjo atidirbinėti skolą už mokymąsi. Teta<br />
neskubino. Atidalinėjo po truputį. Pradžia buvo labai sunki. Niekas nenešdavo siūti suknelių — o<br />
gal sugadins, jauna, nepatyrus. Tik kai žydelka mamai padovanojo medžiagos suknelei, kad ji<br />
225
parekomenduotų kaimo žmonėms pirkti pas ją medžiagos, mamos pasiūta sau suknelė ir buvo<br />
didžiausia reklama.<br />
Kirpo pagal išardytą seną palaidinę, dar šiek tiek turėjo žinių iš kuklių siuvėjos pamokymų.<br />
Suknelė gavosi daili, ir nuo jos prasidėjo rimtesnis mamos darbas. Darbo nebetrūko, dar ir<br />
nespėdavo. Šiek tiek užsidirbusi, nusipirko madų žurnalą, kuriame buvo ir iškarpos. Tapo kaime<br />
giriama siuvėja. Sėdėdavo per naktis, jei reikėdavo pasiūti vestuvėms.<br />
Po mažą kruopelytę gyvenimas darėsi geresnis. Įsigijo kojinę siuvimo mašiną. Priėmė mokyti<br />
siūti vieną mokinę, kitą. „Išeidavom su mokine vasaros vakarais į sodą ir dainuodavom,<br />
dainuodavom”, — prisimindavo mama. Jautėsi laiminga. Pinigų pertekliaus nebuvo, bet,<br />
įpratusioms prie skurdaus gyvenimo, atrodė rojus. Tik vargas buvo dėl stogo virš galvos.<br />
Kraustėsi ir kraustėsi iš vienos vietos į kitą.<br />
Labanauskaitė-Perminienė Jadvyga (gimusi 1924 m. Dauginių kaime, gyvenanti Čekų<br />
kaime). Atsiminimai. — 2010. — Liep. 31. — Žodžiu. — Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Bov Kapienūse fabrėks i Kairiškiūs bovo. Nu i kuokiej tie puopiermedee bovo tuokėj, puo<br />
mietrą, kėik anėi tėn bovo, nežinau. Liob sumes į Virvytę, ir anėi plauks iš Kairiškių į Kapienus,<br />
vandeniu. O kap tėi nepaskendo, aš nežinau, mus anėi bovo išvirinti jau. Nu tai viens vienuo<br />
pusie Virvytės stuoviedavo žmuogus, kituoj, kituo pusie. Reiškia, pastumdymui, ka už kuokių<br />
krūmų užkliūs tėi, tai tus pastumdys į šalį vės. Bet vistiek palėkdavo, parsinešdavuom, mes<br />
vistiek da raduom. Aš gal įsigalvuojau, dėlkuo i nepaskėndo. Musėi bovo lėngvi. Anėi tuoki rodi<br />
jau bovo, anėi bovo išdeginti turbūt’. Juk tap įmesk, jug ons mėtro ilgomo, metras ilgomo. Nu<br />
bet vuo kėik ons, klausyk, jug ons, įmesk į vandenį, jug ons nuskęs, a ne? Pėlna Virvyčia<br />
važioudavo ka būs puotvynis, tad iš tun Kairiškių fabrėko į Kapienus tat. Mataa, mas pri pat, mas<br />
matydavuom. Ka važiou, kad ein į Kapienų fabrėką. Į Kairiškius prigatavuodavo, paruošdavo,<br />
sutvarkydavo, tėn jug nuskusdavo tas žėivis i paleisdavo i Kapienus. Tas bovo toukart<br />
Sirutavičio laikaas ka bovo, Smetuonos laiki tas bovo. Aš da į muokyklą nejau, ruoduos. Da mes<br />
maži tebuvuom ka matiem. Vuo gal ir ejau, matydavau. Pavasarees jau visaduos plukdydavo tus<br />
medžius. Iš Kairiškių į Kapienus. Nu ka vanduo, ka didelis puotvynis yr. Ka i ledus išnešdavo, ka<br />
bovo pėlna pėlna Virvyčia vandens bovo, toukart ka didelis puotvynis bovo, vuo tap ne —<br />
nenuneš. Bet kad eidavo bangos, didelis puotvynis būdavo.<br />
Nu tas zastavas ištraukdavo kad vanduo būs stėprus, nu ištrauks tas zastavas, ka neišplieštom,<br />
i sudies ont tuo tėlto. Tas zastaukas. Vuo mes ejuom į muokyklą, per tas zastaukas reikies pereit,<br />
per tų tėltą reikies pereit. Bet tas tėlts labaa paprasts bovo, tuokių lėntų paprasts bovo visai. Vuo<br />
tas ta bovo prūds. Iš tuo prūdo posės bovo zastaukos uždietos, vuo tėn tuolyn ejo Virvytė, jau<br />
sekliau bovo. Tėn bovo tas prūds, mat jėms reikiejo vandens, tam fabrėkou. Teip bovo.<br />
Ai, tas bovo jau pri kumunistų. Tetė važiavo... Kairiškiūs grūdus, prievolę vežė, išvažiavo.<br />
Prisidiejo maišų vežėmą, nedaug tėn bovo, gal kuokėi pėnki maišaa tų grūdun, ir išvažiavo,<br />
išvežė prievolę. Tik tik įvažiavo į tuo Virvytę, tujau ir paleido zastaukas. Jėtumon, ka būt paleidė<br />
vidury Virvyčiuos, ons būtų nuskėndis i su arkliu. Ta da išplaukė. I šitaa i grūdaa nuskėndo, da<br />
kėtą maišą ištraukė. Vuo pats parejo vėsas šlaps. I tas arklys išsoko į pašalį. Parejo pas Matutį,<br />
tėn ir išsidžiovėno, parvažiavo, vuo taip bovo anam. Tyčiuoms atsoko tėi darbininkaa, tas<br />
zastaukas ištraukė. Ka būtų įvaževis į vidurį, jis būtų nuskėndis. Geraa ka bovo pavaževis tap<br />
nelabaa tuolėi nu pašalio. Tėn bovo giliau tuoliau nu pašalio. Tap anam bovo. Tai tėn brasta bovo<br />
gera, važioudavo. Ka zastavą uždies, važioudavo. I su arklees važioudavuom į atlaidus, į<br />
Šiaudėnę ka važioudavuom, su arklees važioudavuom, galies pervažiout su arkliu. Bet ka jau būs<br />
tas a rudou, pavasarį daug vandens, nu ta i būdavo tap. Ka anėms trūks vandens, paleis<br />
zastaukas, ka būs per daug vandens, paleis zastaukas, ka mažaa vandens, uždarydavo tas<br />
zastaukas. Daug vandens būdavo, ta ištrauks tas zastaukas, suguldys unt tuo tėlto.<br />
Aš ejau pirmiause į Dauginius į muokyklą. Pats pirmiause ejau į Kapienus. Pėrmą klasę ejau į<br />
Kapienus. Toukart tiktaa būdavo rudenį, žėimą nereikiejo eit tėn. Nu rugsiejo mienesio liki Vėsų<br />
Švėntų. Tik tėik ten mes ejuom į muokyklą. Vuo da ejau į Dauginius, pas Bernuotą bovo da<br />
muokykla. Tėn ejau ontrą klasę. Dauginiūs ejau. Uo tuoliau ejo į Kairiškius. Da, palauk, ejuom<br />
ten pas tuokį, kaimi tėn bovo, kažkap pavardie... Misis, Nicis, kažkap, Nėcius. Bovo kaimo<br />
muokykla, kuol’ pastatė muokyklą. Uo tap trėtį skyrių, ketvėrtą skyrių baigiau Kairiškių<br />
226
muokykluo. Pėrma Kapienūse, tik neėlgaa aš tejau, da mas tebgyvenuom senuo suodybuo tėn.<br />
Tik aš tėn ejau nu rugsiejo mienesio iki Vėsų Švėntų. Ir tuoliau nebmokėno. Smetuono laiki<br />
žėimuoms nemuokėno pėrmaks. Munėi bovo aštouni metaa. Aštuonių metų. Kapienų muokykla,<br />
kor pas Pranauskį, tėn vėsą laiką i bovo ta muokykla. Bovo vėsą laiką tėn pas Pranauskį,<br />
ūkininks tuoks bovo, i tėn muokykla bovo vėsą laiką. Iki pat, kai kum... kai baigies tėn, tuos<br />
muokykos kaimūs jau uždaro. Pas Bernuotą bovo tuokį, Kuostį Bernuotą, irgi paprastame name<br />
bovo. Paskui į Kairiškius. Pas Nėcių ejom. Irgi Kairiškių kaime bovo tuoks Niecius, turiejo<br />
muokyklą, bovo tėn pas ūkininką tuokį. Tėn irgi ejuom vėini žėimi. A potam į Kairiškius<br />
išejuom. Sirutavičius pastatė muokyklą. Tik pastatė. Ka mes parejuom, pėrmą kartą bovo, tik<br />
pradiejo muokint, į naują muokyklą. Kai pastatė, i mas parejuom, tėn į muokyklą ejuom. Tėn<br />
netuolėj pri pat muokyklos bovo tas Nėcius, gyveno. Užsidarė vėsos tuos kaimo muokyklos.<br />
Kaip gerai, ka būdavo Kaliedos, Sirutavičius tujau pat doudavo mums saldainių, doudavo<br />
kavuos, bulkos. Tuokį atnešdavo pėino betuoną tuokį pastatydavo tėn, mas į eilę sustuodavuom,<br />
turiejuom puodelius pasijiemi, pripėls mums kavuos, bulkos doudavo ir da saldainių doudavo<br />
Kalieduoms, tuokį po maišėlį visims. Tuoks bovo Sirutavičius gers puons.<br />
— I kiek metų muokieties tėn Kairiškiuos?<br />
— Tris metus.<br />
— A daug klasių tuo metu bovo?<br />
— Keturios klasės tebovo. Pas mumis tebovo tik keturios klasės. Aš 1937 baigiau.<br />
— I daugiau nebsimuokėt?<br />
— Ne, nesimuokiau. Grėcius tuoks muokytuoju bovo. Grėcius, Gricienė bovo. Ons i<br />
Dauginiūs muokytuojavo tas Grėcius. Ka bovo, potam tėn. I potam anų, kap užejo rusaa, pajiemė<br />
ir išvežė. Da bovo šuokee, da ons munį išvedė šuokt, tas Grėcius, jau bovo atejė rusaa. Sako:<br />
„Šimts velnių išejo, tūkstontis velnių parejo”. Ont vuokiečių, sako, šimts velnių išejo. Tūkstontis<br />
velnių parejo. Munį da šuokt išvedė. Tujau, nežėno kor, išvežė anų į Sibirą. Šaulys ons bovo da.<br />
Vaikų neturiejo. Žmuona bovo muokytuoja, ons bovo, muokytuos bovo Grėcius tas. Kairiškiuos<br />
vėsą laiką bovo. Ons mėrė Sibire, ons nebegrįžo jau. Kap tik užejo rusaa, tujau anų i pajiemė.<br />
Ontrą kartą ka užejo. Nes aš buvau jaunuoji ūkininkė vėsą laiką. Eidavau žaist, kad ons da bovo.<br />
Muokykluo mums būdavo Jaunųjų ūkininkų ratėlis. I švaruo, tvarkuo reikiejo dalyvaut ir<br />
sėdavom į tuos tuokius, nu i morkas, ir kokias tėn daržoves reikies augint jau jiem. Labaa miegau<br />
žaist kvadratą. Ka mon bovo geraa ka nuveidavuom per pertraukas kvadratą žaist. Renginee<br />
būdavo, važioudavo į paruodas. Reikiedavo vežt rankdarbius, bovo Tryškiūs paroda, vežiem tus<br />
savo. Tėi augindavo, veždavo daržuoves, vaikiokaa kor augėno. Buruoks, kor didėsnį veš, a kų<br />
nuors nuveš. Nu vuo mes rankdarbius. Muokykluo bovo Tryškiūs ta paruoda. Da bovo Grėcius<br />
muokytuos. Kap užejo rusai, pasibaigė vėskas. Aš tiktaa anuo žmuoną, daugiau neprisėmenu, ka<br />
daugiau nebovo, tie do i tebovo muokytuojai. Ana muokėno ontrą klasę, vuo ons trečią i ketvėrtą.<br />
Ana ontrą klasę i pėrmą klasę, muokytuoja, anuo žmuona.<br />
— Pirtis bovo?<br />
— Ne, pirties nebovo. Tik bovo klietė, truoba, kūtė ir javams kolt, kap tuo vadindavo, kor<br />
diedavo rugius. Keturi pastataa tebovo tiktaa.<br />
— Rankinių girnų neturiejuot?<br />
— Ai ne, senuolis turiejo, da palėko tėn prie... Mono senuolis tik turiejo tas tuokias. Tuokie du<br />
akmenaa tuokiej bovo, i da palėko Dauginiūse. Da ons žadiejo vežtėis, Edvards, parsivežt čia<br />
anus. Liob bovo akmou tuoks i vidurie tuokia kiaurinė bovo, turiejo senuolis, mona senuolee<br />
turiejo. Dauginiūse gyveno vėsą laiką. Jauni mėrė. Aš da maža maža tuokia bovau, prisimenu,<br />
kuokių gal šešių metų bovau, ka mėrė.<br />
— Koldavo su arklėne mašina. No būdavo, turiedavo arklinių, pakinkys arklius ir koldavo su<br />
arklėne mašina. Tas turiejo turiejo da arklėnę mašiną, tas Laputis turiejo da.<br />
— Vuo Dauginiūse nebovo?<br />
— Ne, Dauginiūse ne. Šnekiejo — ons turiejo. Lėnų mėnamą mašėną, ruods kad turiejo ir<br />
arklėnę mašiną. Esam kūlę po karo su arkliais. Pakinkys arklius, untaa, i sokdavo. I pas mumis<br />
esam kūlėj su arklėne mašina. Tai atvažiuodavo, turbūt, tas Laputis. Aš nežinau iš kor gaudavo<br />
tuo mašėną. Mas neturiejuom, bet tiktaa atvažioudavo. Pačiuo pradžiuo po karo. Aš neprisimenu,<br />
ruods, ka bovo normali ta kulamuoji. Pakinkys arklį, aš esu varius dar. I varysiu tus arklius i<br />
227
inkį. Gint į rinkį tus arklius, ka nesustuotom. Ruods ka normali bovo ta kulamuoji. Pas mumis<br />
žinau ka kūlė, vėiną metą atsėmenu aiškee ka kūlė su ta mašina pas mumis. Ruods ka Laputis i<br />
bovo. Vuo kou iškulsi. A degalų nebovo, kuo nebovo, aš nežinau kuo, negaliejo kolt. Daug kas<br />
kūlė su arklėne mašina, i Deniušis Untuons koldavo. Labaa lėngvee būdavo, ont stalelio geraa<br />
dėrbt bovo, nesunkee. Palėngva koldavo labaa. Mažaa tereikies dout tų šiaudų. O potam kūlė su,<br />
žinaa su, nu, kūrendavo. Mono bruolis eidavo koldams su dampiu. Malkuoms, su malkuoms<br />
prikūrens i kols.<br />
— O kaip tas bruolis... O kas tų dampį turiedavo?<br />
— O Palčauskis turiejo tas. Glodėnis irgi gyveno, Kegriūse turiejo kolamą mašėną. I potam<br />
turiejo tas šitaa vuo... i Glodėnis, i Palčauskis turiejo, mona tas diedė, žinaa tų Palčauskį, tas<br />
turiejo kolamą mašėną gerą.<br />
— A tas Palčauskis, kap anuo vards?<br />
— Osvalds bovo. Anuo tievs Osvalds bovo. Vuo sūnaa bovo Kestutis ir Algirds.<br />
— A tai kuris turiejo tuo?<br />
— Nu tai tas tievs turiejo. O tėi sūnaa nejo koldami. Tas bovo Smetuono laikaas. Ui sunkee<br />
dėrbdavuom.<br />
Tus puopierius džiuovindavo, pastuogės tuokios bovo lauke. Tuokie stuogaa bovo, vuo šuonaa<br />
bovo atviri. Išneš tuos kardonus, puopierius, tap sukabindavo sukabindavo i džiuovindavo lauke<br />
ka būs gražus uors. Neturiejo kor, džiovyklų, tuo puopieriaus stuoruojo.<br />
Mes ka gyvenuom suodybuo, ta žinaa kap bovo. Paprasta truoba bovo, medėnė, šiaudinis<br />
stuogs. Vėins kambarėlis tebovo, i tėn nieko nebovo gero, suodybuo. Nams pri namo, truoba pri<br />
truobuos. Čia mūsų bovo klietė, vuo už klieties jau ne mūsų žemė bovo. Suodyba pri suodybos<br />
bovo. Šiaudėnee stuogaa bovo, kamėnaa bovo tuokėj apvali, tuokėj kap rodi tuokėj kažkuokėj.<br />
Tuoks apval’s kamėns tuoks. I kulama daržinie bovo, kūtės dėdelės bovo. Tetės tieviškė bovo tėn<br />
tėi pastataa. Truoba pri truobuos bovo. Tap daug nebovo, kėik tėn — trys Labanauskee bovo, tėn<br />
nieko nebovo. Nivėino kėto nebovo. Mono tetė bovo Labanauskis Stanisluovs, senuolis bovo<br />
Antans. Da Labanauskis bovo, tėn tuoliau gyveno. Deniušis gyveno. Nu Liaugminienė gyveno<br />
tuo suodybuo tėn. Nu i tėik i tebovo. Mūsų tetės... kėik bovo a vienuolika vaikų bovo — tetės<br />
bruolių. Ruods ka vienuolika bovo. Aduoms, Vacluovs, bovo Duomininks, Stanisluovs, Petras,<br />
Proncėškus... Aduoms, un karo bovo, Didįjį karą i bovo, tas tetės bruolis. Par karą žmuona mėrė,<br />
vuo kap parejo iš karo, tada... Mūsų tetė augėno anuo dukrą. Pasijiemė mažą tievaa. Muotina<br />
anuos mėrė. Ka parejo iš karo, tas tetės bruolis, ta mergelė bovo maža, bet ons tujau neužėlgo<br />
mėrė, tas tetės bruolis. Mūsų mama tuo mergelę paaugėno.<br />
— Vuo kas tėn tuos vienuolika vaikų turiejo?<br />
— Ai, mono senuolis. Palčauskienė, vuo, bovo tetės sesou.<br />
— Vuo kor pirmuosios Komunijos priejuot?<br />
— Aš Tryškiuose. Ejuom pėškom į Tryškius muokintėis da. Su bruoliu ejuom piesti į Tryškius<br />
muokintėis. Tryškių parapėjės, Tryškiūs i bovo. Ka buvau didesnė, jau ka pana paaugau,<br />
važioudavau vėsor su dvėračiu. Į Tryškius važioudavau su arklees su mama. Į Tryškius, į<br />
Šiaudėnę. Į atlaidus, į Šventą Roką, i dar kažkuokie atlaidaa tėn bovo. Su arkliu vis<br />
važiuodavom, kuol’ neturiejau dvėračio. Vuo taap gyvenom kėtą kartą. Gers gyvenėms bovo.<br />
Geraa bovo visim.<br />
Mama bovo parsivežusi savo pasogėnę luovą. Da iki laiko bovo čia. Bet kap tėn griuovė tus<br />
pastatus, mas nevežiemuos tuos luovos, kažėn kor. Tetė padėrbdavo tuokias luovas, tuokius<br />
apsuodelius prikaldavo, mažiems vaikams mieguot.<br />
Tuoks Munius bovo, irgi tuoks, ons irgi dėrbdavo viedrus medinius. Bet tas jau bovo... pri<br />
vuokiečių, atruodo, vokiečių laiku, viedrus medinius dėrbdavo. Nebovo viedrų, medinius<br />
dėrbdavo viedrus. Mono tetė nemuokiejo, mono tetė tik klumpius muokiejo dėrbt geraa. Tuokius<br />
tus — uodėnee vėršaa, medpadee tuokėj bovo. Ai, moms geraa bovo gyvent. Mas turiejuom<br />
vėskuo. Kiti žmuonis neturiejo kų valgyt’. Ateidavo pas mumis, prašydavo — brolienel’,<br />
paskuolyk rugiūn, kap iškols, atidous. Ateidavo dounos prašydavo, doudavo pu kepalą dounos.<br />
Nu da doud — dabaa būs ne ont jouko, atidousi tuo douną. Ne mas jiemiem, ne mums reik tuos<br />
dounos. Must’ turiejuom kuo pavalgyt, ka tik bluogaa gyveno žmuonis, neturiejo kų valgyt.<br />
228
— Kiek žemės turiejuot?<br />
— Pėnkiuolika hektarų bovo. Mamos tievaa bovo baguoti labaa, anėi liob padiedavo. Ka<br />
reikies kų dėrbt. Ka reikiejo persikelt iš senuos suodybos į naują, atvažiavo Zavėckis, mamos<br />
tievo bruolis, vežė. Nuardė klietį seną, parvežė, perstatė kūtę seną, perstatė, tik truobą naujų<br />
balkių pastatė. Vuo kūtė senų balkių, klietis, palauk kuokių metų — mono senuoliaus ta klietė<br />
bova dar, tetės teties bovo. Parvežė perstatė tuo klietį. Kūtį perstatė vėsą, tik truobą naujaa<br />
pastatė. I daržėnę kulamuoji pastatė. Vuo da iš senų, senų laikų bovo, žėnaa, tuoki apvali balkee<br />
bovo labaa stipri. Da čia buvuom parsivežė kap griuoviemies. Pjaustiem į malkas tus balkius.<br />
— Bet dabar jau nugriauta vėskas?<br />
— Iš įkainavimo gavau. Nugriuovė. Gers gyvenėms bovo, geriau kap dabaa ka bovo. Du<br />
bruolee bovo, i sesou bovo mono dar. Mono sesou mėrė 1941 metas.<br />
— Vuo muokykluoj a į sąsiuvinius rašiet?<br />
— Į sąsiuvinius mes rašiem. Bovo sąsiuviniai. Tiktaa rašals bovo tap pamirkyt, nu parkelio<br />
nebovo. Tik reikies pamirkyt, plunksnos bovo. Bovo viskuo, i sasiuvinių, i knygų.<br />
Ka mas irgi guliejuom apkasi, buvuom pasikasę kažkor, upelie kažkor tėn, buvuom išsikielie<br />
tėn. Da mon bruolis bovo išvaryts i padvadą kažkor į Telšius. Parvažiavo, Telšiūs bovo padvaduo<br />
ten, parvažiavo pavargis. Mas išejuom į apkasą, vuo bruolis sako, aš netoriu sveikatos, aš niekor<br />
neisiu, ons guliejo luovelie. Vuo mes buvuom išejė, i aš buvau išejusi, i tetė, i mama, sesou jau<br />
bovo mėrusi. Apkasaa bovo iškasti apėi mūsų vėsą truobą. Vuokiečee bovo iškasę apkasus. Bet<br />
anėi nesiedo į tus apkasus. Aš dar irgi ejau, buvau pavaryta apkasų kast’. Da mošt’ gavau. Išejau<br />
su tuokia Kulvinskate, Palionių merge, atejo vuokietys, ka devė mums par nogarą abidviem, tas<br />
vuokietis — ko tap vielaa ateinat. O potam mumis lietuvius sustatė į pakalnę vėsus tėn, pri<br />
Kairiškių tėn, pri Matočio, į pakalnę. Vuo tus, lėnkaa kor bovo, tai lėnkaa bovo visi ont kalno<br />
bovo lėnkaa. Nu tai potam užejo rusų lėktovs, vėiną tų lėnką peršavo. Mes buvuom pakalnie. Tas<br />
bovo vokiečiams išeinont. Potam tėi lėnkaa, tėi belaisvee bovo, kor apkasus kasė. Aš žinau, ka<br />
jie pas Palčauskį bovo, tėi belaisvee, tuo doubuo, anėi tėn mėiguodavo. Daug bovo anų, į<br />
muotrėška bovo tuokia. Mūsų daržs tėn bovo. Kas tėn, sietinee bov. Einont prigruobs, tus<br />
sietinius raus iš daržo, nešees į tuo doubą tėn pas Palčauskį. I rusų bovo, i lėnkų bovo. Daugiau<br />
lėnkų bovo. Par naktį tėn doubuo, ryto metą išvarys į apkasus. Iki pat mūsų, pri pat mūsų<br />
apkasaa bovo, apėi vėsą truobą apkasaa iškasti bovo. I lietuvius varydavo kartu, i belaisvee<br />
kasdavo tus apkasus. Bet tėi į tus į tus apkasus nesiedo, mes buvuom tap pasitraukėj į Pabūgenį.<br />
Sugrįžuom iš Pabūgenio. Palikuom toštį truobą. Viskų išsivežiem, da palėko lašinių spintelie.<br />
Nieks nieko nepadarė. Išbuvuom kuokis dvė paras, i karves išsivediem, ir arklius, vėskų, tik<br />
paršiukaa bovo maži palėkė tuokėj, bet nieks nieko nepajiemė. Nieks nieko. Tebraduom i tus<br />
lašinius ka parejuom, viskų spintelie tebraduom. Bet jau rusaa užejo toukart.<br />
Mes įstuojuom patys paskutiniejie, mas nestuojuom į kulchuozą. Išgyvenuom dar tris metus.<br />
Buvuom pavienees. Nejuom į kuolūkį. Pyliavos bovo didžiausios, matytom, pyliavas pėldavo.<br />
Su tas Šiūšelees mono bruolis kartaas susitėkdavo i sakydavo — tik nestuokit į kulchuozą.<br />
Mama, nerašykemuos, da nerašykemuos. Nu kap jau pradiejo... ka jau aprašė viskų, atiemė, ta<br />
toukart įstuojuom į kuolūkį. Bovo „Tarybų Lietuva”, potam mus bovo „Virvytės” kuol<strong>ūkis</strong>. Kų<br />
mes atideviem tiem... Mas turiejuom du arklius, vėiną arklį buvuom pardevėj, vėiną arklį<br />
atideviem i daugiau nieko. Arklį atiemė, ratus atėdeviem, šlajelę atideviem, rages. Atvažavo,<br />
susirėšo kap gurguolę ir išsivežė vėskų ka įstuojuom. Išsivežė į brigadą. Da policininks bovo<br />
atvaževis, i policiją pajiemė da. Mama riek atsistuojus, juk gurguolė išvežė šlajukus, rages, ratus,<br />
brikelė tuokia bovo. Rataa darbėnee, brikelė, šlajukaa, ragės. Arklys, vuo karvės ne, karvių<br />
nebjiemė, tik arklį atiemė. Vėiną buvuom pardevė, du turiejom, vėiną buvuom jau pardevė tų<br />
arklį, beturiejom vėiną. Pardaviem tyčiuoms, ka nebūtų į kuolūkį. Graži bovo, kap nepardout,<br />
mes turiejuom teisę pardout da tus arklius. Tuokia vienkinkė brikelė bovo.<br />
— Tai su ta kur važiuodavot į bažnyčią?<br />
— Noje noje. Ana bovo su vėinu arkliu, ne puorėnė brėka, bet vienkinkė brikelė bovo tuokia.<br />
Da i dabaa bovo padėrbta, ont kūtės palėko, neparvežiem. Bovo naujaa padėrbė, bet neapkalta.<br />
Nebreikiejo beapkalt, užejo kulkuozas, niekam nuoriejo tuos brikelės, išsisvaidė tuos dalys.<br />
— Vuo ruogės a bovo tuokios, kad jau puoniškos ruogės?<br />
229
— Šlajelee skaities. Šlajelės bovo. Da tebebovo mamos pasogėnės šlajelės. Nu, galiejo<br />
važiout trys žmuonis geraa.<br />
Gavėniuo nevalgiem mesuos. Per Gavėnia pasninkaa bovo. Sėmenėnės padėrbs mama, bulbių<br />
išvėrs. Pieniškos sriobos. Valgyt mėsuos negaliejo. Pėnktadienees. Tik pėntadienees. Tik Didįjį<br />
savaite daugiau, tap pėntadienees nevalgiem. Nebovo tap jau bluogaa. Geraa bovo gyvent’<br />
vistėik. Mono gabi mama bovo labaa, bovo Amerikuo, sesuo iš Amerikos siuntinius siųsdavo<br />
anaa.<br />
— Da man pasakykit apie tuos, kur dampius turiejo, pas jumis kur atvažiuodavo ar aplinkui<br />
kur nors kūlė.<br />
— No jug, šitaa, turiejo tas Krutinis.<br />
— Nu bet pas jumis neatvažiuodavo...<br />
— Atvažioudavo, atvažioudavo į pas mumis į Dauginius. Krutinis atvažioudavo. Pri stalo<br />
siedies, ons gers arielką, Paulioks būdavo tou mašinieriu, mustaas tėik prigers, ka nu stalo<br />
neatsikels tas Krutinis. Nu putam da Glodėnis gyveno čia šitaa Kegriūs, irgi turiejo mašėną. Ons<br />
turiejo vėsą, i kulamuojį, i tų. Mono bruolis da eidavo kartaas kol’t. O potam turiejo tėi...<br />
Palčauskis turiejo kulamuojį i Mačee turiejo kulamuojį. Tėi Mačiokaa, jau tas jau bovo, priš galą<br />
jau čia bovo. Tėi konėgo giminaitee. Konėgo tas bruolio sūnus. Anuo tievs turiejo. Mačius bovo.<br />
Nu ons turiejo viskų, i dampį, i kolamuojį, konėgo bruolis turiejo. Mačiokaa važioudami<br />
koldavo. Tas Juonis Mačioks, untaa, eidavo koldams. I mono bruolis kartaas eis padiet kolt.<br />
— Ūkis kažkur bovo anų?<br />
— Bovo bovo. Čia Tučiūs, kame, aš nežinau, kame tas <strong>ūkis</strong> bovo, didelis <strong>ūkis</strong> bovo.<br />
Palčauskis turiejo kolamą mašėną, mes su Palčauskio kūliem. Vėsą laiką turiejo, kul’ tik užejo...<br />
Karas prasidiejo, neblėko nieko. Tuoks Mačius turiejo da kolamą mašėną, Dauginiūs turiejo irgi,<br />
tuoks Mačius Aleksėndra. Da biškį kūliem mes.<br />
— Patriūbuočius pasakykit, kurie tie ten triūbas turiejo?<br />
— Jug sakiau, Indriuškaa turiejo, Dauginiūs. Anėi sūnaa bovo trys i tas tievs, tėi turiejo. Nu i<br />
Matutis gyveno Dauginiūs tėn pri Kairiškių. I da, vuo anuo bruolis gyveno Bėrbėliškie, irgi<br />
Matutis, anėi bovo ta anų kumpanija. Tų Matutį geraa pažinau. Da mono veselee nuoriejo tetė<br />
prašyt. Mona tetė sako — reek trubus pajimt veselee. Aš sakau — kam anų, nereek, nenuoriejau.<br />
Tų Matočio. Matotee tėi. Trubininkaa bovo.<br />
Turiejo tas Šiurys turiejo tiktaa armuoninką. Mono kavalierius tas, ons bovo muzikonts.<br />
Mėrės jau yr. Ai, ons da nesens, 1922 gimėmo, jau ne senų laikų. Ons bovo Dauginiūs, neturiejo<br />
savo ne ūkio, tap pat gyveno pas... nuomuojuos. Priš galą gyveno Telšiūse. Dabaa sakė ka mėrės<br />
jau y. Ons Riaukienee giminaitis da kažkaap, Riaukam.<br />
— Vuo kor eidavuot į šuokius?<br />
— Į Kapienus, į Kairiškius. I dar būdavo kaimūs, pas žmuonis būdavo. Pas Labanauskį<br />
Aleksėndrą būdavo, daa kėtor būdavo tuokėj. Tap daugiausee į Kairiškius i Kapienus gegužėnės<br />
ka būdavo. Vuo tap į muokyklą Kairiškių. Ka bovo šuokee Kairiškiūs, muokykluo būdavo. Jau<br />
tas bovo pri kumunistų.<br />
— Kada kaimuose bovo pas žmuones, a kor, kuokius tus šuokius gruodavo?<br />
— Nu labaa gražee senuoviškų šuokių. Fuokstruots, valsis, tangoo, vuo kas da... Nueidavuom<br />
su draugiems, su draugiems pareidavuom.<br />
— Pėlna Virvyčia važioudavo tų malkų, ka būs puotvynee. Uuiii, ka banguos, kad eis tap<br />
banguoms į Kapienus iš Kairiškių. Neturiejo kų, nebovo ne mašinos, neturiejo, su arklees<br />
puopierį veždavo. Iš Kapienų į Pabalvės stuotį. Neturiejo mašėnos tas Sirutaviče, su arklees<br />
vėskų dėrbo. Prisikriaus puopierio iš Kapienų i važious jau. Potam priš galą nusipėrko jau<br />
sunkvežimį, turiejo priš galą. Vėiną mašėną nusipėrko priš gala, vuo tap puonaa ka būs,<br />
atvažious su arklees pri tų rūmų tėn. Vėsor su arklees važiniejuos. Purmuons būs, i puorėnė<br />
brėka tuokia.<br />
— Kažkuokia muotrėška, Dišmonienė bovo, ruoduos. Nupėrko Sirutaviče tų fabrėką.<br />
Sirutavičius nupėrko anų. Vuo pirmiau kažkuokia Dišmonienė bovo, nežinau, kuokia tėn ta<br />
230
puonia Dišmonienė. Kapienūs tėn gyveno. Bet putam Sirutaviče nupėrko. Du dvaraa bovo. Šimts<br />
hektarų Kapienūs, šimts hektarų Kairiškiūs bovo. I da kažkor, sako, turiejės, nežinau.<br />
Kairiškiūs tėn kasė, ont Šiaudėnės einont, kanalus kasė tėn. Pri Sirutavičiaus kad bovo kanals<br />
tuoks didelis iškasts. Unt Šiaudėnės einont, už Kairiškių tėn.<br />
Liob įsidiesem, tetė bovo padėrbės tuokius ratelius ont medinių tekinėlių. Stapunelė, mon<br />
seserelė da bovo, mėrė 1941 metaas, įsidieseem tų bruolėlį, ka vešam. Apvėrto vėiną kartą, tas<br />
vaks palėko mums unt žemės, tėi tekėnee sokaas vėršou. Da tebgyvenuom senuojuo suodybuo.<br />
Da aš nejau ne į muokyklą.<br />
— A ta senuoji suodyba tuoli bovo nuo naujuosios?<br />
— Netuolėi netuolėi. Pri Palčauskio, va. Palčauskis palėko senuojuo suodybuo. Vuo mūsų čia<br />
bovo priš pat Palčauskį. Mes nedaug, ne tėn tap tuolėi teišsikieliem, biškį. Už bažnyčios mes tik<br />
persikieliem. Ka mon mama apsižanijo, rado aštuonių metų tetės bruolio dukrą. Ta vėskų<br />
prižiūriejo, tai padiejo mamaa vėskų, ta Staselė Dabšienė. I mumis prižiūriejo. Mon nebovo tap<br />
sunkee. Viskų padiejo dėrbt, į talkus eis, mon nebovo bieduos, mon geraa bovo. Bovo tap kap<br />
tarnaitė. Aš baigiau muokyklą, ana apsiženijo toukart. Aš dabaigiau, kuokius metus da gal’ bovo,<br />
dar bovo ana. Potam toukart apsižanijo, Kaune ana gyveno. Ana mumis prižiūriejo ka mes<br />
buvuom mažos.<br />
— Nu o kuoks labiausiai darbs nepatėkdavo?<br />
— Aust’ nepatėko. Verpt nepatėko. Nert labaa patink, megzt patėko labaa.<br />
— A staklės bovo pas jumis?<br />
— Mama turiejo, audė ir audė viskų. Milus ausdavo, i lininius ausdavo. Tik aštounyčių<br />
neausdavo. Trinyčius ausdavo.<br />
— Bovo vėsą laiką tas Rupūžkalnis. Vuo tėn tas kels, Rupūžkalnis senee jau bovo. Aš<br />
prisėmenu tų Rupūžkalnį.<br />
— Tik bruolis bovo nusipėrkės, jau dvėratį turiejo. Smetuons laiki turiejo dvėratį, aš<br />
neturiejau.<br />
— Šimtadėinee bovo kumiečee. Fabrikantų vakaa kada ejo į muokyklą bovo geraa apsiriedė<br />
vėsi. Su geraas batelees. Puonia siediedavo atsisiedusi pri truobuos. Vuo kor ejo kumieče,<br />
kumiečių vakaa bovo biedni. Atsineš pėino butelkelę į muokyklą. Pėitus mon vėiną kartą<br />
pavuogė. Aš atsinešdavau dešruos visumet, mona mama padėrbdavo. Tas kumetyns bovo tuoks,<br />
tuokios truobos bovo, o tėn daug gyveno, kelios šeimos gyveno tami kumetyni. Kumetyns tas.<br />
Kairiškiūs, tuoliau ont Šiaudėnės tėn į tuo posė. Tėn bovo do. Vėins tas kumetyns da tebie, ta<br />
vėina truoba kumetyno da tebie. Vuo tėn tuoliau bovo. Da aš vėiną kartą nakvuojau tėn. Bluogaa<br />
gyveno kumiečee, labaa bluogaa.<br />
— A tie šimtadieniai dėrbdavo... ūkio darbus?<br />
— Ūkio darbus anėi dėrbdavo. Vėskas bovo su ronkuoms, i rugee renkami, vėskas bovo,<br />
untaa.<br />
— Su klumpees, su naginiems, su klumpiems. Ir aš ejau su klumpees į muokyklą. Nu, vėršus<br />
uodinis, uo padaa medėnee. Tetė padėrbdavo. Žėima ka būs, apsimausiu į tuokius tūbus, ka<br />
speigaa, vuo tap ejau su klumpees. Trys kilometraa bovo muokykla. Trys kilometraa bovo į<br />
Kairiškius nueit. Tuolėi muokykla. Kelee tuokėj būdavo, eidavuom per laukus, bovo tuoks<br />
takėlis. Bovo paprasts tuoks kel’s, tuoks ne vėiškelis, potam tuoks takėlis par laukus tėn. Par<br />
fabrėką reikiejo eit, per dvarą.<br />
— A tas fabriks keldavo triukšmą kuokį?<br />
— Tik švėlpdavo. Dvylektuo valunduo švėlpdavo dėiną, pėitams visumat švėlps, trūbys<br />
pėitams. Nu i putam, ruods, a šešiuos ar aštouniuos dar vakari, vakaraas. Nurytaas i vakaraas, į<br />
dėiną tris kartus švėlpdavo. Jau fabrėks švėlp, mas ir atsikelsam. Balsas bovo didelis. Jau<br />
šešiuom švėlp nuryto, jau reek keltėis. Šešiuoms nuryto švėlpdavo i putam dėini dvylektuo. Nu i<br />
vakarą da švėlpdavo. Aš vakare neprisimėnu geraa. Aštuoniuos a šešiuos. Tuoks balsas bovo<br />
didelis, ujuj.<br />
231
— Po tris avis laikysem par žėimą. Puorą arklių i kumelį laikydavo visumet, do arklee būdavo<br />
i kumelys. Kap tas kumelys paaugs jau, toukart tų pardous, tų kinkys jau į plūgą. Be komelio<br />
nebovo, tetė visumet turiejo kumelį. Ka važiousi, kap bovo untaa, paskou biegs kumelelee. Mon<br />
mama važious su kumele į Vėikšnius, visumat kumelėlis paskou biegdavo. Mas turiejuom<br />
kumelę, nu ir visumat tas kumelėlis būdavo. Į atėdevė į kulkuozą kumelę.<br />
— Kur maudieties?<br />
— Nu, pirtie, vasarą Virvyčiuo, vuo tap pirtie. Pas kaimynę bovo, mas neturiejuom,<br />
Labanauskis turiejo, Aleksėndra, pirtį, pas kaimynus maudiemies, pas diedienę eidavuom tėn.<br />
Mas tik neturiejuom. Aplinkou kaimynaa visi turiejo pirtis.<br />
— Daug da ejo iš kaimo žmuonių į fabrėką. Geraa muokiejo, geras algas muokiejo. Netrūko<br />
darbininkų fabrėke. Tas Pesėckis dėrbo fabrėke, tuo Peseckioko tievs, šitaa kor yr dar tas sūnus<br />
anuo. Tuoks Kundruots fabrėke dėrbo. Turiejo dukrą, sūnų. Kap vedė į muokyklą, geraa<br />
apsirėngė vaikaa. Gražees batukaas, gražee apsiriedie. Žmuonos niekor nedėrbo, vyraa išlaikė i<br />
žmuonas i vakus išlaikė, kor fabrėke dėrbo. Tėms bovo geraa gyvent. Kumiečee... nieko nebovo<br />
gera iš kumiečių. Atsineš pėino butelką į muokyklą i dounos gabalėlį. Šimtadėinės duktie pėino<br />
atsineš kuožną kartą į muokyklą pėitams, Sideravičiūtė tuokia.<br />
Žėimą nuveš bruolis, kap nebejo į muokyklą, ons nebaigė keturių skyrių, nuveš visumet su<br />
arkliu į tuo muokyklą. Atvažious parvežti. Kaimyną vėiną vėins kaimyns nuveš, kėtą kėts<br />
kaimyns nuveš. Ka būs gers ragių kel’s, su ragiems važiout. Ka galies par ledą išvažiout, gers<br />
kel’s būdavo. A pri tėlto atvažioudavo, mas ateidavuom lig tėlto i parveždavo mumis nomėi. Iš<br />
Kairiškių su arkliu, žėimą. Prisies tas rages tų vakų. Munį atvažioudavo parvežt i Filę<br />
Labanauskaitę, va tėi kiti neatvažious. I gali nebeit į muokyklą, nebovo prievartos eit. Keturius<br />
<strong>skyrius</strong>, i mono bruolis nebaigė keturių skyrių. Pasibaigė metaa i nebejo tuoliau.<br />
— A knygas reikiedavo pirktis?<br />
— Nu mes pėrkom. Katrėj biedni bovo, tokiems devė knygas, uo mes pėrkuom. Atsėmenu,<br />
pirkau vėsas knygas.<br />
Per [vardadienius] būs gegužėnės su trūbaas visumet. Veltou įleis į tas gegužėnes, bilioto<br />
nejimdavo. Su trūbaas būdavo gegužėnės, daržinies vėsaduos, tuos kulamuosiuos daržinies<br />
būdavo. Tėi šuokee būdavo daržiniese visumet. Atsėmenu, ka bovo vėiną kartą tuo gegužėnė,<br />
mas dar šuokuom, vaidilutės buvuom tuos. Nežinau, a dvyleka mergaičių. Su baltuom<br />
pakluodiem apsiautė mumis ir mas šuokuom, tuos vaidilutės. Užkūrė laužą tuokį daržinie tuo,<br />
tuokį vidurie padarė. Mas turiejuom vainikus, sudiejuom tus vainikus į laužą, deginuom tėn. Ta<br />
mums devė pinigų Sirutaviče, devė saldainių da už tų vaidėnėmą. Vėiną kartą pri rūmų šuokuom,<br />
tėn ta bovo iš puopieriaus suknelės pasiūtos, iš ružavo puopieriaus pasiovo ir baltaas alyvaas<br />
prisagstė, apsagstė su alyvaas baltaas žėidaas tas sukneles mums. Šuokuom tėn pri rūmų pas tus<br />
puonus. Puonų bovo privažiavė, puonaa žiūr susistuojė, uo mas šuokuom tap pri rūmų, tuos<br />
mergaitės. Gražį tuokį šuokį šuokuom labaa gražee. Iš ružavo puopieriaus, žinaa, kvalduoto<br />
tuokio puopieriaus ružavo bovo pasiūtos suknelės tuokios. Putam po tų šuokių da saldainių<br />
mums devė, vakarienę devė. Da susėrgau, pradiejau viel vemt aš — privalgiau saldainių.<br />
Sirutavičienė devė mon da vaistų. Ne kas tėn ir eidavo. Iš Dauginių aš eidavau, tuokia Poškaatė.<br />
Kėik mas buvuom, a dešims tų mergaičių ka šuokuom tus šuokius. Vuo tuo vaidilutę daržinie<br />
šuokuom.<br />
Futbuolą liob, krešinį žaisdavuom su tuoms paneliems. Tuos panelės atvažioudavo, daug,<br />
žinaa, tų studėnčių. Mūsų tuokios... vaikaa dar buvuom. Krepšinį ne vaikaa, jau bov baigusi<br />
keturis <strong>skyrius</strong>. Vėiną kartą tik laimiejuom. Aš muokiejau, geraa gaudysiu sviedinį. Tuos panelės<br />
do kartu. Mūsų ta klasė vėiną kartą.<br />
— Ons i vadovavo tam fabrikui?<br />
— Ja, fabrėko vaduovs.<br />
— A vėsą laiką ons vadovavo?<br />
— Vėsą laiką ons bovo.<br />
— Ka Sirutaviče išsikriaustė, arklees išvažiavo. Siediejo, vėskų susidiejo ir išvažiavo. I užejo<br />
tujau rusaa.<br />
232
— Ar anie mašėnos nebovo nusipėrkėj?<br />
— Priš galą turiejo mašėną, vėiną turiejo. Bet ons nevažiavo su mašėną, išvežė su arklees,<br />
prisikriuovė, išvažiavo su arklees. Puora arklių. Sirutaviče, ons tuoks mažylėlis, tuoks žems<br />
bovo, tuoks paprasts žmuogelis visai tuoks. Tik ta puonia graži bovo. Ontrą žmuoną ons turiejo,<br />
ta graži bovo labaa. Tuos pirmuosios aš nepažinau. Mono ta pusseserė, Dapšienė, Labanauskaatė<br />
ana bovo, ana tarnavo tėn, pas anuo už pakajavuoją bovo, pas tų Sirutaviče. Bovo šeimininkė,<br />
bovo i pakajavuoja bovo. No ta Staselė tarnavo už pakajavuoją, tas bovo Smetuonos laiki. Ta<br />
liob vėsumet kad pareis šeštadienees numėi, ka pridies mums pyragų, saldainių parneš,<br />
Sirutavičienė įdiedavo parnešt’ moms, tų saldainių, vėskuo. Į tuo Staselee duovanų doudavo, ir<br />
muokiedavo algą geraa, ir, žiūriek, nupėrko vėiną gražį kuostiumėlį nupėrko, tuokį rodą tėn<br />
tuokį, tuokį mielėną kuostiumėlį nupėrko, duovanų daug doudavo visumet taa pakajavuojaa, ta<br />
Staselė būdavo. Tas tuoks pakajuovs tebovo: reikies puonams batus nuvalyt’, atvažious puonaa<br />
— apvėl’kt’ puonus, nuvėl’ktė. Atvažious su lietpalietees — nuvėl’kt’. Arba su kuokees...<br />
nuvėl’kt’, pakabint’. Į stalą nešt reikiejo. Šeimininkė valgyt vėrdavo. Pakajuova tik valgyt įneš<br />
patiems puonams, nu i pakajus sutvarkyt reikies, iššlouti, noje, išplaut’, sutvarkyti. Taap bovo.<br />
Ana už pakajavuoses tarnavo, mono pusseserė ta. Tetės seserėis duktie. Ka tėn tėi tėi rūmaa<br />
paprasti bovo, aš liob nuveisu po tuo karo. Eik eik, tėn paprasčiausia medėnė truoba, šūds tėn<br />
bovo, tų pakajee tėn nieko. Pečee tuokėj stati bovo, kūrenami bovo su taas pečees tėn. Niekuokėj<br />
tėi rūmaa nebovo, paprasti bovo ir anie. Diltuo pastatyta tap gražee, aplinka graži, gieliems<br />
apsuodinta.<br />
Vuo muokykla va ta mumis ekskursija, puo tus kiaulininkus mumis liob vadžiuos. Po fabrėką<br />
tonkee eidavuom ekskursija, vesdavo muokytuoja. Į kiaulininkus Sirutavičio tėn. Ažiūriet vėskų.<br />
Tuokios vėsos karvės šiemargos bovo, vėsa bonda bovo. Tėn tuos pri pat muokyklos bovo,<br />
aptvertos ganyklos bovo, aptverta su vieloms ganykla bovo. Mes tas karves matiem. Mėlžiejos<br />
mėlždavo tas karves, matydavuom. I tuos karvės bovo netuoli muokyklos.<br />
Kap tik rusaa atejo, tujau padėrbo elektrėnę iš Kapienų. Mumis da išvarė kėrstė, žėnaa, tų<br />
mėšką. Kažkap vyraa kėrto, mus reikiejo šakas geniet. Tujau pat kap užejo rusaa. I tujau padėrbo<br />
elektrėnę Kapienūse. Rusaa padėrbo elektrėnę. Kapienūse bovo karvės ir Kairiškiūse<br />
Sirutavičiaus. Rožė, tėn gyveno tievaa ont kalno. Netuoliej gyveno Rožiaus Juonio tuo tievaa.<br />
Tuokia maža truobelė bovo. Kų tas Rožė turiejo, a ko, a mėnamą linų mašėną turiejo, ruods,<br />
nebžinau, linams mint mašėną. Tėik aš daugiau... į tus Kapienus tėik i teidavau.<br />
Vėsaduos būdavo vardėnės. Tų tai geraa žinau. Kėik jau ejau į tuo muokyklą, vėsada per tas<br />
švėntės vėsada būdavo. I tėn pri tų rūmų einam tėn šuokt, einam sveikint, i moms i valgyt<br />
doudavo, vėskų tėn. Nu tik tebovo do sūnaa i dukra. Lialia vadindavo dukterelę. Ons vėsą laiką<br />
tuoks. Susitraukęs, su lazdele vakščiuos, ne iš paniberijos su lazdele. Nebovo da sens. Vuokiečių<br />
laike išbiego tėk, pasitraukė. Pirmuosios žmuonuos tas viens bovo. Ontruos žmuonuos bovo<br />
dukra ir sūnus bovo. Lialia, labai graži mergaitė bovo ta duktie anuo. I žmuona bovo labai graži.<br />
— A tie sūnai nieko nedėrbdavo?<br />
— Anėi sudėntaa bovo, taas laikaas studijavo. I ta duktie studijavo. Da jauni bovo. Tuos<br />
pėrmuosios žmuonuos jau gal ir, gal jau bovo, kų dėrbo, nežinau. Ta aš ontruosios žmuonuos tik<br />
tepažinau tų. Ta mergaitė, ta anuo duktie bovo už munį vyresnė. Labai graži Lialė Sirutavičiūtė.<br />
Iš muokyklos dėinų. 1937 metai tas bovo. Vuo tas [sūnus] pasilėko čia Lietuvuo. Per karą dar<br />
bovo Pabugenie pas Pluonį. Kartu tėn buvuom pas Pluonį, nu tuokiam sklepe kažkuokiam.<br />
Potam Šiauliūs gyveno.<br />
Visi išmėrėj. Aš tik jau vėina i besu. Nu ne iš Kairiškių, bet, žinaa, ka aš į muokyklą ejau tėn,<br />
iš pat ontruos klasės, priaugusi esu. Kažkaap eidavau, susitikdavuom, vakščiuos visumet po<br />
dvarą, lazdelę pasijiemis, apėi tų fabrėką, a ta teip vaikščiodavo.<br />
Biržietytė-Kriščiukaitienė Gražina. Viekšnių pieninė [Atsiminimai]. — Vilnius. — 2010-<br />
09-03. — Tekstas atsiųstas Bronislovui Keriui:<br />
Kai klausdavau savo tėtės, Viekšnių pieninės vyr. technologo, Antano Biržiečio, kada<br />
pastatyta pieninė, jis liepdavo bėgti laukan ir pažiūrėti, kokio dydžio ąžuolas, augęs prie pat<br />
pieninės pietinės pusės. Pagal ąžuolo stotą, šakas, ramsčiusias antrojo aukšto mūsų svetainės<br />
233
langus, buvo galima spėti, kad jis čia stūkso jau nuo prieškario. Vėliau miestelio laikrodininkas ir<br />
fotografas, pas kurį retsykiais tėtis užsukdavo palošti šachmatais, Jonas Kinčinas pasakojo, jog<br />
Viekšniai pieninę turėję dar 1914 metais, o šis raudonšonis pieno bendrovės pastatas iškilęs 1930<br />
metais. Štai tuomet ir buvo pasodintas ąžuoliukas.<br />
Nesiimu aiškintis, kas buvo šio dailaus pastato architektas, statytojai, vėliau čia dirbę<br />
darbuotojai, kaip buvo perkama įranga, ką ir kiek tuomet pieninė gamino. Norėčiau tik<br />
papasakoti tai, ką mačiau ir patyriau čia, lakstydama po erdvų pieninės kiemą, kokius žmones<br />
prisimenu, ir tai, kuo viekšniškiams, mano manymu, buvo šis raudonų plytų pastatas.<br />
Man buvo šešeri, kai maiše laikydama spurdančią katę Meri, išlipau iš sunkvežimio kabinos.<br />
Priešais, kaip man tada atrodė, stovėjo raudoni rūmai su čerpių stogu, baltais iškilumais<br />
apvedžiotais aukštais langais. Priešais dvejos durys, vienos viename šone, kitos kitame, ilga<br />
cementinė rampa. Kairėje didžiulė daržinė, pro kurios praviras duris matėsi kalnai akmens<br />
anglių, malkų rietuvės. Palei tvorą ilgi, per metrą nuo žemės pakilę rąstai (arkliams rišti). Tėtis<br />
nuėjo vidun pasilabinti, o vairuotojas sunkvežimiuką su visa mūsų manta pasuko link katilinės.<br />
Tai buvo ilgokas, plačiomis durimis, pajuodęs priestatas, prisišliejęs prie pagrindinio pastato.<br />
Sunkvežimiukas, apsukęs katilinę, sustojo prie laiptų, vedančių į buhalteriją ir pienininko butą<br />
(taip tuomet vadino šio pastato šeimininką, nes jis gyveno čia virš nuolatos gaudžiančių pieninės<br />
agregatų). Šioje kiemo dalyje buvo dar viena daržinė, bet kur kas mažesnė už pirmąją, nes ji<br />
buvo skirta pieninės pagalbinėms medžiagoms — sviestinio popieriaus rulonams, marlės<br />
ritiniams, didžiuliams sieros rūgšties stiklo buteliams, sietams ir t. t. Šios daržinės turinį<br />
sužinojau vėliau, kai mokyklos karnavalui suknelėms prireikė marlės, parafino ripkoms. Palei<br />
tvorą augo galingos liepos, o jų papėdėje stūksojo nesuprantamas tvarinys, supiltas iš pjuvenų,<br />
toks didelis didelis kalnas, beveik iki antrojo aukšto langų. Kadangi namiškiai sukosi iškraudami<br />
sunkvežimį, nebuvo ko paklausti kas čia, todėl pamaniau, ar tik čia nebus užkasti ir paslėpti dar<br />
vieni rūmai. Turbūt labai gražūs, jei taip slepiami — pamaniau sau. Ir tikrai, tai buvo Ventos<br />
ledo rūmai, paslėpti po storu pjuvenų sluoksniu, kad ir pačią karščiausią vasaros dieną jie<br />
neištirptų. Šaldymo įrangos pieninė tuomet neturėjo, o gamybai reikėjo šalčio. Taigi, daug ledo.<br />
Bet apie tai vėliau. Antrame aukšte mūsų laukė pailga virtuvė su šalto, tarsi šaltinio, vandens<br />
čiaupu. Gardesnio vandens, regis, per visą savo gyvenimą nesu niekur ragavusi. Už sienos toks<br />
pats pailgas miegamasis, o už jo buvo svetainė su apskrita juoda skarda aptraukta krosnimi. Jos<br />
viršus ir apačia buvo įmantriai išraityti tarsi kokios turo figūros iš šachmatų lentos. Tas<br />
kambarys, kaip vėliau paaiškėjo, dažniausiai buvo skiriamas svečiams, nes Viekšniuose<br />
viešbučio nebuvo, o tų tikrintojų iš Šiaulių, iš Vilniaus važiuodavo ir važiuodavo. Vienas sergsti<br />
sanitarines sąlygas, kitas — buhalteriją, trečias — darbo saugą ir t. t. Negi eis atvykėlis į<br />
komercinę (taip tuomet vadino vietos užkandinę) valgyti. Tai mamai tekdavo būti atvykėliui ir<br />
už virėją, ir už patalynės skalbėją, o ir gardesnį kąsnį jam prilaikyti tekdavo.<br />
Pieninėje tuomet dirbo laborantas Vincas Norvaišas, darbininkai Albina Krutinienė, Alfonsas<br />
Čiužas ir dar pora moteriškių, kurių vardų, gaila, jau nebepamenu. Kiek vėliau čia dirbti atvyko<br />
meistrė Semaškienė. Garo katilo krosnį kūreno Liudvikas Motuzas, dėželes sviestui iš lentučių<br />
kalė ir kitus staliaus darbus dirbo Jonas Maželis. Pieninės turtą saugojo sargelis Milieška. Buvo<br />
1951 metų vasara. Pokaris. Duonos eilėse prie parduotuvės reikėdavo stovėti nuo aušros. Kartą<br />
per virtuvės langą mama pamatė Albiną, nešančią duonos kepalėlį ir šaukia:<br />
— Alba, kur gavai duonos?<br />
— Pasiskolinau vaką ir gavau dounas!<br />
— Ką pasiskolinai?<br />
— Vaką, vaką, pontel!<br />
— Ką tokį?<br />
— Norvaišas Liuselę...<br />
Toks tatai mano mamai, Kaune praleidusiai jaunystę, buvo žemaitiškos kalbos krikštas. Bet ji<br />
greitai suprato, kad ir pasiskolinęs svetimą vaiką, be eilės parduotuvėje gali gauti duonos<br />
kepalėlį. Jai tai nieko, pasijuokė abi moteriškės, tuo viskas ir baigėsi, o štai tėtei, aukštaičiui nuo<br />
Utenos, žemaitiškos kalbos krikštas baigėsi labai liūdnai. Ką ten ir besakyti, tėtis išties mėgo<br />
palyginti aukštaitiškų ir žemaitiškų žodžių skambesį, o tai toli gražu ne visiems patikdavo. Kaip<br />
ten buvo, kad ėmė Liudvikui ir paporino, jog štai tas daiktas Aukštaitijoje taip vadinamas, o<br />
234
Žemaitijoje, matgi, — taip. Liudvikas tik pakėlė dideles akis, pažiūrėjo į tėtį, apsisuko ir nuėjo.<br />
Nuo tos dienos nei žodžio nepratarė. Jam sako tėtis: „Liudvikai, reikia tą ir tą padaryti”. Ir<br />
nežino, padarys ar ne — jokio atsako. Bet viską Liudvikas padarydavo, tik žodžio nė vieno nei<br />
su kabliu neištrauksi. Tėtis ir taip suka galvą, ir taip, kodėl Liudvikas su juo nustojo šnekėti. Po<br />
kurio laiko bendradarbiai jam paaiškino, girdi, Liudvikas sakęs, jog jis poniškai (atseit<br />
aukštaitiškai) nemokąs kalbėti, tai tuomet iš vis verčiau nekalbėsiąs. Ir nekalbėjo. Septynerius<br />
metus. Toks jau tas žemaitiškas būdas. O prabilo Liudvikas tik tragiško įvykio akimirką, bet apie<br />
tai vėliau.<br />
Palei mūsų virtuvės langą driekėsi du elektros laidai. Kartą išsiploviau dvi nosinaites ir ant jų<br />
jas padžioviau. Po kiek laiko ateinu pažiūrėti ar jos jau išdžiūvo, o jos ėmė ir pasislinko tolyn,<br />
nepasieksi. Ir taip siekiu, ir taip, baisu per langą išgriūti. Nepasiekiu. Tuomet apsidariau<br />
virtuvėje. Žarsteklis tiks. Persisveriu per langą ir siekiu tų baltųjų pasprukėlių. O žarsteklis tai<br />
metalinis, sunkokas. Tik prisiliečiau su juo prie laido, kad trenks mane elektra, žarsteklis kad<br />
žlegtels ant cementinės rampos, visai prie Čiužo kojų... Ką daryti? Apie nosinaites visai<br />
pamiršau. Kad negaučiau nuo mamos pylos, žarsteklį reikėjo parnešti namo. Nusileidžiu į apačią,<br />
perbėgu pieninę, bet už durų mane tik čiupt Čiužas. Vienoje rankoje žarsteklis, kitoje po<br />
pažastim didžioji besispardanti nusikaltėlė. Čiužas tiesiai į laboratorijos duris:<br />
— Veizėk, Antanai, tavo Grožė-Rožė (taip tik jis vienas mane vadino) mane užmušti su ta<br />
kačiarga norėjo!<br />
Tėvui dar nespėjus net išsižioti, nuo savo mėgintuvėlių atsisuka Norvaišas:<br />
— Statyk ją ant kėdės! — paliepia ir jau aš nei gyva, nei mirusi stoviu viduryje laboratorijos<br />
ant tos nelemtos kėdės. Norvaišas rimtu veidu klausia:<br />
— Tai, panelyt, pas mus jau kačiargomis pradėjo lyti? Oi negerai, negerai...<br />
— Kačiarga buvo viena — lemenu išsigandusi, — aš tik norėjau nuo laidų nosines pasiekti ir<br />
mane papurtė...<br />
— Papurtė, kur gi ne... — mįslingai nutęsė Norvaišas — Prisileis, mat, ragana, kad ją kas<br />
kačiargom baksnotų, tai ir gavai per nagus.<br />
— Ragana?!<br />
— O tai kas tave papurtė?<br />
Atsargiai nučiuožiu nuo tos kėdės ir susirangau tėtei ant kelių. Čiužas tebestovi tarpdury, o<br />
Norvaišas, pakėlęs prieš šviesą butirometrą (pieninės mėgintuvėlį, tokį buteliuką su kamščiu,<br />
kuris baigėsi kokiu 10 cm plokštuma, su skaičiukais priekyje ir gale apskritu burbuliuku), jį<br />
apverčia ir barkšteli nagu. Darbas labai svarbus, čia, kaip sakydavo tėtė, Norvaišas kiekvienos<br />
karvutės pieno riebumą nustato. Padėjęs butirometrą į stovą ir kažką užrašęs į pailgą knygą,<br />
pasisuka į mane:<br />
— Ir kas per laikai, — skėsteli rankom Norvaišas, — vaikai jau ir raganų nebijo, o mes tai<br />
bijodavom, ir ne tik raganų, bet ir žydų. Jei jau prasikaltai, tai tėvai bematant žadėdavo žydui<br />
atiduoti. Tuomet žydų Viekšniuose daug gyveno. Ir jei jau kuris nusidėjęs krikščionių vaikas<br />
jiems papuldavo, tai jie jį papjaudavo ir į macus, į macus (pyragėlius, valgomus per šventes)...<br />
Įsikniaubiau į tėtės baltą chalatą, nors senoji Beržanskienė (pieninės valytoja) man ir buvo<br />
sakiusi, jog vokiečių laikais per miestelį visus žydus išvarė kažkur link Mažeikių ir visus alei<br />
vieno sušaudė. Žinoti žinojau, bet per kūną pagaugais nuėjo, juk per Užgavėnes tai jie visgi<br />
beldžiasi į duris, ir ką gali žinoti, gal dar gali pačiupti...<br />
Matydamas mano išgąstį, Norvaišas tarsi susigėsta per daug prigąsdinęs ir jau kiek švelnesniu<br />
balsu tęsia:<br />
— Žmonės pasakoja, kad Smetonos laikais, o ko gero ir dabar taip, bet tuomet jau tikrai<br />
nebuvo laimingesnio vaiko kaip viekšniškis. Tik pagalvok, čia pat Venta, gali sau pliuškentis kol<br />
nuo šalčio ims dantys barškėti, ar su meškere metrinę lydeką vakarienei ištraukti. O jau<br />
Juodeikio pušynėlyje ar Sonteklių girioje kiek grybų, kiek uogų būdavo. Teisybė, to gero ir<br />
šiandien yra, bet štai Puodininkų gatvėje jau nebeliko nei Urvikių, nei Spingių puodų dirbtuvių.<br />
O, būdavo, nulekia pulkelis miestelio vaikų ir vėpso, kaip puodžiai molį rankomis tarsi tešlą<br />
minko, didžiules krosnis kūrena, paskui lange kokį ąsotį ar švilpynę pastato. Viekšnių puodžius<br />
visa Žemaitija, ką ten Žemaitija, visa Lietuva žinojo... Dabar ką — tik viena Valerija<br />
Pakalniškienė, liaudies menininkė, švilpynę kokią padaro ir tiek. O tada per jomarką Viekšniuose<br />
235
kokių tik švilpynių galėdavai pamatyti — ir lapiukų, ir zuikučių, ir įvairių įvairiausių<br />
paukštukų... Visas orkestras...<br />
Norvaišo balsas vis plaukia tolyn, tik aš jau jo nebegirdžiu. Man ima vaidentis tarsi anų<br />
laimingų vaikų molinukai kažkur ima švilpti, visas orkestras, ne ką prastesnis už mokytojo<br />
Deniušio dūdų orkestrą. Po kurio laiko Norvaišos balsas vėl pasiekia mano ausis:<br />
— Kaip sako senieji viekšniškiai, smagu tuomet būdavo Viekšniuose. Iš Kauno ministrai,<br />
profesoriai, rašytojas Balys Sruoga vasaroti atvažiuodavo, mat netoliese buvo jo žmonos<br />
dvarelis, o ir Lazdynų Pelėdos tėviškė čia pat... Miestelis rengdavo grožio karalienės rinkimus.<br />
Vienais metais, sako, išrinko Emiliją Giedrienę, kitais — Eleną Spingienę... Nebūdavo nei<br />
vienos šventės, nei vienų laidotuvių, kad dūdų orkestras negrotų. O jau kai panaitės ir ponios<br />
pamatydavo mokytoją Deniušį su pakeltu prie lūpų trimitu žygiuojantį priešais orkestrą —<br />
alpdavo visos. Oi gražus vyras buvo! Ir yra, ką aš čia dabar šneku — susigriebė Norvaišas,<br />
prisiekęs mokytojo Vinco Deniušio orkestro dūdorius.<br />
Esu išgąsdinusi ne vien geraširdį Čiužą, bet ir nemenkai nusikaltusi pieninės kaimynei<br />
Dargienei. Tik nieko su savim tuomet padaryti negalėjau. Į pieninės kiemą vedė siauras duobėtas<br />
keliukas, nors šalia pėstiesiems dar anais laikais buvo nutiestas stambių šaligatvio plytų takas, o<br />
arkliams, įsukusiems iš brukavotos (akmenimis grįstos) Vytauto gatvės, tekdavo klampoti tuo<br />
siauru keliuku. Taigi, kai pamatydavau tuos kolchozo arklius su iš nasrų krintančiom baltom<br />
putom, barškančiais šonkauliais, apskretusiais šonais ir tokiom liūdnom akim... Baisu net<br />
pagalvoti, kaip jie dar pajėgė dešimtį, o kitą kartą ir daugiau kilometrų per balas ir kelio akmenis<br />
iš tolimiausių pieno surinkimo punktų atitempti tokią naštą. Vežėjas paprastai jų neragindavo,<br />
sėdėdavo ant pasostės susigūžęs ir tiek. Arkliai, regis, iš pačių paskutinių jėgų pritempdavo savo<br />
naštą prie rampos. Tada vežėjas, nušokęs nuo pasostės, vieną po kito sunkiai iškeldavo ir į<br />
pieninės vidų įridendavo dvidešimt, o kitą kartą ir daugiau bidonų, tuomet apsukdavo vežimą ir,<br />
pririšęs arklius, nueidavo vidun. Tuo tarpu vargšai arkliokai mojuodavo galvomis, prunkšdavo ir<br />
lyg prašyte prašydavo pasigailėjimo. O už tvoros Dargienės darže kaip tyčia augo avižos. Dėl tų<br />
avižų pačiame daržo gale netikėto sunykimo niekas nepakėlė jokio triukšmo, bet kai kitąmet<br />
moteriškė pasėjo rugius, ir jie toje pat vietoje ėmė stebuklingai nykti, tuomet ji nebeiškentė.<br />
Pasikvietusi tėtį, apžiūrėjo tvorą, skylę rado. Stovėjau tėtei į chalatą įsikibusi ir net nealsavau. Tą<br />
kartą kaltininkas už rankos nebuvo nutvertas. Padūsavo abu, tuo viskas ir baigėsi. Pieno<br />
statytojai taip pat matė, kad apie tuos arklius sukiojuosi, bet mūsų darže žolės buvo į valias... Tik<br />
vienas Žvirgždinas (tikroji jo pavardė Žvirzdinas) viską suprato ir žiemą iš savo storų kailinių<br />
užančio ištraukdavo riešutų saują ar kokį saldainį...<br />
Prie pieninės po tuo ąžuolu stovėjo didžiulis apskritas kubilas, į kurį subėgdavo šimtai litrų<br />
pasukų ar išrūgų. Miestelyje tuomet beveik kiekviena šeima laikė paršelį ar du. Šerdavo juos<br />
pačių išaugintais runkeliais, bulvėmis, į viralą saują miltų įberdami. Na o pieninėje už kapeikas<br />
galėjai nusipirkti pasukų ar išrūgų paršeliui mitalą pagardinti. Tai ir rinkdavosi čia pusė miestelio<br />
moteriškių ir paauglių. Kol laukdavo, kad iš pieninės imtų šniokšti pasukos, kalbų būdavo! Čia<br />
visas miestelio naujienas galėdavai išgirsti — kas kam gryčią užrašė, kas į ligoninę atgulė, kas<br />
vakarėjant į Pavenčius panelę nusivedė... Kiekviena moteriškė apie kiekvieną miestelio žmogaus<br />
kvėptelėjimą turėjo savo nuomonę ir nebandyk ginčytis, tuoj balsą pakels, neišmanėliu apšauks.<br />
Pasibardavo kartais, bet iki muštynių nė karto nebuvo prieita.<br />
Visoje toje margaskarėje minioje buvo viena kiek kitokia moterėlė. Apvaloko veido ir<br />
drumstai mėlynom akim, žvelgusiom per akinių stiklus. Kai su pilnais kibirais ji pasukdavo<br />
daržų pusėn, tai eidavo taip atsargiai tarsi visai nieko nematydama. Pabandžiau jai padėti, bet<br />
didžiulis kibiras kaip prirakintas prie žemės, nei iš vietos. Kitą sykį moteriškė atsinešė vieną<br />
mažesnį kibirėlį. Tas man tiko. Taip, uždariusios pieninės kiemo vartelius, ir traukdavom abi per<br />
burokų, morkų lysves, kurios kaip tyčia miestelėnų būdavo sukastos vienos iš vakarų į rytus,<br />
kitos — skersai, kol pasiekdavom Puodininkų gatvę. Čia teta Manė (Marija) turėjo ožkelę, o jos<br />
sesuo Elena Spingienė augino paršelį. Pasikvietusi vidun, teta Manė atidarydavo senovinę<br />
komodą, o ten tiek turtų buvo! Šilko, milo audinių, seserų iš Amerikos atsiųstų, buvo kažkokių<br />
pažymėjimų, diplomų, nesuprantama kalba ant labai gražaus spalvoto, blizgaus popieriaus su<br />
visokiais herbais išraitytų. Tai, pasirodo, buvę caro laikų jos tėvo meistrystės pripažinimai (jos<br />
tėvas buvo auksinių rankų kalvis). Turėjo teta Manė ir nemenką gniužulą caro laikų rublių. O jų<br />
236
istorija buvo tokia. Kai tetos Manės tėvas Adomaitis buvo pakviestas į caro armiją, mama<br />
Karolina, su ja ir jaunesniąja sesute Elena, jo nebesulaukusios, pasileido ieškoti. Sekė, sekė jos<br />
pirmojo pasaulinio karo frontą, kol atsidūrė Maskvoje, Danilovo vienuolyne, tiksliau — priešais<br />
vienuolyną buvusiame karietų kieme (karetnyj dvor). Ten jos ir apsistojo. Judvi su sese žaidė su<br />
vaikais vienuolyno kieme, o mieste siautėjo bolševikų revoliucija. Mamai vis nesisekė surasti<br />
tėvo, nors kasdien, atsitraukusi nuo siuvimo mašinos, užsirišusi skarelę, su laišku rankose traukė<br />
tai į vieną karinį dalinį, tai į kitą. Kol vieną dieną jų kieme pasirodė aukštas, beveik dviejų metrų,<br />
vyriškis... Taigi tėtis atsirado, tačiau revoliuciją laimėjus bolševikams, niekas neišleido Lietuvon.<br />
Nagingasis Adomaitis karietų kieme greit rado darbo — kalė pasagas, taisė ratus. Dėjo pinigėlius<br />
kelionei namo. Pagaliau visiems karo pabėgėliams ir buvusiems svetimtaučiams kareiviams buvo<br />
leista grįžti į gimtąsias vietas. Tėvukai pasitarė — kelionė namo ilga, o čia su tuo auksinukų<br />
maišu visaip gali nutikti, tai nuėjo į banką ir išmainė juos į popierinius. Grįžo į Tryškius, svajojo<br />
kalvę pirkti, bet pasirodė, kad tie caro rubliai čia buvo nieko verti...<br />
Teta Manė žinojo ne vieną stebuklingą žolynų paslaptį, mokėjo daug liaudies dainų, pasakų,<br />
prisiminė daug anų laikų pasakojimų, tad galėjai klausytis nuo ryto iki vakaro...<br />
Ką gamino Viekšnių pieninė? Aišku, sviestą. Jam pieną supirkdavo iš tolimiausių apylinkės<br />
pieno punktų ir iš pavienių viekšniškių, laikiusių karvutes. Vasarą dirbdavo be jokių išeiginių<br />
nuo ankstyvo ryto (tėtė vasarą keldavosi ketvirtą valandą ryto) iki vakaro. Kiekvieno atnešto<br />
kibirėlio ar atridento bidono pieną tėtis pirmiausia ragaudavo, po to pasemdavo samtelį<br />
Norvaišos analizėms. Tik tada pieną buvo galima pilti į svarstykles su didžiuliu apskritu<br />
ciferblatu. Kai knygoje būdavo užrašyta kas ir kiek to pieno pristatė, jis būdavo leidžiamas į<br />
žemiau esančią didžiulę vonią, vėliau jį separuodavo ir grietinėlė imdavo tekėti vamzdžiais į<br />
gretimą patalpą, kur stovėjo didžiulis apskritas, kokių 3 metrų skersmens ir 5 metrų ilgio medinis<br />
sviesto muštuvas su delno didumo stiklo langeliais šonuose. Tad pro juos galėdavai matyti, kaip,<br />
muštuvui besisukant, skysta grietinėlė virsta sviestu. Tuomet muštuvą stabdydavo ir, atidarę jo<br />
dureles, su žarna pildavo vandenį, ir vėl paleisdavo, tik kiek lėčiau. Šią procedūrą kartodavo<br />
keletą kartų, kol paragavę nuspręsdavo — gana. Tuomet prie muštuvo durelių atsistodavo dviese<br />
ir su medinėmis mentimis kabindavo sviestą, dėdavo jį į dėželę, retsykiais jį pamušdavo mediniu<br />
muštuvu, tokiu kaip statinėje raugiant kopūstus, po to dėdavo ant svarstyklių ir žiūrėdavo, kad<br />
svoris būtų tinkamas. Sunkus tai buvo darbas, kol iškabini keletą šimtų kilogramų sviesto,<br />
apgramdai viduje esantį volą, visus muštuvo kampus. Tuomet belieka tik jį išplauti ir laukti kito<br />
karto. Viekšnių sviestas Šiaulių apskrityje tuomet būdavo labai giriamas. Kai žmonės klausdavo<br />
kaip čia taip, tėtis tik gudriai šypsodavosi:<br />
— Kiekviename darbe savas sekretas... Jei Smetonos laikais protingi žmonės nebūtų mums<br />
iškasę to artezinio šulinio (berods, jis 40 metrų gylio), kažin kaip mums čia būtų su ta kokybe ir<br />
mūsų geru vardu...<br />
Mat, pagal ano meto technologiją, šiandien, deja, jau ji pamiršta, sumuštą sviestą, nuleidus<br />
pasukas, tekdavo perplauti vandeniu (tą dar ir šiandien žino kaimo moterys). Tad taip ir<br />
nesuprasi, ar tas Viekšnių sviestas, specialistų taip giriamas, buvo toks geras nuo tų giluminių<br />
vandens versmių ar nuo to begalinio kruopštumo, kurio tėtis reikalaudavo iš visų. Kiekvienas<br />
pieninės rakandas turėdavo blizgėti kaip veidrodis, nes pienas, sakydavo jis, tai toks dalykas, jei<br />
bent kiek nešvaros gaus — viskas, iš jo jokio gero produkto nepagaminsi, o ir gerą vardą bus<br />
sunku susigrąžinti. Tėtis nebuvo griežto būdo, nešaukė, negirdėjau net keikiantis, jei išsprūsdavo<br />
koks „po galais”, mat Utenos gimnazijoje jį mokė tik lotynų ir graikų kalbų. Rusų jam prisiėjo<br />
mokytis tik Viekšniuose, kai darbe ėmė siuntinėti visokias rusiškas instrukcijas, dokumentų<br />
formas. Šios kalbos jį mokė mama, mokėjusi tris užsienio kalbas. Taigi, jei ir būtų norėjęs<br />
rusiškai keiktis — nemokėjo. Todėl pasakęs, kad čia dar reikia patvarkyti, nenueidavo. Stovi,<br />
būdavo, žmogui už nugaros ir laukia kol šis viską sutvarkys. Tada tik tarsteli: „Va, kaip gražu”,<br />
— ir nueina. Gal kai kam ir nepatiko šis jo būdo bruožas, bet žmonės nepykdavo, nes žinojo, kad<br />
jis kitaip nemoka... Kiekvieną miestelyje sutiktą, nukėlęs kepurę palabindavo, mokėjo išklausyti.<br />
Kad ir ką besakytų kokia Viekšnių bobulytė, atnešusi į pieninę kibirėlį pieno, apie paskutinį<br />
kunigėlio pamokslą ar apie geliančius sąnarius, tėtis niekada jos nepertraukdavo, tik<br />
palinksėdavo galva, o jei pats imdavo pasakoti, turėjo tikrai fenomenalią atmintį, tai tik klausyk.<br />
Smetonos laikais jam Vilkiškiuose nuo pat pamatų prisiėjo statyti pieninę, vėliau joje ir dirbti.<br />
237
O pasakodavo jis taip, tarkim, tai nutiko tokiais metais, tokį mėnesį, tokią dieną, tuomet buvęs<br />
trečiadienis... Taigi, kartą, bandydamas naują Vilkiškių pieninės įrangą, netyčia įkišo dešinės<br />
rankos didįjį pirštą ten kur nereikia, ir jį su visu nagu taip pasuko, kad kraujas upeliais ėmė<br />
taškytis. Nagas visą gyvenimą taip ir liko kreivas. O tėčiui tuomet teko mokytis rašyti kaire<br />
ranka, nes reikėjo ataskaitas pildyti, prašymus Pieno centrui rašyti, kad iš Švedijos pieninei<br />
nupirktų trūkstamą įrangą... O štai tada ir tada jie su Vilkiškių jaunimu (bei panelėm mokytom)<br />
dviračiais numynė net į Bitėnus, į Poškos muziejų, ir į Jonines ant Medvėgalio kalno... O tada ir<br />
tada su Vydūnu buvo susitikęs... Iš visų mokslų labiausiai mėgo matematiką, svajojo būti<br />
mokytoju, bet tai jau kita istorija.<br />
Pamenu, kaip laiptais į buhalteriją kažkas užnešė pereinamąją raudoną vėliavą, gautą „už<br />
puikius gamybinius pasiekimus”. Po to visas kolektyvas kieme fotografavosi prie rūtom<br />
apipintos tą vasarą pagamintos 1000-osios medinės sviesto dėžutės, svėrusios 25 kg. Buvo ir<br />
balius su visais pieno punktų vedėjais... Tai tiek apie tą ypatingą Viekšnių pieninės sviestą.<br />
Tačiau be sviesto čia dar gamindavo ir olandiškus sūrius. Šalia tos patalpos, kur mušdavo<br />
sviestą, buvo drėgna belangė. Čia lentynose išrikiuotos noko didžiulės sūrių galvos. Į kiekvieną<br />
jų būdavo įspaudžiami guminiai skaičiukai, nurodydavę pagaminimo datą. Procesas nebuvo<br />
trumpas. Sūriai nokdavo, pasidengdavo pelėsiu, juos reikėdavo nuplauti ir vėl kuriam laikui<br />
palikti ramybėje. Taip juos nuolatos plaudavo, vartydavo, kol pagaliau, užlieję parafinu,<br />
išveždavo į Šiaulius.<br />
Vasarą didžiuliame pieninės kieme, pievoje, ant dviejų ilgų karčių, pakilusių nuo žemės apie<br />
pusantro metro, marle aptrauktuose rėmuose džiovindavo kazeiną. Tai buvo varškė, bet<br />
išdžiūvusi saulės atokaitoje ji tapdavo kazeinu, kurį išveždavo į kaučiuko fabriką.<br />
Bet visų gardžiausias daiktas vasarą buvo tėtės ledai. Į medinį kubilėlį tuomet įstatydavo<br />
aukštą aliuminio cilindriuką, o aplinkui apipildavo kapotu ledu ir druska. Didžiausias malonumas<br />
būdavo leidimas pamaišyti tuos ledus, nes nemaišant jie sušoktų į kaulą, o kai maišai, tai gali<br />
kiek ir paragauti...<br />
Elektrą pieninei, kaip ir visam miesteliui, teikė Viekšnių malūnas, 1897 metais pastatytas<br />
P. Lengvenio ir šiandien dar tebestovintis kaip technikos paminklas. Teisybė, ta elektra, Ventos<br />
vandeniui vidurvasaryje nusekus, dažnai gesdavo, tuomet pieninėje įsivyraudavo neįprasta tyla,<br />
tėtis nervindavosi, pykdavo — pienas surūgs, ką tuomet reiks daryti? Po kiek laiko elektra vėl<br />
atsirasdavo, imdavo gausti visa pieninė ir darbas tęsdavosi vėl...<br />
Žiemą, kai imdavo spausti šaltis, vyrai su rogėmis išsiruošdavo į tikrą ekspediciją. Kaukši<br />
arklio pasaga į Ventos ledą. Vilkstinė stoja. Išsirita keletas vyrų iš rogių, pastuksena į ledą,<br />
pasiklauso, o kartais ima grąžtą ir gręžia. Jei grąžtas baigiasi, o vandens taip ir nėra, vadinasi,<br />
vieta tinkama. Ir kerta eketę, paskui su pjūklu ima pjauti ledą lyg cukraus gabalėlį, tik šie<br />
„ledinukai” apie kubinio metro dydžio. Išpjauna visą eilę, o paskui su kabliais ištraukia iš<br />
atsivėrusios garuojančio vandens properšos ir į roges, o pjūklai toliau žviegia. Saulė žaižaruoja,<br />
nutvieksdama glotnų paviršių visom vaivorykštės spalvom, o pažiūrėsi į ledo luitą giliau, tai ir<br />
burbuliukų pamatysi, tarsi kas ten upės dugne būtų sėdėjęs ir juos į ledą pūtęs, o štai kitoje<br />
vietoje užsimanęs pasislėpti, miglą užleidęs, kitame šone it krištolą ledą nudailinęs, kad spindėtų<br />
ir akintų spalvų spalvom... Ištisi ledo kalnai būdavo pakraunami į roges ir visa vilkstinė<br />
patraukdavo į pieninės kiemą, o ten, rytinėje pastato pusėje, tie ledo luitai tarsi majų piramidės<br />
būdavo sudedami vienas ant kito ir visas ledo rūmas užpilamas pjuvenomis, kad ir pačią<br />
karščiausią dieną šis šalčio bastionas atlaikytų, neištirptų. Ir neištirpdavo. Tiesa, buvo viena tokia<br />
diena, kai mano ir Elenos Kievišaitės tėvai išėjo į gastrolių atvykusio teatro spektaklį „Romeo ir<br />
Džiuljeta”, o mūsų, vaikų, nesivedė, nes spektaklis apie meilę ir todėl mums užgintas. Taigi,<br />
sėdim mudvi su Kievišų Eliute ant tų pjuvenų, kur ledai jau išimti, čia mes buvom išsikasusios<br />
laiptus, pasidariusios rūmų menes, sutupdę karalių ir karalienę su klevo lapų apykaklėmis ir<br />
svarstom, ką čia tiems „negeriems” tėvams padarius, kad mūsų į spektaklį nenusivedė? Ogi<br />
imkim ir nukaskim ledo kalną! Ir ėmėme kapstyti, kad net pjuvenų pūga pakilo. Laimė, buvo<br />
pavakarys ir ledui nedaug žalos padarėm. Grįžęs tėtė išvertė mane iš lovos, įdavė kastuvą ir abu<br />
ėmėme kasti. Kasėme kasėme, iki tamsą pakeitė ryškios vasaros žvaigždės... Tada suvokiau, jog<br />
griauti visada lengviau, nei tą, ką sugriovei atstatyti...<br />
238
Ir dar negaliu neprisiminti, kaip vakarais po darbo tėtė skubėdavo pas Maželį į Akmenės<br />
gatvę. Mes tuomet radijo dar neturėjome (tėtės kavalierautinį vokiečiai buvo per karą<br />
konfiskavę). Susėda abu vyrai, suglaudžia galvas ir klauso, per begalinį blerbimą (tuomet<br />
„Amerikos balso” stotį slopino specialiais radijo bangų trukdžiais) klausosi... Išgirdę žodį, kitą,<br />
dar pasitikslina ir vėl ausis ištempia... Tėtis grįždavo kažkaip ypatingai nusiteikęs:<br />
— Amerikonai žadėjo po mėnesio ateiti vaduoti mūsų...<br />
— Tikėk tu jais, — kaip kirviu nukirsdavo mama, — jau kiek metų žada vaduoti, o jų kaip<br />
nėr, taip nėr!<br />
Buvo pieninėje dar viena patalpa — buhalterija. Čia žmonės eidavo apačioje patrepsėdami<br />
kojomis, tarsi į bažnyčią, nes užlipę laiptais už atneštą pieno kibirėlį gaudavo skatiką, kitą.<br />
Kartais prireikdavo kokios pažymos, reikalų būdavo... Erdvioje patalpoje buhalterė Viliušienė,<br />
kasininkė Regina Petrikienė ir pieninės direktorius Babičenka sėdėjo už aukšto bordiūro,<br />
įmantriai ištekintais stipinais. Buhalterė nuolatos barškino skaitliukais, nors ant jos stalo pūpsojo<br />
aritmometras (to meto skaičiavimo mašina), bet ji, matyt, jo nemėgo. Kasininkė Petrikienė<br />
dalino pinigus, o ką veikė direktorius, mano vaikiškas protelis to paaiškinti nemokėjo, nes<br />
direktorius pieninėje beveik nesirodydavo, tik sėdėdavo prie savo stalo ir tiek, bet vienąsyk aš jo<br />
olimpinę ramybę sudrumsčiau ne juokais.<br />
Kartą mama mane išsiuntė pagrybauti, liepė toli neiti, tik pereiti lieptą, į kairę, link gegužinės<br />
aikštelės, miškelyje kazlėkų pažiūrėti. Už futbolo aikštės, kairėje, gili bombos išrausta smėlio<br />
duobė, o toliau — buvę tarybinių karių kapai. Buvę, nes prieš keletą metų karius iškasė, išvežė į<br />
Akmenę, ten bendrame karių kape palaidojo. Žmonės kalbėjo, kad baigiantis karui Viekšniuose<br />
buvę smarkūs mūšiai, rusai vokiečių iš miestelio niekaip negalėjo išvaryti. Pusę miestelio<br />
subombardavę kol pagaliau jį užėmė, o tada nugalėtojai iš to džiaugsmo kad pasigėrė — juodai.<br />
Tuo tarpu vokiečiai nuo stoties ėmė ir sugrįžo. Nugalėtojai, naktį be kelnių iš patalo išversti, ėmė<br />
blaškytis... Šnekama, kad tą naktį visi stoties kelio pakraščiai buvo rusų lavonais nukloti. Po to<br />
net dviems iš jų buvo suteikti Tarybų Sąjungos didvyrių vardai... Taigi, tų dienų atgarsių<br />
Viekšnių pušynėliuose dar ilgai galėjai aptikti. Pereinu aš nuo tų buvusių kapų į kitą pusę ir po<br />
viena pušele žiūriu, kažkas žvilga. Ėmiau rankom krapštyti, ogi ten tvarkingai sudėtos dailiai<br />
nušlifuotos žalzganos, labai panašios į gintarą plytelės. Gražumėlis! Aš jas į krepšį, į krepšį ir<br />
namo. Išgirdusi buhalterijoje tėtės balsą, praveriu duris ir kažkodėl, pribėgusi prie Babičenkos<br />
stalo, ištraukiu vieną plytelę. Direktorius buvo aukštas, stotingas, frontus perėjęs vyras, kad<br />
griebs iš manęs krepšį:<br />
— Visi lauk! Greitai!<br />
Išbėgam. Po kurio laiko pasirodo Babičenka:<br />
— Ar žinai, mieloji, ką tu parnešei? — klausia, — taigi čia tolas, galėjo sprogti bet kurią<br />
akimirką, visą pieninę į orą būtų išnešęs, laimė, kad dagčiai supuvę. Viską apžiūrėjau —<br />
nepavojinga. Ale mat tai tau, tie vaikai!..<br />
Dabar apie Liudviką ir jo žemaitišką būdą. Tuokart pieninėje buvo remontuojamas garo<br />
katilas. Liudvikas ir dar vienas augalotas vyras, berods, elektrikas, krapštėsi katilo viduje. Tėtis,<br />
kaip visada, kad ir kokie darbai pieninėje bebūtų, stovėjo greta. Mama mus pakvietė pietų. Mes<br />
nuėjome. Tik pradėjus valgyti, atlekia Liudvikas ir jo pirmieji žodžiai po septynerių metų tylos<br />
buvo:<br />
— Nelaimė!.. Nelaimė!<br />
Bėgam laiptais žemyn. Katile guli susmukęs vyriškis. Tėtė su Liudviku jį iškėlė, paguldė ant<br />
žemės, o man liepė bėgti daktaro. Lekiu kiek kojos neša, o čia pro šalį miestelio daktaras<br />
Andrius Petrašiūnas su visu daktaro lagaminėliu beeinąs. Pustekini bėgame prie katilinės. Pulsas<br />
dar buvo, bet po keletos minučių žmogus užgeso. Ir pakilo miestelyje kalbos. Liudvikas tokio<br />
uždaro būdo, gal jiedu tame katile susipyko, gal Liudvikas jį... Tėtė labai pergyveno, o išgirdęs<br />
tokias kalbas sakydavo „didžiausia nesąmonė!” Valdžios verdiktas buvo griežtas, juk kažką už<br />
tokį nelaimingą atsitikimą darbe reikėjo nubausti, ir nubaudė jį. Taip po septynių darbo metų,<br />
visų pagyrimų, krūvos garbės raštų, mums teko išsikraustyti iš Viekšnių pieninės į Puodininkų<br />
gatvelėje nebaigtą statyti namą, o Liudvikas nuo tada niekados nepraeidavo pro šalį netaręs tėtei<br />
žodžio ir nepaspaudęs rankos. Į mūsų butą atsikraustė pienininkas Mačionis iš Kauno. Vėliau, iki<br />
pieninės uždarymo, jai vadovavo Bronislovas Kavaliauskas.<br />
239
Tėtė pradėjo dirbti meistru Dabikinės pieninėje, po kiek laiko sugrįžo į Viekšnius, bet čia<br />
pieninės pajėgumai ėmė menkti, reikalas sukosi link uždarymo, tuomet tėtė, vos prašvitus,<br />
rytiniu autobusu pradėjo važinėti į Mažeikių pieninę, iš kurios ir išėjo į pensiją. Ir atgulė jis į<br />
Viekšnių žemę šalia mano mamos ir brolio.<br />
O kas viekšniškiam buvo pieninė, spręskite patys — viena kita kapeikėlė pokario našlei ar<br />
daugiavaikei šeimai, pragyvenimo šaltiniu čia dirbusiems darbuotojams ir pulkui pieno punktų<br />
vedėjų, viekšniškių pasižmonėjimo vieta ar kažkieno čia nugyventų pačių gražiausių,<br />
darbingiausių gyvenimo metų aidas, dalelytė spalvingos Viekšnių istorijos.<br />
240
7.3.1. KERAMIKA. PUODŲ IR KITŲ NEDIDELIŲ MOLIO DIRBINIŲ GAMYBA<br />
Strolis L. Lietuvos keramika: Apžvalga ir perspektyvos // Amatininkas. — Kaunas, 1937. —<br />
Saus. 15. — Nr. 1 (143). — P. 7—9.<br />
Strolis L. Viekšnių keramikus pasekė ir latviai // Amatininkas. — Kaunas, 1937. — Nr. 13/14<br />
(155/156). — P. 193—194. — P. 194: Viekšniškių puodininkų keramikos dirbinys —<br />
„bukietnikas”. — Pirmame žurnalo viršelio puslapyje nuotrauka ir tekstas: „Žymiausias<br />
Viekšniuose molinių puodų sukėjas St. Giedra”.<br />
Stonys J. Viekšniai mūsų keramikos lopšys: Ten reikalinga Keramikos Mokykla //<br />
Amatininkas. — Kaunas, 1937. — Nr. 13/14 (155/156). — P. 194—195. — P. 195: Nuotrauka:<br />
„Garsieji Viekšnių keramikai savo dirbinių sandėly. Iš kairės: A. Spingis ir T. Urvikis.”<br />
J. J. Jau pas lietuvius urmininkus gaunamos molio prekės // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 5. — Visas tekstas:<br />
Molinių indų gamyba jau nuo seniau Viekšniuose buvo išplitusi ir viskas buvo daroma<br />
paprastu būdu. Norėdami šioje šakoje pasiekti geresnius rezultatus, viekšniškiai pramonininkai<br />
T. Urvikis ir A. Spingis 1932 met. sausio mėn. 3 d. Viekšniuose įkuria palyginamai didelę<br />
molinių, indų ir keramikos dirbtuvę. Pradžioje buvo nusistatyta ir ilgą laiką laikytasi gaminti tik<br />
galimai geresnės rūšies indus. Bet jiems mažai pirkėjų atsiradus teko nuo to atsisakyti, nes kiti<br />
vietos puodininkai savo mažose primityviose dirbtuvėlėse pagamintus indus pardavinėja labai<br />
žemomis kainomis, o tas kaimui ir svarbiau už pačio dirbinio rūšį. Šiandien T. Urvikio ir<br />
A. Spingio d-vė prisitaikindama prie sąlygų daro indus kaimui pigesnius ir miestui brangesnius,<br />
suprantama ir aukštesnės rūšies.<br />
Šios dirbtuvės indai atitinka visus gerų molinių indų reikalavimus. Šie gaminiai paplinta po<br />
visą Lietuvą. Viena, kas šių dirbinių didesniam pasklidimui kliudo, tai brangus geležinkelio<br />
tarifas, kuris dažnai peršoka ir visų vežamų prekių kainą. Būtų labai gera, kad molinėms prekėms<br />
pervežti veiktų specijalus pigesnis tarifas. Čia nauda būtų dviguba. Palaikytume savo gamybą,<br />
ugdytume molio pramonę ir antra — palengva mes atprastume nuo užsienio panašios rūšies<br />
gaminių.<br />
Dirbtuvė gamina įvairių rūšių molinius indus virtuvėms, servyzus ir šiaip namų ūkio<br />
reikalams, vazas, pelenines bei kitus papuošalus bei praktiškus dirbinius, be to įvairių rūšių ir<br />
spalvų molinius koklius. Perkant urmu iš dirbtuvės duodama nuolaidos, pareikalavus<br />
prisiunčiami kainoraščiai. Mūsų įvairių vietų prekybininkams, kur molio prekės mažai yra<br />
vartojamos, būtų paranku ir naudinga su šiuo prekybos objektu susipažinti.<br />
Tuo reikalu galima kreiptis: T. Urvikio ir A. Spingio d-vė Viekšniai, telefonais: 10 ir 17 nr.<br />
Didesniems miestams bei platesniems rajonams duodamos atstovybės.<br />
Kenstavičius Ant[anas]. Viekšniai seniau ir dabar // Verslas: Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). —<br />
Liep. 16. — VI metai. — P. 2. — Tekste: „Galima tvirtinti, kad molio gaminių — indų gamyba<br />
Lietuvoje prasidėjo ir paplito tik iš Viekšnių. Tos rūšies dirbtuvių Viekšniuose priskaitoma 6.”<br />
Levitas J. Apie Viekšnius yra padavimas... // Verslas (Savaitinis lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30 (283—284). — VI<br />
metai. — P. 4. — Tekste:<br />
Savo išdirbiniais plačiai žinoma Urvikio ir Spingio molinių puodų dirbtuvė, įsteigta 1922 m.<br />
Viekšniuose. Dirbtuvę įsteigė ir iki 1931 m. laikė Teodoras Urvikis, 1932 m. grįžo iš Amerikos<br />
Antanas Spingis ir prisidėjo prie dirbtuvės lėšomis. Abiejų pramonininkų vedama, dirbtuvė<br />
plačiai išvystė savo veikimą. Jos gaminami indai ir keramikos dalykai žemės ūkio parodose gavo<br />
vieną II laipsnio ir dvi pirmo laipsnio premijas. Dirbtuvės gaminiai randa sau rinką visoje<br />
Lietuvoje, pradedant Suvalkija ir baigiant Klaipėdos kraštu.<br />
241
T. Urvikio ir A. Spingio molinių indų ir keramikos dirbtuvė. Viekšniai, Puodininkų g-vė<br />
4 ns. Telef. 10 ir 17. Dirbtuvėje gaminami: įvairūs ūkiški moliniai indai, keramikos dirbiniai:<br />
vazos, pelininės ir t. t., stogams čerpės, pečiams kokliai ir t. t. Kainos pigios. Pasirinkimas didelis<br />
// Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Simas Volontis. Viekšniai, Vytauto g-vė. Senas molinių indų platintojas // Verslas: Savaitinis<br />
lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—<br />
284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Didžiausia keramikos dirbtuvė Lietuvoje: [Viekšniuose] // Lietuvos aidas. — 1940. —<br />
Geg. 4. — Nr. 207. — P. 6. — Žinios aprašui: VVU MB.<br />
Čerbulėnas K. Lietuviškoji liaudies keramika // Istorija. — Vilnius: LTSR aukšt. m-lų<br />
mokslo darbai, 1965. — T. 7. — P. 141—160. — Tekste: 1961 m. Maskvoje parodoje dalyvavo<br />
keli liaudies keramikai. Taip pat ir viekšniškis Jokūbas Pakalniškis. — [Straipsnyje tekstas su<br />
klaidomis].<br />
Virmauskas K. Antroji Viekšnių jaunystė // Vienybė. — 1965. — Kovo 3. — Tekste:<br />
Puodininkų cecho viršininkas Vladas Žvirblis. Puodžiai siekia liaudies keramikų diplomų.<br />
Kurauskas M. Aukštas įvertinimas // Vienybė. — 1965. — Geg. 22. — Tekste: „Viekšnių<br />
keramikos cechas stojo rikiuotėn tik praėjusių metų pabaigoje, tačiau jo gaminius — ąsočius,<br />
puodynes, gėlių vazonėlius — gerai įvertino pirkėjai.” Cechas pavaldus Kauno dailiosios<br />
keramikos įmonei „Jiesia”. Vyr. meistras Vladas Žvirblis.<br />
Virpša K. Akys // Vienybė. — 1965. — Rugpj. 28. — Tekste: Viekšnių keramikos cecho<br />
vedėjas V. Žvirblis. Iš biografijos: Buvo komjaunuolis. Baltaraiščiai Antanas Spingys ir Jokūbas<br />
Pakalniškis. Ruošėsi V. Žvirblį sušaudyti. Kasė duobę kieme.<br />
Adomonis J. Dailioji keramika. — Vilnius, 1966. — P. 13. — Tekste: Šiuo metu geriausiai<br />
ištyrinėti ir naudojami dailiojoje keramikoje Sargėnų, Panevėžiuko, Pilviškių, Viekšnių ir Obelių<br />
moliai.<br />
Raudeliūnas J. Keramikos dirbinių paklausa didėja // Vienybė. — 1966. — Liep. 19. —<br />
Tekste: Viekšnių keramikos cechas.<br />
Voveris V. Keramikų darbo savaitė — 5 dienos // Vienybė. — 1967. — Vas. 4.<br />
Ercupas A. Pas Viekšnių meistrus // Vienybė. — 1967. — Lapkr. 4. — Tekste: Seniau<br />
Viekšniuose buvo 7 puodų dirbtuvės: Pauliko, Urvikio, Pakalniškio ir kt. Žiedėjai buvo<br />
Stanislovas ir Remigijus Mackevičiai, Jokūbas Pakalniškis, Aloyzas Šležas.<br />
Žilevičius R. Skamba puodas kaip varpas // Kultūros barai. — 1968. — Nr. 1 (37). — P. 43—<br />
44: Nuotrauka: Veronika Pakalniškienė su švilpiu. — Tekste: Keramikos cechas, puodininkai.<br />
Kavaliauskas A. Pas keramikus // Vienybė. — 1968. — Birž. 29. — Tekste: „Molis pradėtas<br />
gabenti iš Kauno. Vietinė žaliava turi daug kalkinių priemaišų.”<br />
Urbienė Amelija. Puodininkai Viekšniuose 1969 metais // Urbienė Amelija. Etnografiniai<br />
aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Puodų dirbtuvės: Gordono salėje ir Šij Michel („Šikio”) Vytauto gatvėje. Puodininkai:<br />
Mockus Romualdas, Mockus Stasys, Pakalniškis Jokūbas, Pukinskis Leonas, Šliažas Aloyzas<br />
242
(„Lizis”), Vilimas, Vilimienė. Glazūravimo meistrai: Giedraitė Juzė (dekoruotoja),<br />
Ramanauskaitė-Šliožienė, Skerstonaitė. Degikai: Balvočius, Ūdra, Vainauskienė.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai: 1969 ir 1972 metų aprašai //<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Žinias surinko 1969 m. ir 1972 m. Amelija Urbienė iš Viekšnių miestelio gyventojų:<br />
Alsaitės-Blažienės (apie 55 m. amž.), Erlickio Jono (g. 1896 m.), Erlickienės Pranės (apie 80 m.<br />
amž.), Lengvenio Vinco (gim. 1907 m.), Lengvenienės Stasės (g. 1915 m.), Praspaliauskio Juozo<br />
(g. 1904 m.), Praspaliauskienės Emilijos (g. 1910 m.), Švažaitės-Balsienės Emilijos (apie 70 m.<br />
amž.).” — Tekste:<br />
Amatininkai ir verslininkai<br />
Eil. Pavardė, vardas, pravardė, kt. Gyven. vieta Pradėjo dirbti, dirbo<br />
Puodininkai<br />
1 Gelžinis Juozas Stoties g. Po I pas. karo<br />
2 Hintendorfas Vytauto g. Prieš I pas. karą<br />
3 Jasiulis Po I pas. karo<br />
4 Lengvenis Vincas Vytauto g. Nuo 1935 m.<br />
5 Mockus (tėvas) Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
6 Mockus (sūnus) Po 1920 m.<br />
7 Mockus Stasys Po 1920 m.<br />
8 Mockus Romas Po 1920 m.<br />
9 Paulikas (tėvas ir sūnūs) Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
10 Spingys Kazys (vėliau Ukmergėje) Akmenės g. Nuo 1925 m.<br />
11 Ružė Akmenės g. Nuo I pas. karo<br />
12 Šliaudaris Prieš I pas. karą<br />
13 Šiaulys Antanas Prieš I pas. karą<br />
14 Urvikis Tadeušas Prieš I pas. karą<br />
15 Vilimas Albertas Po 1941 m.<br />
16 Žylė Mažeikių g. Prieš I pas. karą<br />
17 Šliažas Aloyzas Po 1925 m.<br />
18 Giedra Pranas (vėliau Merkinėje) Po 1920 m.<br />
19 Giedra Stanislovas (miręs)<br />
20 Vita<br />
Glazūros meistrai<br />
1 Lengvenis Vincas Vytauto g. Nuo 1935 m.<br />
2 Taurinskas Nuo 1930 m.<br />
3 Veisis Vincas Puodininkų g. Prieš I pas. karą<br />
Pečių degėjai<br />
1 Lengvenis Vincas 1935—1967 m.<br />
2 Strikauskis Nuo 1920 m.<br />
3 Turauskis Nuo 1930 m.<br />
Verslo įmonės<br />
Eil. Pavadinimas, savininkas, kt. Adresas<br />
Įkūrimo, veikimo<br />
laikas<br />
Puodų dirbtuvės<br />
1 Briko Jono Papilės g. Nuo 1935—1936 m.<br />
2 Hintendorfo Akmenės g. Nuo 1930 m.<br />
3 Iršo Gindės Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
4 Kristino Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
5 Pakalniškio Puodininkų g. Prieš I pas. karą<br />
243
Eil. Pavadinimas, savininkas, kt. Adresas<br />
Įkūrimo, veikimo<br />
laikas<br />
6 Pauliko Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
7 Ružės Akmenės g. Prieš I pas. karą<br />
8 Šij Michel („Šikio”) Vytauto g. Prieš I pas. karą<br />
9 Urvikio ir Spingio Puodininkų g. Nuo 1932 m.<br />
10 Volunčiaus Papilės g. Prieš I pas. karą<br />
Kudirka J. Puodų degimo krosnys Lietuvoje XIX a. pabaigoje — XX a. // LTSR MA darbai.<br />
Serija A. — Vilnius, 1969. — T. 2 (30). — P. 143—156. — Tekste:<br />
Aplink Viekšnius daugiau atraminės krosnys (vokiškosios, Keslerio, pypkinės, štenderinės).<br />
„XX a. pradžioje atramines krosnis naudojo Akmenės, Jurbarko, Kauno, Kidulių, Kunigiškių<br />
(Tauragės raj.), Šakių, Telšių, Tytuvėnų ir Viekšnių puodžiai. [...]. Platelių ir Viekšnių apyl.<br />
deglyčiomis buvo vadinamos krosnys puodams degti”.<br />
Kudirka J. Prekyba puodžių dirbiniais Lietuvoje XIX a. pabaigoje — XX a. // LTSR MA<br />
darbai. Serija A. — Vilnius, 1969. — T. 2 (30). — P. 157—165. — Tekste:<br />
Iki XX a. 2 dešimtmečio toliausiai plito Mažeikių, Šakių ir Viekšnių (Akmenės raj.) puodžių<br />
dirbiniai, o kiti puodžiai prekiavo 20-30 km. spinduliu. Šiaurės Lietuvos (Rokiškio raj., Viekšnių,<br />
Šeduvos (Radviliškio raj.) ir kt.) puodžių dirbiniais iki XX a. 3 dešimtm. buvo prekiaujama<br />
Latvijoje, o Viekšnių ir Estijoje. XX a. 3-4 dešimtmečiais Kuršėnų, Mažeikių ir Viekšnių<br />
puodžių dirbiniais buvo prekiaujama didesnėje Lietuvos dalyje. [...]. Viekšnių ir Kuršėnų<br />
puodžiai, norėdami surasti daugiau pirkėjų, derinosi prie įvairių Lietuvos etnografinių sričių:<br />
gamino Aukštaitijai, Užnemunei ir Žemaitijai būdingų formų indus. Todėl XX a. 3-4<br />
dešimtmečiais Kuršėnų, Mažeikių ir Viekšnių (ten buvo susitelkę apie 50 amatininkų) puodžių<br />
dirbiniai paplito didesnėje Lietuvos dalyje. [...]. Po II pasaulinio karo, trūkstant Latvijoje molinių<br />
indų, Viekšnių puodžiai savo dirbinius vežė į Aizputę, Kuldigą, Rygą, Saldų, Skrundą ir Vainodę.<br />
[...]. Išvados: [...]. 2. XIX a. pab.—XX a. 1-2 dešimtmečiais Šiaurės Lietuvos puodžių dirbiniais<br />
buvo prekiaujama ir Latvijoje. 3. Kuršėnų ir Viekšnių puodžiai, kad galėtų prekiauti Vidurio<br />
Lietuvoje ir Užnemunėje, darė šioms sritims būdingų formų indus. 4. XX a. 3-4 dešimtmečiais<br />
Kuršėnų, Mažeikių ir Viekšnių puodžių dirbiniai nukonkuravo vietinių puodžių dirbinius<br />
didesnėje Lietuvos dalyje.<br />
Kudirka J. Lietuvos puodžių dirbiniai XIX a. pabaigoje — XX a. // LTSR MA darbai.<br />
Serija A. — Vilnius, 1969. — T. 3 (31). — P. 75—90. — Tekste:<br />
Dvi nuotraukos. Nr. 12: žibintas (Viekšniai, Akmenės r.). Nr. 18: indelis tepalui (Viekšniai). P.<br />
76: Lietuvos TSR Istorijos-etnografijos muziejuje (toliau IEM) saugomi 8 bendradarbės M.<br />
Jankauskaitės 1959—1962 m. rašyti aprašai, kuriuose nurodoma XIX a. pab.—XX a.<br />
Kuršėnuose, Viekšniuose, Anykščių, Eišiškių, Ignalinos ir Švenčionių rajonuose vartotų indų<br />
pavadinimai ir formos. IEM, „Puodininkystė”, apl. 4, aprašai 1—8.<br />
Kudirka J. Lietuvos puodžių dirbinių puošyba XIX a. pabaigoje — XX a. // LTSR MA<br />
darbai. Serija A. — Vilnius, 1969. — T. 3 (31). — P. 91—106. — Tekste:<br />
Paprasčiausias tapymo būdas buvo pailgų dėmių užliejimas. XX a. pr. tokiu būdu indus puošė<br />
Dusetų, Sasnavos, Viekšnių ir Žiobiškio, o kiek vėliau Juodupės ir kt. puodžiai. [...]. Puošimas<br />
teptuku labiau populiarus buvo Užnemunėje. XX a. pr. juo indus puošdavo Alsėdžių, Biržų,<br />
Dusetų, Josvainių, Sasnavos, Šakių ir Viekšnių, o 3-4 dešimtmečiais — Akmenės, Bagotosios,<br />
Jašiūnų, Kupiškio ir kt. vietovių puodžiai.<br />
Šukauskas J. Merkinės juodžemių menas // Vienybė. — 1969. — Rugs. 18. — Tekste:<br />
Viekšniuose gimęs Pranas Giedra prieš karą persikėlė į Merkinę. Įpusėjęs septintą dešimtį,<br />
susidomėjo juodąja keramika.<br />
244
Šarkis Algimantas. Apie puodus... // Vienybė. — 1970. — Spal. 1. — Tekste: Kauno<br />
eksperimentinės dailiosios keramikos gamyklos „Jiesia” Viekšnių baras per mėnesį sunaudoja<br />
apie 20 tonų filtruoto molio, atgabenamo iš Kauno. Remigijus Mockevičius — visą gyvenimą<br />
žiedėjas. Žiedėjai Albertas Vilimas, Stasė Vilimienė.<br />
Urbienė Amelija. Kaip dirbamas molinis puodas: Teodoro Urvikio puodų dirbtuvė: 1972<br />
metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
T. Urvikis pirmiau turėjo nedidelę puodų dirbtuvę Puodininkų gatvėje. Kada vedė Bronę<br />
Spingaitę — su švogeriu Antanu Spingiu pasistatė didelę puodų dirbtuvę. Joje visą laiką dirbo 11<br />
puodų sukėjų. Vincas Veisis, T. Urvikio dėdė, buvo tos dirbtuvės „gaspadorius”. Puodų sukėjai:<br />
Šliažas Lizis (Aloyzas), Ružė, Jasiulis, Giedra Pranas (vėliau Merkinėje), Mockus (tėvas),<br />
Mockus (sūnus), Mockus Stasys, Mockus Romas, Vita, Urvikis Tadeušas, Giedra Stanislovas.<br />
Degėjai: Turauskas, Lengvenis Vincas (nuo 1935 m.). [...]. Molis buvo kasamas iš Strigūno<br />
žemės (Strigūniškėse). Strigūniškės buvo į Mažeikių pusę, palei Kalupio upelį.<br />
Kudirka J. Lietuvos puodžiai ir puodai. — Vilnius, 1973. — 116 p. — P. 11, 12, 14, 15, 17,<br />
18, 20, 34, 43, 47, 49, 58, 59, 98, 99. — Tekste:<br />
1875 m. Kauno gubernijoje iš 23 puodų dirbtuvių miestuose buvo 10, 1895 m. iš 64 žiedyklų<br />
— 17 miestuose. Svarbesnės amatininkų dirbtuvės telkėsi Kaune, Kuršėnuose ir Viekšniuose.<br />
XIX a. pabaigoje Kaune buvo devynios dirbtuvės, Kuršėnuose — šešios, o Viekšniuose — trys.<br />
IV mūsų šimtmečio dešimtmetyje Kaune dirbtuvių skaičius sumažėjo iki trijų, o Kuršėnuose ir<br />
Viekšniuose padidėjo iki aštuonių. [...]. XIX a. pab.—XX a. pradžioje dirbtuves kitame namo<br />
gale turėdavo dauguma Kuršėnų, Lyduvėnų, Radviliškio, Šakių, Tytuvėnų, Viekšnių puodžių.<br />
[...]. Mūsų šimtmečio pradžioje po du mokinius laikydavo kai kurie Kuršėnų ir Viekšnių<br />
puodžiai. Telšiuose mūsų šimtmečio pradžioje puodžiaus amato buvo išmokstama per ketverius<br />
metus, o Kuršėnuose, Vilniuje, Viekšniuose ir Žagarėje — per trejus. [...]. Viekšniuose mūsų<br />
šimtmečio pradžioje mokinys už mokslą mokėdavo 10 aukso rublių, o išmokęs amato, dar<br />
dirbdavo pusę metų veltui. [...]. Viekšniuose dirbtuvių savininkai, viliodami vienas nuo kito<br />
gerus žiedėjus, paslapčiomis jiems brangiau mokėdavo už darbą. [...]. Kuršėnų, Tytuvėnų ir<br />
Viekšnių puodžiai savo darbovietes keisdavo jau XIX a. pab.—XX a. pr. [...]. Keliaujančių<br />
puodžių paklausa padidėjo 3-4 mūsų amžiaus dešimtm. Kuršėnuose ir Viekšniuose puodžių<br />
ieškodavo dirbtuvių savininkai iš Kupiškio, Linkuvos, Pakirsnių (Lazdijų raj.) ir kitų vietų. [...].<br />
XX a. 4 dešimtm. Pakirsniuose (Lazdijų raj.), Skriaudžiuose ir Viekšniuose žiedėjams buvo<br />
pradėta mokėti už 100 vienetų išdegtų (arba 110 vnt. nedegtų) indų. [...]. XIX a. pab.—XX a.<br />
pradžioje vokiečių tautybės puodžiai dirbo [...], Kuršėnuose, [...], Viekšniuose. Žydai dirbo [...],<br />
Kuršėnuose, [...], Viekšniuose. Lietuviai dirbtuves turėjo Kuršėnuose, [...], Viekšniuose.<br />
Kuršėnuose, Linkuvoje, Telšiuose ir Viekšniuose lietuviai pas kitataučius dar dirbdavo ir kaip<br />
samdomi žiedėjai. [...]. Prieš I pasaulinį karą Kuršėnuose ir Viekšniuose moliui malti imta<br />
naudoti kubilines, anksčiau koklininkų tenaudotas, arklių sukamas mašinas. Vėliau kubilines<br />
mašinas po Lietuvą paskleidė besikeliantys iš vienos vietos į kitą Žemaitijos puodžiai. [...].<br />
XX a. pradžioje Akmenės, Šakių, Viekšnių, Zarasų apyl., o 3-5 dešimtm. ir visoje Lietuvoje indų<br />
vidui lyginti buvo naudojamos panašios į šaukštų galvas molinės plokštelės su skyle; puodžiai<br />
jas vadino bekeriais, Žemaitijoje dar kaušeliais, šukelėmis, varleliais. [...]. Kad oksidas gerai<br />
susitrintų, jį maldavo atšipusiomis girnomis. Mūsų šimtmečio antrame ketvirtyje Viekšniuose,<br />
Spingio ir Urvikio dirbtuvėje, glazūrą maldavo arkliais. [...]. Kuršėnuose ir Viekšniuose, kad<br />
glazūra lydantis nepūslytų, į ją pildavo baltojo molio. [...]. XIX a. pab.—XX a. pradžioje<br />
atramines krosnis turėjo Akmenės, Jurbarko, Kauno, Kidulių, Kunigiškių (Tauragės raj.),<br />
Kuršėnų, Šakių, Telšių, Tytuvėnų ir Viekšnių puodžiai. [...]. XIX a. pabaigoje atraminės krosnys<br />
buvo naudojamos kai kuriuose senuose puodininkystės centruose, todėl reikia manyti, jog<br />
Lietuvoje jų būta ir amžiaus viduryje. [...]. Kuršėnų ir Viekšnių puodžiai trikojukus žino nuo<br />
XX a. pradžios. Seniau viekšniškiai vietoje trikojukų į puodus dėdavo blotų gabalėlius.<br />
[Trikojukai — norint į didelį indą įdėti mažesnį. Blotai — 7x14 cm. molinės plokštelės<br />
subraižytu paviršiumi, kad neslidinėtų]. [...]. Kuršėnų ir Viekšnių puodžiai, norėdami surasti<br />
daugiau pirkėjų, derinosi prie įvairių Lietuvos etnografinių sričių: gamino aukštaičiams,<br />
245
suvalkiečiams ir žemaičiams būdingų formų indus. Todėl Kuršėnų, Mažeikių ir Viekšnių puodžių<br />
dirbiniai paplito didesnėje Lietuvos dalyje. Iš čia į tolimus Lietuvos taškus perpirkliai puodus<br />
išsiveždavo sunkvežimiais, traukiniais; pasitaikydavo, kad iš tokių tolimų vietų, kaip Kaunas,<br />
Prienai, pas Žemaitijos puodžius atvažiuodavo ir arkliais. [...]. Viekšnių puodžių dirbiniais buvo<br />
prekiaujama Darbėnuose, Gargžduose, Joniškyje, Jurbarke, Kalvarijoje, Kaune, Kėdainiuose,<br />
Klaipėdoje, Kretingoje, Kupiškyje, Linkuvoje, Marijampolėje, Mažeikiuose, Palangoje,<br />
Panevėžyje, Papilėje, Priekulėje, Prienuose, Salantuose, Sedoje, Skuode, Šilutėje, Švėkšnoje,<br />
Tauragėje, Telšiuose, Tirkšliuose, Tryškiuose, Varniuose, Vaškuose, Veiviržėnuose, Vilniuje,<br />
Žagarėje. [...]. Iki XX a. 2-ojo dešimtm. pabaigos, kol nebuvo muitų, Viekšnių produkcija buvo<br />
prekiaujama Latvijoje (Bauskėje, Liepojoje, Rygoje) ir net Estijoje. [...]. Po II pasaulinio karo,<br />
Latvijoje trūkstant molinių indų, Viekšnių puodžiai savo dirbinius vežė į Aizputę, Kuldigą,<br />
Saldų, Skrundą ir Vainuodę.<br />
Kauno keramikos gamyklos „Jiesia” Viekšnių cechas. — Ranka rašytas tekstas,<br />
iliustruotas nuotraukomis [Nr. 1277—1291]. — Teksto ir nuotraukų autoriai nežinomi, parašymo<br />
laikas nežinomas, tik galima spėti, kad 1973–1974 metais. — 2010-05-01 pateikė Antanas<br />
Sidabras. — Teksto santrauka:<br />
Po Antrojo pasaulinio karo Valentinas Kalinas subūrė išlikusius Viekšnių puodininkus į<br />
„Pergalės” artelę. Prieš 9 metus Viekšnių puodininkų dirbtuvė pavadinta Kauno dailiosios<br />
keramikos gamyklos „Jiesia” cechu. Viekšniuose žinomi žiedikai Šliautaris, Šiaulys, Žylė,<br />
Giedra, Stasys Mockus, Remigijus Mockevičius, Jokūbas Pakalniškis, Aloyzas Šliažas. Dar ir<br />
dabar dirba veteranai Remigijus Mockevičius, Jokūbas Pakalniškis, Aloyzas Šliažas.<br />
Apmokomas žiedikas Bartkus. Šiandien keramikos ceche dirba 26 darbuotojai. Keramikos<br />
cechui vadovauja Ona Miškinytė.<br />
Viekšnių keramikos cechas gamina įvairius puodus, ąsočius, vazonus gėlėms, vazonų<br />
padėklus. Šiais gaminiais aprūpinami ne tik respublikos gyventojai, bet ir Čekoslovakija.<br />
Veteranai užsiima ir menine keramika. Remigijaus Mockevičiaus, Stasio Mockaus, Jokūbo<br />
Pakalniškio dirbiniai ne kartą buvo eksponuojami parodose. Už dirbinius parodose Jokūbas<br />
Pakalniškis apdovanotas medaliu.<br />
Viekšnių keramikos cecho pirmojoje patalpoje gaminami neglazūruoti moliniai dirbiniai,<br />
antrojoje patalpoje moliniai dirbiniai dekoruojami, glazūruojami. Molis vežamas iš Kauno po 20<br />
tonų per mėnesį. Ceche molis dar išminkomas rankomis. Reikalingo dydžio molio gabalas<br />
dedamas ant staklių. Žiedikas išsuka puodą, jo dydį nustatydamas specialiu matuokliu. Išžiesti<br />
puodai ir kiti molio dirbiniai laikomi kol sukietėja. Tada apdailos darbai. Dekoruotojų Pikienės,<br />
Vilimienės rankos yra papuošusios ne vieną šimtą molio dirbinių. Po to molio dirbiniai apie<br />
savaitę džiovinami sausose patalpose. Dirbiniams išdžiūvus, darbo imasi degikai.<br />
Neglazūruojami dirbiniai degami 24 valandas 920 laipsnių temperatūroje. Glazūruojami dirbiniai<br />
degami du kartus. Pirmą kartą 18 valandų 840 laipsnių temperatūroje. Antrą kartą 24 valandas<br />
920 laipsnių temperatūroje.<br />
Paprastų puodų kainos priklauso nuo talpumo. Nuo 85 kapeikų iki 6 rublių. Žiedikai uždirba<br />
nuo 150 iki 200 rublių. Kiti darbuotojai nuo 100 iki 150 rublių.<br />
Bronislovas Kerys 2010-05-04: Yra rašyta, kad dirbtuvė kaip Viekšnių cechas pradėjo veikti<br />
1964 metų pabaigoje (Kurauskas M. Aukštas įvertinimas // Vienybė. — 1965. — Geg. 22. —<br />
Tekste: „Viekšnių keramikos cechas stojo rikiuotėn tik praėjusių metų pabaigoje...”). O šiame<br />
tekste rašoma: „Prieš 9 metus Viekšnių puodininkų dirbtuvė pavadinta Kauno keramikos<br />
gamyklos „Jiesia” cechu”, vadinasi, šis tekstas galėjo būti parašytas kažkada 1973–1974 metais.<br />
Gražina Biržietytė-Kriščiukaitienė 2010-05-14: Gancarnėje pradėjau dirbti 1964 spalio 19<br />
dieną. Tuomet Kauno dailiosios keramikos gamyklos „Jiesia” Viekšnių bare. Po trejeto mėnesių<br />
man buvo suteikta trečios kategorijos dekoruotojos kvalifikacija. Vadovavo Vladas Žvirblis.<br />
Žiedėjais dirbo Aloyzas Šležas, broliai Stasys ir Remigijus Mockevičiai, Jokūbas Pakalniškis,<br />
Voveris su sūnumi Albertu ir Leonas Pukinskis. Pastarasis mokėsi puodžiaus amato ir jam<br />
puikiai sekėsi. Negaliu pasakyti kokiais tai metais buvo, bet Leoną Pukinskį mes palaidojom ir<br />
ant jo varstoto pamerkėm gėlių... Tuo metu Viekšnių bare, kiek pamenu, dar dirbo Janina ir<br />
246
Juzefa Giedraitės, Zina Anužytė, Liuda Vasičeva, Stefanija Vainauskienė, Augustinas Gricius,<br />
Lengvenis.<br />
Viekšnių molis ypatingas, sakydavo senieji meistrai, šlynu vadinamas, labai tankus ir pats<br />
geriausias puodams žiesti. Jo Viekšnių apylinkėse buvo į valias, bet jis turėjo vieną bėdą — jame<br />
būdavo daug kalkakmenio akmenukų, todėl puodžiams tekdavo iki devinto prakaito jį minkyti<br />
kol išrinkdavo visus alei vieno kalkakmenukus. Jei nors vienas akmenukas likdavo, degimo<br />
krosnyje molinukas sprogdavo ir visas kruopštus puodžiaus darbas nueidavo perniek. Tuo metu<br />
‚,Jiesiai” priklausė ir Kuršėnų baras. Kuršėnų barui buvo nupirktos užsienietiškos mašinos<br />
moliui plauti. Jose būdavo išplaunami kalkakmeniai. Pailgi molio briketai, apdangstyti šlapiais<br />
audeklais, iš Kuršėnų būdavo atvežami į Viekšnius. Čia puodžiai briketus minkydavo, pildami<br />
vandenį tol, kol masė tapdavo tinkama žiesti. Nors ir kaip gerai dirbo mašinos, puodžiaus rankos<br />
vis tiek rasdavo vieną kitą nelemtą akmenėlį. Ir tai jų visų, kaip sakydavo puodžiai, neišlasysi...<br />
Juos pamatysi tik tuomet, kai iš krosnies iškelsi dirbinį. Toks užsilikęs ,,partizanas” imdavo ir<br />
susprogdindavo net patį gražiausią ąsotį...<br />
Iš tų laikų geriausiai prisimenu santūrų puodžių bendravimą. Čia keiksmažodžiui nebuvo<br />
vietos. Jei kuriam ir išsprūsdavo, kitas greitai subardavo: „Raminkis, juk šalia mergikės”. O tos<br />
mergikės tai Liuda Vasičeva ir aš. Arba štai minko molį Remigijus ir filosofiškai svarsto: „Kas<br />
dabar žino, gal tame molio gabalėlyje kokio nors žmogelio kauleliai sudūlėję”. Iš kito gancarnės<br />
kampo jam atsiliepia Jokūbas: „Je je, gal po kiek metų kokiame molyne ir per mūsų kaukoles<br />
varlės šokinės”. Ir stodavo tyla. Tik žiūrėk, Aloyzas strykt nuo savo varstoto ir užtūpė Stasio, mat<br />
tas neapdairiai paliko ant žiedimo rato nebaigtą puodynę, o tai jau negerai, nes puodžius, kas<br />
beatsitiktų negali mest darbo jo nepabaigęs. Grįžta Stasys. „Išsipirk”, — o tai reiškė ne vien<br />
butelį, galėdavai išsipirkti ir anekdotu ar įdomia istorija, kaip, pavyzdžiui, kokią šunybę esi<br />
iškrėtęs kad ir Smetonos laikais, kai Viekšnių puodžiai vilkstinėmis važiuodavo į jomarką, į<br />
kokius Telšius ar Panevėžį. Pavyzdžiui, kaip pakelėje visiems prie laužo užsnūdus, imdavai ir<br />
pakinkydavai kurio nors vežimo arklį atbulai. O tai būdavo ryte... Tų istorijų būdavo daug.<br />
„Palaukit kol pavenčiai žaliom ferankom užsidengs, tada tai prasidės tikrosios istorijos...” —<br />
pasakojimą nutraukdavo Jokūbas. Gancarnėje nutildavo balsai, tik dūgzdavo staklės ir ant<br />
varstotų kildavo puodynės, ąsočiai...<br />
Viekšnių puodžiai ypatinga kasta. Jei jau tapai puodžiumi, žemės niekada nebearsi. Ir ne<br />
todėl, kad tingėtum — rankos neleis. Jos kitokios nei viso svieto, nes molis jas ne tik išbalina,<br />
bet taip nugraužia, jog bematant, jei imsies kito darbo, pūslėmis nueis. Jie buvo kitokie, nes<br />
troško įminti grožio paslaptį, amžinai ieškojo formos tobulumo. Jie buvo šelmiški ir filosofai, jie<br />
be galo mylėjo savo amatą, jautėsi reikalingi kiekvienoje troboje...<br />
Iš to meto prisimenu, kaip į Viekšnius atvyko „Tiesos” laikraščio redaktorius Zimanas su visa<br />
delegacija, vaikščiojo po barą, kažko klausinėjo ir mus su Liuda liepė nufotografuoti. Po kiek<br />
laiko Levino daryta nuotrauka atsidūrė „Tiesos” pirmajame puslapyje. Su prierašu, kad štai dvi<br />
abiturientės atėjo dirbti į gamybą... Keistas buvo jausmas matyti savo atvaizdą tokiame to meto<br />
garsiame leidinyje. Po to Liuda ištekėjo ir išvažiavo gyventi į Nikolajevą, o aš 1966 metų rugsėjo<br />
1dieną įstojau mokytis į Vilniaus universitetą, tuomet ir baigėsi mano darbas gancarnėje.<br />
Kai 1999 metais rengiau straipsnį žurnalui „Mokslas ir <strong>technika</strong>” apie A. Griškevičiaus<br />
muziejų, labai nustebau, jog muziejuje nėra net menkiausios užuominos apie Viekšnių puodžius.<br />
Tuomet, grįžusi į Vilnių, suradau savo kažkada darytą Aloyzo Šležo nuotrauką, ją padidinusi,<br />
atidaviau A. Gedvilui, jis žadėjo pakabinti muziejuje.<br />
Zina Anužytė-Pakalniškienė 2010-05-15: Aš 1965 metais ar ne gegužės mėnesį pradėjau<br />
dirbti. Čia dirbtuvės kur buvo, Smirnovas Vladas namą dabar yra pasistatęs. Vytauto gatvėje, to<br />
gyvenamojo namo [2010 metais Nr. 55], kieme, keramika irgi buvo. Toje pusėje kur pieninė.<br />
Dabar kažkur toje vietoje yra baldų dirbtuvės. Ten buvo cechas ir čia buvo cechas. Ten ilgiau<br />
kažkaip dirbo tas cechas. Buvo didelės dirbtuvės, sandėlys, tokia klėtis didelė. Aš ten irgi<br />
dirbdavau, eidavau dekoruoti. Ir kai jau išvežimui tas mašinas reikėdavo pakrauti, tai irgi<br />
prašydavo. Kai aš pakraudavau, mažai sudužusių būdavo. Nešdavo mane ant rankų — įkeldavo.<br />
Ir ten tame ceche, toj Vytauto gatvėj, dirbo daugiausiai Šliažas Aloyzas, paskui Vilimas su<br />
Vilimiene atėjo dirbti. Dar Voveris buvo pradėjęs dirbti. Ten ir pečius buvo, ten irgi degdavo. Ir<br />
čia degdavo. Aš čia daugiau sukinėdavaus. Kai aš dirbau, čia pečių degdavo Balvočius<br />
247
Klemensas, Vainauskienė Stefanija. Ir Pukinskas Leonas irgi buvo pradėjęs dirbti. Jie buvo<br />
degikai, degdavo. O čia va, kaip ta salė buvo, Pakalniškis Jokūbas, Mockevičius Remigijus,<br />
Mockevičius Stasys... Turauskas Jonas seniau buvo, bet kai aš atėjau, jo kaip ir nebebuvo. Ten<br />
vienos staklės būdavo kaip ir laisvos. Paskui ten buvo staklės šablonavimui. Molio pridrebi<br />
formas ir spausdavo. Vazonus darydavom, padėkliukus darydavom įvairių formų. Tai aš prie tų<br />
staklių buvau išmokusi. Sandėlininkė buvo Gricienė Elena. Milašienė Stasė dirbo darbininke.<br />
Šliožienė. O ten aname ceche tie patys degikai. Jie vaikščiodavo. Čia išdegdavo, paskui kaip jau<br />
ten, eidavo į tą cechą. Kraudavo, degdavo. Vienu momentu čia buvo toks dailininkas Vytautas,<br />
tai visokias skulptūras, vazas darė. Kai aš atėjau, tai dar Biržietytė Gražina buvo, o Vasičevos<br />
Liudos nebuvo. Pakalniškis, Mockai darydavo ir servizus, ir pagal užsakymus, ir parodose<br />
dalyvaudavo. Ir Šliažas. Jis tai dirbs dirbs ir sumislins ką nors. Pukinskas Leonas dar vedėjavo<br />
kažkada. Gal iš Pukinsko Miškinytė ir perėmė. Kai jis susirgo. Miškinytė Onutė, kai baigė tuos<br />
mokslus, tai ji čia buvo atėjusi, vedėjavo. Su Onute dirbau dar šiek tiek. Bet aš atėjau dirbt prie<br />
Žvirblio Vlado.<br />
Viekšniuose Pakalniškis Jonas irgi buvo puodžius. Šitame ceche nedirbo. Išvažiavo į Latviją.<br />
Jis ten Latvijoje dirbo. Buvo savo dirbtuves pasidaręs. Ten Latvijoje jis ir mirė. O Pakalniškis<br />
Jokūbas gyveno Puodininkų gatvėje, į pietų pusę nuo Vytauto gatvės ir Puodininkų gatvės<br />
kryžkelės, ten jo žemė, namas. Jo dirbtuvė prie pat Puodininkų gatvės [Nuotrauka Nr. 1079].<br />
Ercupas A. Sklinda garsas apie puodžius // Vienybė. — 1974. — Geg. 18. — Tekste:<br />
Keramikos cechas: Žiedėjai Antanas Barkus, Aleksandras Paulikas, Aloyzas Šliožas, Stasė<br />
Vilimienė. Degikai Klemas Balvočius, Stasys Kremeris. Dekoruotoja Zofija Pikienė, poliruotojos<br />
Stasė Milašienė, Rozalija Šliožienė. Antri metai viekšniškių gaminiai siunčiami į Čekoslovakiją.<br />
Blinovas G. Molio sakmės: [Viekšniškė keramikė Valerija Pakalniškienė (gimusi 1915 m.),<br />
jos darytos švilpynės] // Vienybė. — 1974. — Geg. 28. — Nr. 61 (2548). — [Sutrumpintas<br />
vertimas straipsnio, išspausdinto žurnale: „Дошкольное воспитание”. — 1974. — Nr. 5. —<br />
P. 90—92]. — Tekste: Minimas ir Antanas Urvikis.<br />
Nauji keramikos gaminiai // Vienybė. — 1974. — Liep. 18. — Tekste: Didelę paklausą turi<br />
ąsočiai, ūkiniai indai, palminiai vazonai, kaktusinės. Čekoslovakai pamėgo įvairaus dydžio<br />
ąsotėlius, dubenėlius. Gražius ąsočius gamina meistras Aloyzas Šliažas, dubenius cepelinams —<br />
Stasė Vilimienė.<br />
Rozga Leopoldas. Na ir kas, kad uzbonas molinis... // Vienybė. — 1978. — Gruod. 2:<br />
Nuotrauka: Vazoną palmei žiedžia veteranas Jokūbas Pakalniškis. — Tekste: „Viekšniuose<br />
žymus keramikas L. Strolis dar 1932 metais pirmuosius kursus liaudies menininkams surengė”.<br />
Viekšnių ceche dirba 25 žmonės. „Patalpas — seną, tamsų, sukrypusį medinį pastatą — tik<br />
sąlyginai galima vadinti cechu.” Žiedėjai J. Pakalniškis, A. Kyzikas, A. Bartkus, A. Ridikas.<br />
Degikai K. Balvočius, S. Vainauskienė, S. Kemeris.<br />
Švažienė Birutė. Renginiai Viekšniuose // Vienybė. — 1981. — Gruod. 15. — Tekste:<br />
Pirmoji Viekšniuose puodžių artelė „Pergalė”. Jos vadovas keramikas Valerijonas Kalina.<br />
Jonikienė Roma. Molio metas: Žmonės ir likimai // Vienybė. — 1991. — Rugs. 7. — Visas<br />
tekstas:<br />
Esti nuostabių derinių, kai gamta žemės lopinėlį apdovanoja upėmis, miškais, kalvomis ir<br />
kalniukais. O likimas ten apgyvendina puikius žmones. Jie kartu ir po vieną šimtmečiais garsina<br />
gimtinę. Viekšniai tas kraštas... A. Griškevičiaus muziejaus priemenėje apžiūrėjęs prieškario<br />
gimnazistų molinius lipdinius, suvoki, jog kultūrinis ir dvasinis auklėjimas turėjo suleisti šaknis.<br />
Tiesa, tik vienas kitas pasiekė mokslo ar meno aukštumas, bet vertingo amato, ko gero,<br />
kiekvienoje viekšniškių šeimoje mokėta. Kas audė, kas batsiuviavo, kas krosnis mūrijo. O tų<br />
puodžių, puodžių — visuose turguose puodynėm ir dubenėliais ratus „nutūpę” būdavo. Ir paties<br />
puodžiaus, jau aštuoniasdešimtmečio, tvirtų rankų, augaloto žmogaus Leono Voverio atmintyje<br />
— visa krašto istorija. Meilė profesijai: moliui, medžiui, sunkiam darbui, kai puodynė<br />
248
devyniolika valandų „kepa”. Molis, krosnelė ir meistro rankos duoną uždirbo visai Voverių<br />
šeimai. Su pertraukomis, žinoma, nes amatininkai ne prie visų valdžių reikalingi buvo —<br />
mokesčiais, kooperatyvais juos spaudė. Viską, apie ką porą valandų, karštą vasaros dieną, susėdę<br />
ant vėsių prieangio laiptų, apšnekėjome su Leonu Voveriu, norėčiau atpasakoti. Pateikti kaip<br />
gyvenimo istoriją amatininko, mylėjusio savo verslą visa širdim. Daug kartų pradėjusio puodus<br />
žiesti, nutraukusio pusiau nudirbtą darbą ir išvykusio kitur laimės ieškoti, karo blaškomo,<br />
pokario vejamo. Bet niekada nenusivylusio puodžiaus profesija ir iki pat žilos senatvės tikėjusio<br />
taisykle — dirbti reikia tik gerai, kad iš ąsočio meistrą pažintų. Iš penketo išaugintų vaikų trys<br />
sūnūs Romas, Albertas ir Algis moka puodus, dubenis, ąsočius žiesti. Ir žiedžia. Kiekvienas savo<br />
kiemo pašiūrėje krosnį pasimūrijęs. Senasis Voveris dirbtuvėlės nebeturi, tad sūnui pataria,<br />
tikriausiai dar šiek tiek ir vadovauja. Galvokit kaip norit, penkiasdešimties metų darbas duoda<br />
teisę mokyti, būti išklausytam.<br />
Leonas Voveris — iš pat šaknų viekšniškis, kraštietę vedė. Jaunamartės tėvas puodžius buvo,<br />
dirbtuvėlę turėjo. Kaip dvidešimt ketverių sulaukęs, sėdo prie žiedimo staklių, kaip pajautė molio<br />
galią, taip iki šiol.<br />
— Atmink, kad prieš karą Viekšniuose kokie aštuoni amatininkai puodininkyste vertėsi. O<br />
žydai puikūs meistrai buvo, dirbti spaudė, tinginių nelaikė, — kaip iš rašto pasakoja man senukas.<br />
— Mes, mažesnių dirbtuvėlių savininkai, turėjome „markę” išlaikyti.<br />
Konkurencija... Bet darbo ir duonos visiems užteko. Puodininkystė — dūžtantis, slystantis,<br />
trapus amatas. Molį iš pusantro metro gylio išsikasi, minkai, indą formuoji. Jis negali būti storas<br />
— „neiškeps”, „žalią” paliksi — viskas išbėgs. Įsivaizduoti negalėjau, kaip tuos puodus „kepa”.<br />
Ogi sudeda krosnin, užmūrija angą. Temperatūra pakyla iki tūkstančio. Profesinės nuojautos<br />
reikia, tikriausiai dar kažko daugiau, kad išgriovęs mūrą ištrauktum tvirtą, lygų, nesuaižėjusiu<br />
vidumi ąsotį. Tokius, molinukus L. Voveris žiedė iki karo. Tarybų valdžia išblaškė amatininkus.<br />
Vokiečių okupacijos laikais trejetą metų vėl teko molį jausti. Po karo visaip buvo: puodų<br />
prireikė, dirbti leido, gamyklų atsirado — meistrus mokesčiais apdėjo. Visoj Lietuvoj, ir<br />
Viekšniuose taip pat, amatai apmirė, nyko, tarytum išsigimė. Viešai rodytis, kad dirbi, negalėjai,<br />
o teisybę sakant, Viekšniuose ir dirbti nebebuvo kam. Žydus amatininkus iššaudė, savi iššaudė,<br />
lietuvius... Vienus išvežė, kitus išvaikė.<br />
— Prisimenu, trėmė vieną senuką puodžių. Veda jį — mane pamatė, sako: sudie, Voveri, išveža,<br />
už puodus..., — pasakotojas apveda ranka ratą, tarsi tą kelią į nebūtį nurodydamas.<br />
Gyvenimas milijoną kartų sudėtingesnis, daugiau spalvų, išgyventų niuansų, negu nupasakoti<br />
gali. Ir mes besikalbėdami suvokėme, jog ne taip paprasta žodžiais išsakyti jausmus, įvertinti<br />
visą, kas per aštuoniasdešimt metų nutiko. Dar sunkiau po ilgo laiko įsitikinti, kad galėjai kitaip<br />
gyventi, daugiau nudirbti. Kai prisimeni... Dirbo L. Voveris Palangoje. Suvažiuodavo skulptorių,<br />
visokio rango menininkų. Jie parodoms po vieną autorinį eksponatą ruošdavo. Apie molio<br />
išdeginimą maža supratimo turėjo. Atneša Lenino biustą išdeginti, meistras sako — per storas<br />
sluoksnis, nieko nebus. Dėk ir viskas! Ištraukė — suaižėjęs visas. Kiek visokių vadų „galvų”<br />
Voverio krosnyje pleškėjo — ir į parodas, ir į šiukšlyną keliavo. Tokios tos amatininko ilgo<br />
gyvenimo nuotrupos. Iš jų susilipdo esmė, kaip pats L. Voveris ją įvertino: „visą gyvenimą ne<br />
politikos, o puodų ir šeimos žiūrėjau”.<br />
Šitą puodžiaus amatą sūnūs perėmė — galėtume sakyti, laimingai nugyventas gyvenimas, jei<br />
tęsinį vaikuose palikai. O kiek pamirštų, išgirtų meistrų ir jų verslų?<br />
Nedidukas Viekšnių kraštas istorija apipintas, nagingų žmonių apgyventas. Kiek per visą Lietuvą<br />
tokių žmonių ir istorijų! Šiandien jos vėl įdomios — molio metas sugrįžta.<br />
Bubnys J. Jasiukevičius V. Dailioji keramika Lietuvoje. — Vilnius, 1992. — 196 p. —<br />
Tekste: Minimas „Jiesios” cechas Viekšniuose.<br />
Kerys Bronius. Viekšnių puodininkai // Vienybė. — 1993. — Birž. 19. — Visas tekstas:<br />
Mane, gal ir kitus viekšniškius, užgauna neseniai bibliotekų gauta J. Bubnio ir<br />
V. Jasiukevičiaus knyga „Dailioji keramika Lietuvoje”. Manau, kad tai ne visos Lietuvos, o tik<br />
Kauno „Jiesios” gamyklos keramikos istorija, nes Viekšnių keramikai čia beveik neminimi.<br />
Paminėtas „Jiesios” Viekšnių cechas, kurį įkūrus, manau, Viekšnių keramikai kaip tik buvo<br />
249
sumenkinti, neteko savarankiškumo, nebegalėjo panaudoti savo fantazijos, meistriškumo, virto<br />
kitų valios vykdytojais, o dabar pasirodė, kad ir jų nuopelnai atiteko „Jiesiai”. Išblėso ir pusę<br />
šimtmečio žinota Viekšnių puodininkų garbė. Skaudu dabar skaityti pagyras vien Kauno<br />
„Jiesiai”. Viltį kelia tik nugirstos žinios, kad Viekšnių keramikai vėl aktyvėja.<br />
Nebereikėtų viekšniškiams toliau savęs menkinti. Vien apie šio šimtmečio Viekšnių<br />
keramikus, puodininkus galėtų būti parašyta vertinga knyga. Tik ją rašyti turėtų kiekvienas ką<br />
nors atsimenantis, turintis senų nuotraukų, dokumentų. Šiuo metu žinias pradeda rinkti Viekšnių<br />
biblioteka.<br />
Didesnėse bibliotekose jau galima rasti senesnių leidinių, kuriuose minimi ir Viekšnių<br />
keramikai. Žurnalo „Amatininkas” 1937 m. Nr. 13-14 L. Strolis rašė: „Techniškuoju išpildymu,<br />
meniniu formos ir dekoravimo pajautimu Žemaičių keramika yra viena iš pirmaujančių...<br />
Žymiausias visos Žemaitijos molio pramonės centras yra Viekšniai. Iš Viekšnių išeina geriausi<br />
Lietuvoje molio pramonės amatininkai ir geresnieji gaminiai... Žemaičiai turi moliui jautrią<br />
meno pajautimą: puošia ne vien tik dekoratyvinius, bet ir grynai praktiškus indus... Gražios<br />
Ventos pakrantės Viekšniuose teikia neišsemiamą plastiško molio šaltinį; todėl ir molio pramonė<br />
bujoja, teikia žmonėms vilties ir energijos. Viekšnių molis tinka molio pramonei (indams<br />
gaminti) beveik be jokio didesnio parengimo... Viekšnių keramikos pramonės pažangumo<br />
akstinu šiuo metu yra T. Urvikio ir A. Spingio dirbtuvė. Žmonės nenuilstamos energijos ir<br />
darbštumo savo sugebėjimais priverčia ir kitas dirbtuves tobulinti gamybą ir pasekti jų<br />
pavyzdžiu”. Šie L. Strolio, didžiausio tuo metu keramikos specialisto, baigusio keramikos<br />
studijas Paryžiaus nacionalinėje taikomosios dailės mokykloje, žodžiai turėtų kiek pakirbinti<br />
Viekšnių keramikų savigarbą.<br />
J. Kudirka moksliniame darbe „Prekyba puodžių dirbiniais Lietuvoje devyniolikto amžiaus<br />
pabaigoje—dvidešimtame amžiuje” 1969 m. rašė: „Iki dvidešimto amžiaus antro dešimtmečio<br />
toliausiai plito Mažeikių, Šakių ir Viekšnių puodžių dirbiniai, o kiti puodžiai prekiavo tik 20—30<br />
km spinduliu. Šiaurės Lietuvos (Rokiškio raj., Viekšnių, Šeduvos ir kt.) puodžių dirbiniais iki<br />
dvidešimto amžiaus trečio dešimtmečio buvo prekiaujama Latvijoje, o Viekšnių ir Estijoje.<br />
Dvidešimto amžiaus trečią ir ketvirtą dešimtmečiais Kuršėnų, Mažeikių ir Viekšnių puodžių<br />
dirbiniais buvo prekiaujama didesnėje Lietuvos dalyje... Viekšnių Ir Kuršėnų puodžiai, norėdami<br />
surasti daugiau pirkėjų, derinosi prie įvairių Lietuvos etnografinių sričių: gamino Aukštaitijai,<br />
Užnemunei ir Žemaitijai būdingų formų indus... Po antrojo pasaulinio karo, trūkstant Latvijoje<br />
molinių indų, Viekšnių puodžiai savo dirbinius vežė į Aizpute, Rygą, Saldų, Skrundą ir<br />
Vainuodę”. J. Kudirkos išvada „Dvidešimto amžiaus trečią ir ketvirtą dešimtmečiais Kuršėnų,<br />
Mažeikių ir Viekšnių puodžių dirbiniai nukonkuravo vietinių puodžių dirbinius didesnėje<br />
Lietuvos dalyje”.<br />
Knygoje „Lietuvos puodžiai ir puodai” 1973 m. J. Kudirka rašė, kad „į tolimus Lietuvos<br />
taškus perpirkliai puodus išvežiodavo sunkvežimiais, traukiniais; pasitaikydavo, kad iš tokių<br />
tolimų vietų, kaip Kaunas, Prienai, pas Žemaitijos puodžius atvažiuodavo ir arkliais”. J. Kudirka<br />
išvardina miestus, kuriuose buvo prekiaujama Viekšnių puodžių dirbiniais. Iš daugelio galima<br />
paminėti Jurbarką, Kauną, Klaipėdą, Kupiškį, Marijampolę, Panevėžį, Prienus, Vilnių.<br />
Nors minėtuose leidiniuose, vardinant miestus pagal abėcėlę, Viekšniai vis pabaigoje, pagal<br />
gaminių kiekį ir paplitimą Viekšniai galbūt turėtų būti pirmoje vietoje, tačiau dabar tai sunku<br />
nustatyti, nes Viekšnių keramikai gaminiuose neįspausdavo savo ženklo, antspaudo. Albumuose,<br />
knygose prie daugybės keramikos dirbinių nuotraukų rašoma, kad autorius ar keramikas<br />
nežinomas. Tarp aprašomų, muziejuose laikomų keramikos dirbinių tikrai yra sukurtų<br />
Viekšniuose, bet jau niekas nebepasakys, nebeįrodys. Bent dabar viekšniškiai geresnius savo<br />
gaminius turėtų žymėti.<br />
Kerys Bronius. Viekšniai — keramikos lopšys // Vienybė. — 1993. — Birž. 23: ir dvi<br />
nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
Ne visi viekšniškiai skaitė žurnalo „Amatininkas” 1937 m. 13-14 numerį tais laikais, ir mažai<br />
kam pavyko jį perskaityti vėliau, o jis viekšniškiams vertingas. Jau viršelyje didžiulė puodą<br />
sukančio [St.] Giedros nuotrauka su parašu „Žymiausias Viekšniuose molinių puodų sukėjas<br />
[St.] Giedra”. Pirmame puslapyje L. Strolio straipsnis „Viekšnių keramikus pasekė ir latviai”,<br />
250
kurio ištraukas jau citavau. „Kaip plačiai žinomi senoviški gražūs Biržų apylinkių ąsočiai, taip<br />
lygiai gražūs Viekšnių gėlėms merkti indai, švilpukai, bliūdeliai ir lanksčių formų ąsotėliai.<br />
Seniau visose Lietuvos bažnyčiose gėles merkdavo ir merkia į Viekšnių darbo gėlėms indus,<br />
„bukietnikais” vadinamus. „Bukietnikai” yra viena iš dekoratyvinių indų rūšių, kur formos<br />
įvairumas yra toks didelis, kad beveik nesikartoja: galima surinkti tūkstančius tos rūšies skirtingų<br />
egzempliorių” — rašė L. Strolis. Čia pat vieno „bukietniko” nuotrauka. Kitame puslapyje<br />
nuotrauka su parašu „Garsieji Viekšnių keramikai savo dirbinių sandėly: A. Spingis ir<br />
T. Urvikis”. Toliau J. Stonio straipsnis „Viekšniai mūsų keramikos lopšys. Ten reikalinga<br />
keramikos mokykla”, kurį kiek sutrumpintą siūlau čia perskaityti:<br />
„Manau, neklysiu pasakydamas, kad Viekšniai yra mūsų šalies, nors ir primityvios dar<br />
keramikos lopšys. Jau senokai prieš Didįjį karą Viekšniai buvo garsūs kaipo gerų puodžių<br />
centras, iš kurio savo išdirbinius siuntė į kitas Žemaitijos vietas, o smulkūs prekybininkaitarpininkai<br />
su puodais, ąsočiais, moliniais dubenimis, vazonais ir kitais molio išdirbiniais<br />
pasiekdavo Aukštaitiją ir net Suvalkiją.<br />
Kils kam gal klausimas: kodėl vien tik Viekšniai išgarsėjo ir plačiau reiškėsi keramikos šakos<br />
srityje? Tenka aiškinti, kad keramikai vystytis, plėstis yra palankiausios, pačios gamtos suteiktos<br />
sąlygos. Viekšnių apylinkėse randama geriausias molis — žaliava, kuri ir leidžia koncentruotis<br />
mūsų puodžiams ir apylinkės gyventojus aprūpinti pigiu, praktišku indu. Sakau tik indu!<br />
Tenka pažymėti, kad Viekšnių miestelis nors ir yra mūsų keramikos pirmasis pionierius, bet<br />
kol kas šį darbą kultivuojančius žmones ir pačias dirbtuves negalime vertinti pasiekusius visiškos<br />
tobulybės. Viekšnių puodžius galima pavadinti liaudies menininkais, lyg ir tuos senus mūsų<br />
dievdirbius, po kaimus keliaujančius medžio meisterius, kurie savo amatu užsidirba pragyvenimą<br />
ir dalinai patenkina masių užsakymus — pigiai ir gerai padirbti kasdieninei apyvartai reikalingus<br />
indus, neišeinant iš puodžiaus vardo ribų.<br />
Kiek teko surinkti žinių, Viekšniuose pirmieji puodžiaus amatu pradėjo verstis iš Rusijos<br />
atsikraustę, žmonių vadinami vokietukai ir iš Rygos latviai. Juos čia traukė gera darbui žaliava,<br />
vietoje nebuvimas savų amatininkų ir viliojantis uždarbis.<br />
Pirmieji atkeliavę ir nebuvo geri puodžiaus amato specialistai. Tai buvo Rusijos meisterių<br />
gizeliai, savo krašte negaudami darbo ieškojo savarankiško užsiėmimo, sąlygų ir jas radę<br />
neapleido „derlingo” lauko.<br />
Jie čia greit pasidarė specialistai. Vietos pasamdytus darbininkus pramokė puodžiaus darbo ir<br />
švilpaudami krovė gražų pelną. Vėliau vienas kitas prie puodų išdirbimo dirbąs darbininkas ir<br />
pradėjo savarankiškai steigti dirbtuves, dar ir dabar vadinamas „gancarnes”. Darbas sekėsi,<br />
didelių kapitalų nereikėjo. Buvo priėję prie to, kad puodininkystės dirbtuves kūrė kitataučiai,<br />
vietos viekšniškiai ir net kaimai.<br />
Faktas, kad tokiose sąlygose ėjo konkurencija: kiekviena dirbtuvė norėjo pigiau ir greičiau<br />
patenkinti gyventojų užsakymus ir nė kiek negalvojo apie savo darbo vertę, pranašumą, kokybę.<br />
Puodžiams ir dirbtuvėms nebuvo laiko galvoti apie keramikos statomus reikalavimus. Pirkėjai ir<br />
daug nesuko galvos, svarbiau visa ko buvo, kad nupirktas indas turėtų dugną ir jį galėtų naudoti<br />
kasdieniniame gyvenime. Tokia tad padėtis buvo prieš Didįjį karą ir dalinai po karo. Daiktas<br />
buvo primityvus, greitai atliktas ir pigus. Gal kiek į Viekšnių puodžių darbą įnešė įvairumo ir<br />
davė progos pagalvoti apie kiek kitokį puodžiaus darbo atlikimą 1923 m. į Viekšnių<br />
progimnaziją atkeltas mokytojauti menininkas-keramikas P. Brazdžius. Šis tiek vietos<br />
progimnazijos mokinių tarpe, tiek puodžiams paskleidė žinių ir parodė „paslapčių” apie<br />
keramikos uždavinius. Šiai šakai išpopuliarinti daug padėjo ir rengiamos mokinių keramikos<br />
darbų parodėlės. Čia žmonės pamatė, kad iš to paties molio, kurį vartoja puodžiai, galima<br />
stebuklingai gražių daiktų padaryti. Plati visuomenė susižavėjo nauja šaka ir vertino pirmuosius<br />
keramikoje parodytus žingsnius. Žinoma, šie reiškiniai negalėjo nepaveikti Viekšnių puodžių<br />
profesionalų. Jie pradėjo įdomautis, studijuoti, bandyti savo lengvai sukamus puodus, daiktelius<br />
dirbti pamėgdžiodami progimnazijos mokinius. Jie į savo darbus pradėjo įdėti ir grožio motyvų.<br />
Pirkėjai ir pradėjo reikalauti, kad puodas ne vien tik būtų puodu, bet kad jis turėtų grožio.<br />
Žinoma, puodžiams ir dirbtuvėms reikėjo taikytis prie pirkėjų reikalavimų ir savo išdirbinių vertę<br />
kelti.<br />
251
Dirbo kaip kas išgalvojo. Pagaliau puodžiams į pagalbą atėjo Žemės Ūkio Rūmai, surengdami<br />
Viekšniuose vietos puodžiams keramikos kursus, kuriuos vedė menininkas L. Strolis. Kursų<br />
pasisekimas buvo didelis ir laiko sąlygose buvo suteikta daug žinių. Šie konkursai [kursai] vietos<br />
puodžiams buvo lyg ir koks savo amato universitetas. Po šių kursų puodžių amatas lyg ir pakilo<br />
viena klase aukščiau.<br />
Žiūrint dabar į Viekšnių puodžius tenka pasakyti, kad darbo našumui plėstis pirmas ledas yra<br />
pralaužtas. Vedamos dirbtuvės pasiekė šiokių tokių tobulumų, bet ar čia galima laikyti siekto<br />
tikslo užbaiga? Manau, kad ne! Čia tik buvo pažengta poras žingsnių, kad greičiau palikti ilgai<br />
vyravusią primityvią padėtį... Džiugu, kad Švietimo ministerija šiomis dienomis nutarė<br />
Viekšniuose įsteigti Keramikos mokyklą. Vietos ir apylinkių gyventojai sako, kad tik čia<br />
keramikos mokslas turėtų tinkamiausias sąlygas plėstis. Tuo Žemaitijai bus suteikta didelės<br />
naudos” — taip rašė J. Stonys 1937 metais. Šį jo straipsnį šiandien reikėtų vertinti kritiškai. Kaip<br />
dabar Vilnius ir Kaunas laikomi „visa Lietuva”, taip anuo metu provincijos keramikai buvo<br />
laikomi „primityvais”. Žodis „primityvus” gana dažnas to meto straipsniuose apie keramiką.<br />
A. Rūkštelė 1929 m. knygoje „Lietuvių tautodailė” bandė įteigti, kad keramikos meno Lietuvoje<br />
iš viso nėra. Tas pats L. Strolis „Amatininko” 1937 m. Nr. 1 straipsnyje „Lietuvos keramika”<br />
rašė: „Indų dirbtuvių savininkai arba kiti dirbtuvių vedėjai yra be išimties savo specialybės<br />
bemoksliai... Dirba labai primityviais įrankiais ir labai blogose darbo ir higienos sąlygose”. Ir<br />
skaitant J. Stonio straipsnį atrodo, kad iki P. Brazdžiaus ir L. Strolio atvykimo į Viekšnius čia<br />
buvo tik „ilgai vyravusi primityvi padėtis”. Ar tikrai taip?<br />
Skaržinskas Česlovas. Juodosios keramikos meistrai // Diena. — 1994. — Liep. 20. —<br />
Nr. 13. — Tekste:<br />
Seni merkiniškiai gerai atmena Stasį Urvikį — pirmąjį miestelio puodžių. Tą užsispyrusį<br />
žemaitį, kuris dar prieš karą, 1930 metais, atkeliavo į Merkinę. Įdomiai susiklostė liaudies talento<br />
Stasio Urvikio likimas. Į Dzūkiją jis atkeliavo iš Viekšnių. Meistras išvaikščiojo Lietuvą,<br />
ieškodamas geriausio molio. Tokį molį jis atrado tik Merkinės apylinkėje. Dabartinėje Kauno<br />
gatvėje jis įkūrė dirbtuvę. Savo ruožtu Stasys Urvikis į Merkinę atsikvietė kitus žemaičius: Praną<br />
Giedrą, Stasį Mašalą. Jie tapo senojo meistro mokiniais. Vėliau prie jų prisijungė ir Juozas<br />
Miliauskas.<br />
Merkinės V. Krėvės vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas Juozas Kaupinis pažinojo<br />
visus keturis juodosios keramikos pradininkus. Buvo jie savotiško būdo. Iš pradžių Stasys<br />
Urvikis gerai sutarė su savo mokiniais. Vėliau jie kažko susipyko. Kiekvienas ėmė dirbti atskirai.<br />
Žodžiu, kaip būdinga menininkams. Tai, be abejo, nėra svarbiausia.<br />
Svarbiausia, jog jie paliko Lietuvai daug savo darbų, kurių dalis šiandien eksponuojama<br />
Merkinės kraštotyros muziejuje. Tai Lietuvos pasididžiavimas. Bet Merkinės juodosios<br />
keramikos darbais labiausiai domisi užsieniečiai. Lanko muziejų ekskursijos ir pavieniai svečiai.<br />
Juodosios keramikos meistrų gyvenimą gaubia daug iki šiolei nežinomų detalių. Vargu ar<br />
pavyks viską atskleisti. Senieji meistrai jau aštuntajame šio amžiaus dešimtmetyje pasimirė.<br />
Džiugina tai, jog juodosios keramikos tradicijos Merkinėje tęsiamos. Neseniai savo darbais<br />
garsėjo jaunas keramikas iš Musteikos Stasys Averka. Šiandien prie Merkinės, Pelekiškių kaime,<br />
kuria Teresė Jankauskaitė. Svirnelyje, kuriame įkurtos dirbtuvės, gimsta saviti, turintys sąsajų su<br />
senųjų merkiniškių kūryba, menininkės darbai. Teresė Jankauskaitė, sakė mokytojas Juozas<br />
Kaupinis, irgi iš Žemaitijos.<br />
Iš tiesų unikalus atvejis. Senojoje Dzūkijos sostinėje kūrė ir kuria daugiausia žemaičiai.<br />
Galima sakyti, žemaičiai juodąja keramika išgarsino Merkinę. Nors čia, Merkinėje, jų žemaičiais<br />
niekas ir nevadina.<br />
Brikas Algimantas. Prie nesisukančio žiestuvo // Šiaulių kraštas. — 1994. — Spal. 4. —<br />
Visas tekstas:<br />
Viekšniuose, Voverių sodybos kieme — keli be glazūros spindesio, molio šviežumu<br />
žvilgantys vazonai. Šeimininkas praveria duris buvusio garažo, kuriame žiedžiama, čia pat — ir<br />
krosnis puodžiaus gaminiams degti. Tik neregėti, kad šioje patalpėlėje dabar būtų intensyviau<br />
dirbama.<br />
252
Mielai apie puodžių reikalus kalbasi pas sūnų atėjęs Leonas Voveris. Jis 1936-aisiais šio<br />
amato pasimokė iš savo uošvio, pas jį ir darbavosi. Tačiau užslinkus sovietų okupacijai, mažos<br />
dirbtuvėlės buvo uždarinėjamos, teko pereiti į stambesnę, veikusią „prie promkombinato”.<br />
Pasikeitus okupacijos spalvoms ir vokiečiams likvidavus valstybines įmones, L. Voveris įsigijo<br />
patentą ir triūsė savo dirbtuvėlėje, tik, deja, neilgai. O kai ėmė grėsti Sibiro toliai — leidosi<br />
Latvijon.<br />
Ir grįžus į Lietuvą viliojo tas pats darbas. Nuvyko į vieną, kitą miestą, kad ten įkurtų<br />
dirbtuves, tačiau šiek tiek padirbėjus, tapdavo aišku, kad ir čia duonelė menka. Latvijoje,<br />
Skrundoje pradėjus jau atrodė, kad bus galima uždirbti geriau, tačiau netrukus nustatė atlygį<br />
pagal kategorijas, ir jau tapo nesvarbu, kiek darbuosies. O juk nužiestą puodą, ąsotį ar vazą<br />
degimo krosnyje net ir naktį, anot senojo Voverio, kaip mažą vaiką reikia prižiūrėti, - kaip<br />
išsiteksi tose griežtai nustatytose darbo valandose. Ir Viekšniuose, kuriant „Jiesios” dailiosios<br />
keramikos gamyklos filialą, buvo taip pat — iš pradžių dar šiaip taip, o paskui valdžia pabijojo,<br />
kad žmonės daugiau uždirbs. „Ūkininkų nebėra — tai ir puodų nebereikia”, — daro išvadą<br />
senasis, tartum viena fraze bandydamas apibendrinti ir visą sovietų valdymo laiką, ir šiandieną.<br />
Jis dar ateina pas Albertą, savo sūnų, kad bent kiek pasidarbuotų, bet kad tie 84-eri pragyventieji<br />
metai vis primena save, po to darbo, žiūrėk, jau kelias dienas vos bepaeina. Ir sūnus, ir marti kiek<br />
besakytų, kad tik kokią valandą per dieną jis dirbtų savo malonumui, bet neprisakysi, nes po tiek<br />
metų darbo kaip čia dabar ilgam nuleisi rankas.<br />
Albertas Voveris sakosi paskutinį kartą gal prieš mėnesį ėmęsis molio. Ne, ne iš tingumo taip,<br />
ir pinigas labai praverstų šiuose namuose. Tiesiog neapsimoka imtis šio verslo. „Kartais žmonės<br />
sako, kad brangu, — į pokalbį įsiterpia Alberto žmona, — bet juk puodas pats nepareina, reikia<br />
molį parvežti, glazūra brangi, ir elektra kainuoja, puodą išdžiovinti — malkos...” O kai jau yra ką<br />
parduoti — vėl: mokėk už automašiną nuvežti turgun, ten — savas mokestis. Tad pelnas toks,<br />
kad neverta esą ir vargti. Tiesa, traukia molis, taip traukia, kad žinai, jog ir pabėdojęs mintyse vėl<br />
eisi dirbtuvėlėn, vėl liesi jį, maišysi — ir iš po pirštų gims ąsočiai, puodai, tik, deja, nesi tikras,<br />
ar jų kam prireiks.<br />
Paskutinis miestelio puodžius / Puslapį parengė Regina Ališauskaitė. Algimanto Tirliko<br />
nuotraukos // Lietuvos aidas. — 1995. — Birž. 20. — P. 17: ir nuotrauka: „Voverių šeima stato<br />
laivelį. Dešinėje — puodžius Romualdas Voveris”. — Tekste: Romualdas Voveris, brolis<br />
Albertas Voveris, jo žentas Albertas Sidabras.<br />
Viekšniai nuo seno garsėja puodžiais. Apylinkėse gausu riebaus molio, iš kurio net neplauto<br />
galima nužiesti puikių indų, vazų ir kitų buities daiktų. Molis ir nagingos rankos maitino<br />
amatininkų kartas. O dabar apylinkėse ir pačiame miestelyje likęs vienintelis šiuo amatu<br />
besiverčiantis žmogus — 58 metų Romualdas Voveris. Su šeima gyvena Aušros gatvėje,<br />
mūriniame name. Ten pat ir jo dirbtuvėlė, įrengta ūkiniame pastate. Didžiąją patalpos dalį užima<br />
degimo krosnis, prie lango — žiedimo staklės, palei sienas — lentynos su puodžiaus dirbiniais.<br />
Romualdas Voveris sakosi esąs paskutinis miestelio puodžius. Rudenį ketina uždaryti dirbtuvę<br />
ir patraukti ieškoti kitokio darbo. Taip jau padarė kiti amatininkai, nes valdžia su mokesčių<br />
politika privedė juos prie bankroto. Romualdas Voveris amatą paveldėjo iš savo tėvo, šis — iš<br />
senelio. Iš kartos į kartą buvo perduodamos molio ir ugnies paslaptys, susiformavęs darbo stilius.<br />
Jų žiesti puodai kerėjo šeimininkes ir gaspadorius garsiausiose Joninių mugėse, amatų šventėse.<br />
Voveris liūdnai prasitaria, kad net molio uzbonų mažai kas beįperka — toks brangymetis užėjo,<br />
žmogaus darbas paliko nieko vertas. „Antai stoviu turguje šalia vadinamojo verslininko,<br />
užtrauktukus pardavinėjančio, — pasakoja puodžius. — Mano degta lėkštė 90 centų ar litą<br />
kainuoja, o jis skundžiasi, jog biznis menkas, už parduotą užtrauktuką 80 centų pelno lieka”.<br />
Jie abu su žmona užaugino aštuonetą vaikų. Sūnus ir dukra gyvena kartu, o kiti jau<br />
savarankiški. Žmona gauna daugiavaikės motinos pensiją, jiedu turi 9 arus žemės, laiko kiaulę,<br />
vištų. „Pragyvename”, — sako abu. Tai ir laiko Voverį prie molio. Amatininkas vis dar tikisi, kad<br />
laikai pagerės, ir jis iš savo rankų darbo galės pasistatyti elektrinę krosnį, įsirengti šiuolaikišką<br />
dirbtuvę, išmokyti amato sūnų ir žentą, perduoti jiems kaip palikimą tai, ką perprato per savo<br />
gyvenimą. Jaunesnysis brolis Albertas gyvena kitame miestelio krašte, Vinkšnų gatvėje. Taip pat<br />
puodžius, įsikūręs savo mūriniame name. „Nebežiedžiu jau, — sako 54 metų Albertas, —<br />
253
pamečiau savo biznį. Uždėjo nepakeliamus mokesčius, nėra iš ko mokėti. Molį iš apleisto<br />
karjero parsivežu pats, o mokesčių inspekcija reikalauja, kad būtų išpirkimo kvitas. Iš ko molį<br />
pirkti, jeigu niekas nepardavinėja, o paventėje jo pilna... „Sodrai” kas mėnesį reikia mokesčius<br />
mokėti. O už ką — aš jau darbo stažą seniai užsidirbęs turiu, be to, sužeistas darbe buvau,<br />
invalidumą iki amžiaus galo turiu. Gąsdina — atvažiuosim, nutversim, bausim. Sakau jiems:<br />
Važiuokite — nerasit, nedirbsiu”. Užgauta žmogaus širdis, kad valdžia iš amatininko atima<br />
amatą. „Puodžius buvo mano tėvas, senelis, jo giminė, — skaičiuoja antrasis Voveris. — Ir žentą<br />
Sidabrą išmokiau. Anūkai per maži dar prie molio. Matyt, jau nebereikia mūsų niekam”.<br />
Argi nebereikia jau Lietuvai molio puodynių, žalsva glazūra dengtų, gelsvais brūkšneliais<br />
margintų, žmogaus rankų šilumos sušildytų? Abu puodžiai viliasi, jog žmonės nuo užsienio<br />
plastmasinių niekučių greitai nusigręš, ir kraštas vėl pradės vertinti šimtmečius mėgta keramiką.<br />
Matevičiūtė G. Kad Viekšniai vėl skambėtų varpais // Žemaičių saulutė. — 1995. — Spal. 21.<br />
— Nr. 42 (48): ir nuotraukos. — Tekste: Puodininkas Leonas Voveris, jo sūnus (paskutinis<br />
Viekšnių puodininkas) Romualdas Voveris. Puodų gamyba Viekšniuose. Senoje nuotraukoje:<br />
„Mikelis Šei — mažųjų dirbtuvių Viekšniuose savininkas su darbininkais. Kairėje — Remigijus<br />
Mockevičius. Šalia — jo darytas ąsotis”.<br />
Perminas Edvardas. Atsiminimai. — 1999. — Rugpj. 15. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
Vienas žydas buvo Šikis. Puodus dirbdavo. Iš mūsų molį pirkdavo. Vytauto gatvėj, aname<br />
gale gyveno, namas tebėra ano. Dar Iršas žydelis buvo, prie Raudonskardžio gyveno, puodus<br />
dirbo. Imdavo molį mūsų žemėje, iš tos vietos, kur dabar tvenkinio užtvanka. Imdavo ir iš tos<br />
vietos prie Kalupio upelio, bet mažai. Iš čia daugiau imdavo. Čia buvo duobės didžiausios<br />
iškastos. Ir mes patys kasdavom. Mama gaudavo už vieną sieksninę duobę 50 litų. Du metrai į<br />
vieną, du metrai į kitą pusę. Kiek nori gilumo, tiek kask. Bet greit užgriūdavo, pradėdavo vanduo<br />
bėgt. Įkasdavo kokius 5 metrus. Pasidarydavo laiptus. Vieni met ant laiptų, kiti met aukštyn.<br />
Mėlynas gražus molis buvo, išlynas. Ir Balvočienės pusėj buvo. Balvočienė irgi pardavinėjo.<br />
Venckaus žemėj irgi. Daug daug čia iškasė.<br />
Kerys Bronius. Gyvenimas nuožmių permainų metais: Laikas ir likimai: [Edvardo ir<br />
Jadvygos Perminų, gyvenančių Čekų kaime, pasakojimai] // Vienybė. — 1999. — Rugs. 30;<br />
Spal. 7, 12: iliustruota viena autoriaus fotografuota ir viena autoriaus kopijuota nuotrauka. —<br />
Tekste:<br />
Vienas žydas buvo Šikis. Puodus dirbdavo. Iš mūsų molį pirkdavo. Vytauto gatvėj, aname<br />
gale, gyveno, namas jo tebėra. Dar Iršas, žydelis, buvo, prie Raudonskardžio gyveno, irgi puodus<br />
dirbo. Imdavo molį mūsų žemėje, iš tos vietos, kur dabar užtvanka. Imdavo ir Viekšniuose, iš<br />
vietos prie Kalupio upelio, bet mažai. O pas mus buvo duobės didžiausios iškastos. Ir mes patys<br />
kasdavom. Mama gaudavo už vieną sieksninę duobę 50 litų. Du metrai į vieną, du metrai į kitą<br />
pusę. Kiek nori gilumo, tiek kask. Bet greit užgriūdavo, pradėdavo vanduo bėgti. Įkasdavo gilyn<br />
kokius 5 metrus. Pasidarydavo laiptus. Vieni meta ant laiptų, kiti — aukštyn. Mėlynas, gražus<br />
molis buvo, išlynas. Ir Balvočienės pusėj buvo. Balvočienė irgi pardavinėjo. Venckaus žemėje<br />
irgi. Daug molio čia iškasė.<br />
Jonikienė Roma. Švilpynių meistrė garbės ir pripažinimo nesivaikė // Vienybė. — 2000. —<br />
Rugpj. 17: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Ji neįvertino užsitarnautos garbės. Nepasinaudojo pripažinimo subrandintais vaisiais,<br />
neišpuiko, nieko sau nepareikalavo. Labai abejoju, ar vaikams ir anūkams leido žinoti, kaip buvo<br />
pagerbta. Kiti — Čikagoje, Rusijoje, Lietuvos meno pasaulio žmonės apie ją žinojo daugiau, nei<br />
mes. Viekšniškė iš pačių šaknų Valerija Pakalniškienė — dešimtmečius lipdė molines švilpynes,<br />
kurios iškeliavo į nesuskaičiuojamą daugybę miestų ir šalių. Švilpynininkei šiandien 85-eri,<br />
šviesios atminties, žvali, smulki močiutė, gyvenanti su būriu artimiausių žmonių, ir dabar<br />
abejinga šlovei. Paklausta — prisimena, kad ją pagerbė, kad amerikonai iš jos mokėsi. Tačiau<br />
visa tai lyg tarp kitko. Tiesiog buvo toks gyvenimas „iki karo”, paskui „prie ruso” ir dabar...<br />
254
Su kokiu smalsumu mūsų kalbos klausėsi proanūkės Brigita ir Meda! Nukabino nuo sienos<br />
prosenelių vestuvių nuotrauką. Išnaršė ir apžiūrėjo švilpynių dėžutę, tą menką dalį kūrybos,<br />
likusios Valerijai Pakalniškienei. Pasižadėjo išsaugoti „savo babytės” švilpynes. Nes kažkodėl<br />
laikas ir pačius gražiausius dalykus pradangina užmarštin. Juk Valerijos vyras buvo žinomas<br />
puodžius, o tų vazų, gražių puodynių ne taip jau daug liko. Viena kita...<br />
Puodžius buvo ir Valerijos tėvas Antanas Urvikis. Iš „biednumo” amato išmoko, — sakė jo<br />
duktė. Viekšniuose guli puikaus, mėlynuoju vadinamo molio klodai. Puodininkystė šiame krašte<br />
— amatų amatas. Kelios giminių kartos tuo užsiėmė. Valerijos tėvo giminės vyrai, netgi moterys,<br />
buvo puodžiai. Jie išsibarstė po visą Lietuvą, vedė žemaites, dzūkes. Ir kur tik neįleido šaknų —<br />
užsiėmė puodininkyste. Verslas sekėsi. Darbo užteko ir Urvikio šeimynai. Valerija tėvui į<br />
pagalbą atėjo nuo dvylikos metų. Visus darbus mokėjo, tik prie „varstoto” nedirbo, nes reikėjo<br />
įgūdžių ir jėgos. Gerą galvą mokslui turėjo, bet išleisti didesnių mokslų tėvai negalėjo. Baigė<br />
keturias klases. Valerija, kad krosnis būtų pripildyta, tarp molinių indų, ąsočių pridėliodavo<br />
švilpynių. Išdegtas jas pati pardavinėdavo turguose. Svarbiausia, kad visos tos švilpynės švilpė<br />
labai aiškiai ir švariai. Tėvas išmokė taip nulipdyti ir skylutes padaryti, kad oras vienu gūsiu iš<br />
švilpynės išeitų. Šią techniką močiutė taikė visą laiką.<br />
Ir ištekėjo Valerija už puodžiaus. Buvo profesionali pagalbininkė. Jos švilpynės jau buvo<br />
pagarsėjusios. Meno draugijos, Rumšiškių muziejus prašydavo kūrinių parodoms. Kviesdavosi<br />
Valeriją į seminarus, pas ją pačią atvažiuodavo svečių iš Rusijos. Tos didžiulės šalies žurnalai<br />
rašė apie viekšniškę Valeriją Pakalniškienę, vadino jos meną — mažuoju molio stebuklu. Kartais<br />
paskui savo kūrinius keliavo ir pati švilpynininkė. „Tie švilpukai man pagelbėjo pasaulio<br />
pamatyti”, — sakė močiutė. Pažįstami Valerijai sakė, kad Palangos kurorto parodų salone ilgai<br />
kabojo plakatas su Valerijos atvaizdu, kviečiantis pasigrožėti švilpynėmis. „Žinau, kad apie mane<br />
rašė knygoje „Auksinės rankos”. Tada neatėjo į galvą tos knygos paprašyti. Dabar įdomu būtų”,<br />
— be jokios garbėtroškos užsiminė močiutė. Viskas, kas liko iš dešimtmečių triūso, — maža<br />
dėžutė su nesikartojančių formų švilpynėmis. Dabar jau nieko nebenulipdytų. Ir pirštuose jėgos<br />
nebėra, ir akys nebemato taip, kaip reikėtų, sakė Valerija Pakalniškienė. Nei duktė, nei anūkai,<br />
proanūkiai moliu nesusiviliojo. Su Valerija išnyko puodžiaus amatas gausioje giminėje. Viekšniai<br />
iš tikro garsus žmonėmis kraštas. Šį kraštą garsino ir švilpynių meistrė Valerija Pakalniškienė. —<br />
Autorės nuotraukoje: Valerija Pakalniškienė su proanūkėmis, o jos rankose laiko švilpynes.<br />
Sučylienė Janina. Puodininkystė — nykstantis amatas? // Būdas žemaičių. — 2000. — Spal.<br />
24: ir nuotraukos. — Tekste: Viekšnių krašto puodininkai. Jaunosios kartos — Romualdas<br />
Voveris, Antanas Bartkus, Albertas Sidabras.<br />
Eidimtienė Marija. Jo rankoms paklūsta ir metalas, bet molis — mieliausias: Mažeikių<br />
krašto žmonės: [Albertas Sidabras] // Būdas žemaičių. — 2001. — Gruod. 5: iliustruota. — Visas<br />
tekstas:<br />
Už pažintį su Albertu SIDABRU turiu būti dėkinga Viekšnių muziejaus darbuotojai Nijolei<br />
Baltutytei-Urnienei. Tai jos laiškas pakvietė mane į kelionę pas auksarankį meistrą į Viekšnius.<br />
Aplankiau Albertą jo namuose po darbo dienos. Save jis vadina tikru viekšniškiu, bet gimęs<br />
yra Karagandoje. Tas įrašas jo dokumentuose turėjo įtakos, kai norėjo stoti į M. K. Čiurlionio<br />
meno mokyklą. Tarybiniais metais į tremtinius buvo žiūrima įtartinai. Pabaigęs Viekšnių vidurinę<br />
mokyklą, daugiau mokslo neberagavo, bet mėgino save įvairiuose versluose — keramikos jį<br />
pamokė senieji Viekšnių puodžiai: Šliažas, Voveris, Bartkus. Iki šiol molis jam yra pati<br />
mėgstamiausia medžiaga. Tebeturi pagalbinėse patalpose degimo krosnį, neišmeta iš galvos<br />
minties, kad kada nors vėl žies vazas.<br />
Draugystė su medžiu prasidėjo gana seniai, tik gaila, kad nedaug darbų išliko meistro<br />
namuose — daug išdovanota, parduota. Gamina pagal užsakymą, nes taip prisiduria prie<br />
atlyginimo. Medžio apdirbimas jo tiesioginis darbas ir Ventos regioninio parko administracijoje.<br />
Jo rankomis pagaminti suvenyrai su parko simbolika dovanojami svečiams iš Lietuvos ir kitų<br />
šalių. Jų nebesurinksi į parodą, gal todėl tokios ir nebuvo. Pats Albertas apie personalinę parodą<br />
ir nesvajoja, nes sako, kad tokiam pasirodymui reikia atsakingai rengtis, o dabar jis kuria tik<br />
atliekamu nuo pagrindinio darbo laiku.<br />
255
Ankstesniais metais visą dešimtmetį darbavosi Plungės „Minijoje” drožėju. Gerai prisimena,<br />
kad ten dirbant kūrybai nebuvo duota daug laisvės — drožė serijinius gaminius. Retkarčiais<br />
pasiūlydavo originalių dirbinių, iš kurių keletas buvo patvirtinti gamybai.<br />
Albertas yra išmėginęs savo ranką ir kalant akmenį bei metalą. Kaip pats sako, tai jam pagal<br />
jėgas. Tik vėl sustabdo medžiagos ir įrangos brangumas. Dabar, kai šeimyna jau užauginta,<br />
meistras tikisi vis dėlto grįžti prie keramikos. Jo paskaičiavimais, pradėti darbą su moliu jam<br />
reikia turėti apie 10 tūkstančių litų. Vietinis molis darbui netinka, nes jį reikia perdirbti, o ir buvę<br />
molio karjerai seniai neeksploatuojami ir sunykę. Žaliavą reikės pirkti, o ji nepigi.<br />
Kaip bebūtų, meniška Alberto siela linksta prie grožio, o darbščios jo rankos tikrai nepailsta.<br />
Palinkėkime jam kūrybinio įkvėpimo ir tikėkime, kad ateis diena ir jo darbus išvysime parodoje<br />
Mažeikiuose.<br />
Sėkmės!<br />
Plastinina Bernarda. Garsiuosius Viekšnių puodžius beprimena tik Puodininkų gatvė: Iš<br />
ciklo „Senieji Viekšniai” // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2003. — Vas. 27. — Nr. 8.<br />
— [Santarvė. — 2003. — Vas. 27. — Nr. 24 (8520)]. — Tekste:<br />
Gyvena Viekšniuose, Puodininkų gatvelėje, nedidukė, smulkutė moterytė — Eleonora<br />
Pranaitienė. Jos sodri žemaitiška šnekta įsiminė iš Lietuvos televizijos laidos „Mūsų miesteliai”,<br />
rodytos prieš keletą metų. Praėjusį rudenį su šia moterimi susidūriau vienoje Viekšnių šventėje,<br />
kur teko mažumėlę pabendrauti, o dar po kurio laiko neiškenčiau jos neaplankiusi. [...].<br />
— Viekšniuose buvo šmotas puodų dirbtuvių, — prisimena Elė. — Viena dirbtuvė buvo čia<br />
pat, Puodininkų gatvėje, antroji — ant šitos ir Vytauto gatvių kampo. Abi priklausė broliams<br />
Teodorui ir Antanui Urvikiams, tik vienas buvo bagotas, o kitas biednas. Čia pat buvo bagotojo,<br />
Teodoro, didelė puodų dirbtuvė, kurioje yra dirbęs ir mano tėvas. Teodoras visada samdydavo po<br />
4—5 puodsukius.<br />
Pirkėjai su arkliais, vėliau — automobiliais atvažiuodavo ir iš tolimesnių apylinkių.<br />
Prisikraudavo puodynių, tarielkų, bliūdų, įvairiausių dydžių uzbonų ir uzbonėlių, puodų,<br />
dviausių pienpuodžių ir ladašų (ąsotis ilgu siauru kaklu — B. P.).<br />
Pasak Elės, iš puodinės pelno Teodoras buvo įsigijęs nemažai žemės. Turėjęs gal 20 hektarų.<br />
Prieš karą rusai jį ištrėmę į Sibirą. Pokariu toje vietoje, kur stovėjo T. Urvikio puodų dirbtuvė,<br />
žmonės, kasdami ar ardami žemę, dar ilgai rasdavo įvairiausių molinių indų šukių.<br />
Brolis Antanas vertėsi daug sunkiau. Pas jį dirbo gal tik pora žmonių. Vytauto gatvėje puodų<br />
dirbtuvę turėjo Šikis, o Akmenės gatvėje buvo įsikūrusi Eršio puodų dirbtuvė.<br />
— Mano tėvo brolis Povilas Valančius Kegrių kaime prie kelio taip pat turėjo puodų dirbtuvę.<br />
Todėl Viekšniai nuo senų laikų buvo laikomi puodžių miestu, — teigia pašnekovė.<br />
— Ogi taip buvo todėl, kad mūsų apylinkės turtingos molio. Kitapus Ventos, ant kalnelio už<br />
Viekšnių, per Čekų kaimą teka upelis. Abi jo pusės — tai tikros molio kasyklos.<br />
Vaitkutė Vaida. Svarbiausi keramikos centrai Žemaitijoje // Kopijuota iš interneto 2004-04-<br />
06. — Tekste:<br />
Viekšniai<br />
Nedidukas miestelis ant Ventos upės kranto, Žemaitijos šiaurės vakaruose, ilgą laiką vadintas<br />
žemaičių keramikos lopšiu. Čia buvo geriausias molis, čia ir geriausi puodai gimdavo. Molį<br />
kasdavo Čekų kaime. Iškasę duobes, molį išimdavo gabalais. Viekšnių „gancarnėse” (taip buvo<br />
vadinamos puodžių dirbtuvės) nuolat virė darbas. Jomarkuose puikuodavosi puodai su<br />
viekšniškiams būdinga formos ir sodrių žemės spalvų įvairove. Glazūruotuosius viekšniškiai<br />
buvo praminę „paliavonais”.<br />
Pasakojama, kad pirmieji puodžiai čia buvę atvykėliai. Tai iš Rusijos atsikraustę žmonių<br />
vadinami „vokietukai” ir iš Rygos atsikėlę latviai. Juos čia esą traukęs geras molis ir tai, kad<br />
šiose apylinkėse nebuvo kitų šios srities amatininkų, bei viliojantis uždarbis.<br />
Pirmieji atvykėliai nebuvę geri puodžiai. Tai tik Rusijos meisterių gizeliai. Savo krašte<br />
negaudami darbo, jie ieškojo savarankiško užsiėmimo, geresnių salygų dirbti, o tai radę jau<br />
derlingo lauko nebeapleido. Viekšniškiai, kiek padirbėję pas atvykėlius, pasimokę pas juos,<br />
pradėjo patys savarankiškai darbuotis. Jie steigė savas gancarnes. Buvo laikotarpis, kai puodų<br />
256
dirbtuvės čia atsidarydavo viena po kitos. Šio amžiaus pradžioje Viekšniuose gyveno visas būrys<br />
vietinių puodžių.<br />
Labiausiai gerbiamam šio seno amato meistrų būriui priklausė Gerika, broliai Urvikiai,<br />
Voveriai. Tarp senųjų puodžių garsėjo ir du žydai: Iršas ir Šikis. Vėliau — vyras ir žmona<br />
Pakalniškiai, Šliauderis, Lengvenis, Mockus, Turauskas, Kenstavičius. Šiuo metu iš garsiųjų<br />
Viekšnių puodžių gyvas yra likęs tik Leonas Voveris ir Valerija Pakalniškienė.<br />
Leonas Voveris<br />
„Rēk turietė akėis miera”, — sako senas meistras, pasiklausus, kas svarbu puodžiaus amate.<br />
Leonas pats jau nežiedžia puodų, nors dar prieš porą metų pas sūnų dirbtuvėje prie žiedimo rato<br />
vis dar sukinėdavosi. Dabar senajam puodžiui aštuoniasdešimt aštuoneri. Nugyventas sunkus, bet<br />
teisingas gyvenimas. Žvelgdamas į savo rankas, Leonas ilgai tyli, brandina mintis ir ištaria:<br />
„Gīvenėma susikūriau sava runkuoms, i sava galva. Duoro darbo”.<br />
Leonas Voveris yra toks žmogus, apie kuriuos sakoma: „už pinigus nenuperkamas”. Darbas<br />
jam visada buvo šventas reikalas.<br />
„Bet kap dėrbtė negaliejau. Nebova tuokiuos ni mėslės”.<br />
Žmona Sofija buvo puodžiaus dukra. Iš jos tėvo Leonas ir išmoko puodžiaus amato. Tada jam<br />
buvo dvidešimt ketveri. Vėliau puodžiaus amato Leonas pats mokė visus penkis savo sūnus.<br />
Jo rankos buvo jo turtas. Kur tik atvažiuodavo gyventi, tuoj susirasdavo dirbtuvę ar bent<br />
darbui šiek tiek patalpas, o paskui jau savo rankoms valią duodavo. Jį kaip gerą savo amato<br />
meistrą pažinojo ne tik Viekšniuose, bet ir Kretingoje, Palangoje, Dzūkijoje, Latvijoje<br />
(Skrundoje, Jelgavoje). Tai vis vietovės, kuriose yra gyvenęs ir dirbęs Voverių Leonas. Keliavo<br />
visur kartu su savo šeimyna — žmona Sofija ir būriu vaikų.<br />
Apsistodavo ten, kur jo rankos būdavo reikalingos. Nuolatinis kraustymasis iš vienos vietos į<br />
kitą, gausi šeimyna neleido Leonui ir Sofijai susikrauti didelių turtų, užtat sustiprino žmogiškus<br />
ryšius ir atsakomybę už šeimos likimą. Kai Voveriams atėjo sunkiausias išbandymų metas —<br />
labai sunkiai susirgo Sofija, ir daktarai ją, kaip beviltišką ligonę, atsisakė gydyti, — Leonas<br />
nepasimetė ir atsidėjo žmonos slaugymui. Buvo užuominų iš aplinkinių, bet į jas Leonas<br />
atsakydavo: „Čia tamstuoms ne kuokėi joukā, čia mon žmuogos. Aš pri anuos būsio ligi graba<br />
lėntuos”. Bet buvo lemta įvykti stebuklui. Atsirado toks senas žydas gydytojas, kuris ir patarė,<br />
kaip Sofijai padėti. Tada jau pats Leonas pakėlė žmoną iš mirties patalo. O vėliau… Per Viekšnių<br />
jomarką Leonas įsisodino Sofiją į invalido vežimėlį ir nusivežė ją į miestelio aikštę — kartu<br />
puodus pardavinėjo. Žmonės netikėjo tuo, ką matė — Voveriai vėl buvo kartu.<br />
Valerija Pakalniškienė<br />
Puodžiaus duktė. Jos tėvas Antanas iš garsiosios Urvikių šeimos, kurioje visi broliai —<br />
Tedeušas, Stanislovas, Teodoras ir Antanas — buvo puodžiai. Valerija prisimena, kad jos dėdė<br />
Teodoras (tarp žemaičių Tevaduorios) buvęs didžiai turtingas. Pas jį molį „mašinavodavę” net<br />
dviem arkliais. Jis turėjo ir mokinių. Šie prisimena, esą Urvikis buvęs uždaras: visad tylėdavęs,<br />
nieko nesakydavęs. Tik vėliau, kai jau kažkas iš to jo darbo, — prieidavo, padėdavo. Sakydavo,<br />
reikia mokytis ne pora mėnesių, o metų metus.<br />
Puodžiaus šeimoje gimusi Valerija nuo vaikystės vaikščiodavo į tėvo gancarnę. Dvylikos<br />
metų būdama jau padėjo tėvukui. Antanas Urvikis buvo silpnos sveikatos ir pasimirė vos<br />
sulaukęs keturiasdešimties. Bet dukterį suspėjo išmokyti visko, ką pats mokėjo. Valerija liko<br />
viena. Apie tą sunkų metą ji pasakoja: „Kai mirė tėvukas man buvo dvidešimt vieneri. Mokėjau<br />
visus puodžiaus darbus. Bet vis nerimavau — ką aš dabar be jo darysiu? Nežinojau, kaip<br />
gyventi. Pagalvojau: kad taip atsitiktų koks puodžius — eičiau už jo”. Ir atsitiko. Valerija sutiko<br />
Jokūbą Pakalniškį, kuris buvo puodžiaus amato išmokęs pas Antaną Urvikį. Ir Valerija Urvikytė<br />
tapo Pakalniškio žmona. Abu visą savo gyvenimą dirbo, kūrė iš molio. Jokūbo jau nėra gyvo, bet<br />
liko jo darbai: dailių formų indai, moliniai žaislai ir kt. Kiekvienai anūkei jis nužiedė po didžiulę<br />
vazą — atminčiai. Valerijos mėgiamas užsiėmimas — gaminti molinius švilpukus — mažučius<br />
gyvūnus, paukščius. Ausį džiugina skambūs ir aikštingi garsai, akį malonina šiltai gelsva degto<br />
Viekšnių molio spalva. „Tegu liks anūkams”, — porina Valerija, dabar jau aštuoniasdešimt<br />
trečius einanti…<br />
Viekšnių jomarkai<br />
257
Anot Leono Voverio, Viekšnių miestelio centrinėje aikštėje jau nuo seno vykdavę jomarkai.<br />
Jis prisimena Rožančinius, Kalėdinius, Šv. Jono. Šie buvę patys didžiausi ir į juos suvažuodavo<br />
prekeiviai bei pirkėjai iš visų pašalių.<br />
Iš R. Žilevičiaus prisiminimų: „…Kai jau imdavo tuos puodus skambinti. Pasidės, būdavo,<br />
meistras ant delno, atkiš dešinės ilgojo krumplį ir prasidės. Iš ąsočio penkis varpus išgirsi —<br />
Akmenės varinį, Kykolių ir Mažeikių špyžinius, Sedos ir Šiaudinės gryno plieno, o dubuo<br />
griaudės lyg armota dundėtų. Ružės aguonmaliai taip gausdavo, kad net aklasis Jonauskis<br />
giedorių elgetų būrį pašventory nutildydavo ir įsiklausyti kaip ten muzikuoja liepdavo. Kai<br />
Urvikio ar Gerikos puodus pajudindavo, skubėdavo artyn nerangieji Rygos svečiai ir, viską<br />
pamiršę, į puodus užsižiūrėdavo…”<br />
Puodų kelionės<br />
Dardėjo viekšniškiai prisikrovę į savo vežimus molio dirbinių. Pasklido Viekšnių puodai po<br />
tolimus kraštus. Net į Moldaviją, Benderus surado jie kelią. Į tas vietas jau daug vėliau užklydęs<br />
tūlas viekšniškis vienuose namuose buvo pavaišintas puodeliu arbatos. Atpažinęs savitą puodelio<br />
spalvą ir formą, apvertė jį dugnu, o ant jo rado įspaustas raides „GERIKA VĖIKŠNE”.<br />
Daug viekšniškių puodų pasiekė Latviją. Iš Rygos gausūs svečiai atvažiuodavo į Viekšnių<br />
jomarkus, o ir patys viekšniškiai, dar neišvažinėję visos Lietuvos, dažnai pasukdavo pas<br />
artimiausius kaimynus. Būdavo ir taip, kad į Latviją gyventi išvažiuodavo patys Viekšnių<br />
meistrai. Leonas Voveris pasakojo gyvenęs kurį laiką Skrundoje, vėliau Jelgavoje ir ten žiedęs<br />
puodus. Esą, tada latviai nelabai šiuo amatu užsiėmė. Jie ne žiesdavo, o į gipsines formas<br />
liedavo. Į Latviją išvažiuodavo čionykščiai ir tuomet kai Viekšniuose jiems per ankšta<br />
pasidarydavo. Keliavo Viekšnių puodai ir į Baltarusiją, ir į Ukrainą.<br />
Puodininkystės tradicijos Viekšniuose šiandien<br />
Viekšniai — buvęs puodžių miestelis. Tai primena ir kukli gatvė senojoje miestelio dalyje. Ji<br />
Poudininkų vardu ir tebevadinama. Čia vienas greta kito šio amžiaus pradžioje rikiavosi puodžių<br />
šeimų kiemai: Antano Urvikio, Teodoro Urvikio, Mockevičiaus...<br />
Senoje Viekšnių vaistinėje tebėra dar prieš I-ąjį pasaulinį karą daryti puodžiaus Mockevičiaus<br />
indeliai. Miestelio bažnyčioje puikuojasi keramikiniai „bukietnikai”, tokie, kokius tik<br />
viekšniškiai meistrai mokėjo padaryti. Pasakoja, kad Milių kaime, pas Strigūną, 1968 metais dar<br />
tebebuvusi krosnis su 1779 metų datuotais kokliais.<br />
Visa tai būta. Senosios gancarnės jau nebeveikia. Jose tarsi ir laikas sustojo. Sustojusių<br />
žiedimo ratų tyloje kalba praeitis.<br />
Panaudotos ištraukos iš straipsnių:<br />
R. Žilevičius. Skamba puodas kaip varpas. KB, 1968.<br />
L. Strolis. Viekšnių keramikus pasekė latviai / Amatininkas, 1937.<br />
Abelkienė Gajutė. Puodininkai perduoda savo amato gudrybes // Būdas žemaičių. — 2007.<br />
— Rugpj. 10. — Tekste:<br />
Jau antrą savaitę Viekšnių Vinco Deniušio meno mokykloje dirba puodininkų mokykla,<br />
kurioje savo patirtį perduoda Vygantas Vasaitis, keramikas iš Vilniaus „Amatų gildijos”.<br />
Pasimokyti žiesti puodus, ąsočius ir kitokius dirbinius ateina ir suaugę, ir vaikai. Menininkui<br />
padeda Meno mokyklos mokytojai ir senasis Viekšnių meistras Romualdas Voveris. Trečiadienį<br />
Viekšnių kultūros centre atidaryta V. Vasaičio darbų paroda.<br />
Nori atgaivinti senąsias tradicijas<br />
V. Vasaitis keramika susidomėjo vaikystėje, Viekšniuose pamatęs, kaip dirba Šležas. Šis<br />
susidomėjimas išliko visam gyvenimui. 1991 m. baigė Telšių aukštesniąją taikomosios dailės<br />
mokyklą, 1999 m. — Vilniaus dailės akademiją, keramikos specialybę. 2001 m. kartu su<br />
Mindaugu Rutkausku įkūrė VšĮ „Amatų gildija” ir yra jos narys. Ši įstaiga siekia tęsti<br />
puodininkystės tradicijas Vilniuje. Savo veiklą ji vysto socialinėje, švietimo ir kultūros srityse.<br />
Dirbtuvėje dirba puodžiai: čia galima stebėti visą darbo procesą, taip pat susidaryti įspūdį apie<br />
keramikos dirbtuvę bei susipažinti su visa puodžiaus darbo aplinka. Atviroje dirbtuvėje puodžiai<br />
lipdo, naudodamiesi tradiciniais darbo įrankiais, žiedžia su kojiniu žiedimo ratu, glazūravimui ir<br />
258
dekoravimui naudojamos senosios priemonės. Veikia nuolatinė istorinės keramikos ekspozicija.<br />
Tiesa, „Amatų gildijai” priklauso ir kitų liaudies amatų atstovai.<br />
Puodininkyste domisi visi<br />
Prisimindamas senąsias Viekšnių puodžių tradicijas, V. Vasaitis sugalvojo puodininkystės<br />
meno paslaptis perduoti miestelio vaikams, tačiau pasirodė, kad jomis domisi ir suaugę. Kasdien<br />
dirbtuvėje pilna lankytojų. Vieną dieną užplūdo net 80 vaikų būrys iš „Virvytės”, kur veikė<br />
kūrybiškumo ugdymo stovykla „Misija įmanoma: kelionė laiku”. Stovyklautojai ne tik klausėsi<br />
Vyganto pasakojimų, bet ir patys sėdo prie žiedimo rato, bandė žiesti kokį nors daiktą. Kitoje<br />
klasėje Viekšnių Vinco Deniušio meno mokyklos mokytoja Genovaitė Drąsutienė mokė vaikus<br />
lipdyti iš molio.<br />
Viekšniškis Romualdas Voveris, senos puodininkų giminės palikuonis, pats buvęs<br />
puodininku, iš pradžių gana nedrąsiai stebėjo Vyganto darbą, o vėliau ir pats sėdo į darbo vietą,<br />
norėdamas prisiminti senus gerus laikus. Dabar jau meistrui dirbti sunku, sveikata nebe ta, bet<br />
šventėje dalyvauti žada.<br />
Parodoje — įvairių stilių darbai<br />
Į meistro V. Vasaičio darbų parodos atidarymą rinkosi Viekšnių „Spalvarnio” klubo nariai —<br />
menininkai, kiti, besidomintys keramika, senaisiais amatais. Kultūros centro direktorė Birutė<br />
Švažienė džiaugėsi, kad žengtas pirmas žingsnelis atgaivinant senuosius Viekšnių amatus.<br />
„Pažintis su Vygantu užsimezgė prieš metus, — pasakojo direktorė, — jau žadėjome jį kviesti į<br />
šventę, o dar taip sutapo, kad Vygantas ir puodininkų mokyklą atidarė, kad kitus pamokytų.”<br />
„Tai pranoko visus lūkesčius, — neslėpė džiaugsmo B. Švažienė. — Juk Viekšniai visada buvo<br />
puodų sostinė, tad Vygantui išjudinus gal nebesustosime, tęsime jo pradėtą darbą ir atkursime<br />
puodininkystės tradicijas.”<br />
V. Vasaitis, pristatydamas parodą, pasakojo, kad tai — kelerių paskutinių metų darbai. Prieš<br />
porą metų buvo susidomėjęs japoniško stiliaus darbais, paskui ėmėsi lietuviškų puodų ir kitų<br />
keramikos darbų rekonstrukcijos. „Negaliu sakyti, kad tai mano darbai ir apskritai negaliu<br />
pavadinti to menu, — kukliai pasakojo menininkas, — tai kopijos arba restauruoti daiktai.” Ypač<br />
įdomiai atrodė puodynės, papuoštos tošimi. „Su tošimi dirbti mokiausi iš mažeikiškių<br />
Ramanauskių”, — prisipažino Vygantas. Bandė meistras ir iš arabų pasimokyti, tačiau<br />
mieliausiai žiūrisi jau jo paties sukurti darbai, gimę, anot autoriaus „iš lietuviškų blevyzgų”.<br />
Keramikas juokavo: „Šalta buvo šią žiemą, štai ir kvailiojau.” Ir „prikvailiojo” visokių indų su<br />
paukščiukais, „dainuškomis”, linksmais piešiniais.<br />
Atidaryme dalyvavęs kalvis Česlovas Pečetauskas labai džiaugėsi gražia paroda ir pritarė<br />
norui atgaivinti senuosius amatus. „Besidominčių tikrai netrūksta, — tikino kalvis. — Ypač<br />
įdomu vaikams. Tai patyriau porą dienų padirbęs su jaunimu „Virvytės” stovykloje.”<br />
Tiek V. Vasaitis, tiek Č. Pečetauskas ir kiti atidaryme dalyvavę menininkai vienu balsu<br />
tvirtino, kad reikia suskubti mokytis iš dar gyvų senųjų meistrų, išsaugoti tai, kas dar likę,<br />
atgaivinti praeitį ir pritaikyti šiandieniniam gyvenimui.<br />
Baigdama parodos atidarymą Kultūros centro direktorė sakė, kad dabar jau gėda žengus pirmą<br />
žingsnį sustoti vietoj. Pradžia — tai pirmoji respublikinė Amatininkų šventė, įvyksianti per<br />
Žolinę, antrasis žingsnis — Amatų centro Viekšniuose įkūrimas.<br />
259
7.3.2. PLYTŲ GAMYBA. ŽIBIKŲ PLYTINĖ<br />
Virkutis J. Nedelsti pasiruošimo gamybai // Pergalės vėliava. — 1956. — Kovo 4.<br />
Juodpusis Apolinaras. Plytų degikas Klemas Balvočius // Pergalės vėliava. — 1958. —<br />
Lapkr. 19. — Tekste: Pradėjo dirbti plytinėje 1950 m. Tada dar buvo lauko krosnys.<br />
Plytų gamybos sezonui pasiruošta // Pergalės vėliava. — 1959. — Bal. 4. — Tekste: Įpusėta<br />
degimo krosnies statyba. 1959 m. reikia pagaminti 1 700 000 plytų.<br />
Butkus R. Vienos plytinės žmonės // Pergalės vėliava. — 1959. — Rugpj. 15.<br />
Virpša K. Ant kalno mūrai // Vienybė. — 1968. — Geg. 1. — Tekste: Iki karo buvo<br />
Pauliukienės plytinė. 1947 m. atnaujinta. Dabar plytinės vedėjas P. Kuchalskis. Dirba<br />
J. Beinoravičius, I. Navardauskas, J. Ligeikienė, P. Juodeikis, A. Vileniškis ir kt.<br />
Šarkis Algimantas. Raudonuoja plytų krūvos // Vienybė. — 1971. — Geg. 1. — Tekste:<br />
Plytinės vedėjas Povilas Kuchalskis. Sezono metu plytinėje dirba apie 70 žmonių. Seniausi<br />
darbuotojai — degikai Alfonsas Rudokas ir Jonas Strikaitis sugeba per parą išdegti iki 10—14<br />
tūkstančių plytų. Pagrindiniai žaliavos šaltiniai yra vietoje, per keletą šimtų metrų nuo plytinės.<br />
Muturas Algimantas, Rozga Leopoldas. Tarpukario metų pramonė // Vienybė. — 1999. —<br />
Birž. 5. — Tekste: „Statyboms prireikus plytų, galėjai jų nusipirkti Meškelių kaime, iš Vytauto<br />
Kondratavičiaus plytinės, bei Žibikuose, Jonui Paulikui priklausiusioje plytinėje.”<br />
260
7.3.3. KOKLIŲ, ČERPIŲ GAMYBA<br />
Almintas Č. Draugo Jurgėno rūpesčiai // Pergalės vėliava. — 1959. — Rugs. 9. — Tekste:<br />
Čerpių fabriko statybos pradžia Čekų kaime.<br />
Ercupas A. Kyla fabriko korpusai // Pergalės vėliava. — 1960. — Rugpj. 13. — Tekste:<br />
Čerpių fabriko Čekų kaime statyba.<br />
Kas aktualu darbininkams // Vienybė. — 1966. — Kovo 3. — Tekste: Akmenės statybinių<br />
medžiagų kombinato Viekšnių koklių cechas 1966 metais numatė pagaminti 1 600 000<br />
neglazūruotų koklių.<br />
Ercupas A. Pas koklių gamintojus // Vienybė. — 1969. — Liep. 8. — Tekste: Viekšnių koklių<br />
cecho viršininkas A. Kuodys, mechanikas J. Kliukas. Dirba V. Drazdauskas, L. Lalienė,<br />
J. Redikienė ir kt.<br />
Šarkis Algimantas. Koklių cecho moterys // Vienybė. — 1970. — Rugs. 17. — Tekste:<br />
Cecho viršininkas Alfonsas Kuodys. Dirba 104 darbininkai. Moterų beveik 70.<br />
Mituzas P. Kasdienybės šventė // Vienybė. — 1974. — Liep. 16. — Tekste: Koklių, vėliau<br />
restauracinių čerpių cechas Viekšniuose. Degikai F. Mikuževičienė, J. Petrikas, V. Anužis,<br />
A. Šimkevičius.<br />
Vaupšas V. (Statybinių medžiagų kombinato šaltkalvis). Garbingas viekšniškių užmojis //<br />
Vienybė. — 1986. — Vas. 18. — Visas tekstas:<br />
Ne kiekvienas, gėrėdamasis atgimusiais senamiesčių architektūros paminklais, pagalvoja kad<br />
raudonuojantys čerpių stogai yra mūsų Statybinių medžiagų kombinato Viekšnių cecho<br />
produkcija. Mūsų rajone nėra tokių žaliavų, tačiau jos traukiniais atgabenamos iš kitų<br />
respublikos rajonų: iš Ignalinos — molis, iš Ukmergės — šamoto laužas.<br />
Dieną ir naktį nenutrūksta gamyba Viekšniuose. Ceche dirbantys 65 žmonės per metus<br />
pagamina apie 1 milijoną restauracinių čerpių. Pernai jų gamybos planas viršytas 17 tūkstančių.<br />
Pagrindiniai viekšniškių produkcijos užsakovai yra Vilniaus restauravimo dirbtuvės bei<br />
Vilniaus, Kauno ir Klaipėdos statybos ir remonto valdybos.<br />
Ceche didelis būrys darbo pirmūnų. Viršininkas M. Dijokevičius pirmiausiai mini formuotoją<br />
A. Uniką, apdailintojas V. Beržanskienę, A. Poderienę, tunelinių krosnių degiką V. Anužį.<br />
Aptaręs savo galimybes, kolektyvas įsipareigojo iki TSKP XXVII suvažiavimo įvykdyti dviejų<br />
mėnesių gamybos planą.<br />
Darbo rezultatai byloja, kad cecho kolektyvas garbingai tesi TSKP XXVII suvažiavimo garbei<br />
prisiimtus įsipareigojimus.<br />
Autoriaus nuotraukoje: Statybinių medžiagų kombinato Viekšnių cecho darbo pirmūnė<br />
E. Poderienė.<br />
Sejavičienė Julija. Čerpės keliauja iš Viekšnių // Vienybė. — 1987. — Liep. 28. — Tekste:<br />
Čekų kaime koklių cechas. Rekonstruotas 1972 m. Pradėtos gaminti restauracinės čerpės. Molis<br />
vežamas vasarą iš Ignalinos į Ventą geležinkeliu. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių gyvenvietės pakraštyje, aukštų medžių paunksnėje, įsikūręs Statybinių medžiagų<br />
kombinato čerpių cechas. Kadaise šiuose senuose pastatuose gamino koklius, kurie garsino<br />
Viekšnius, o jų gamintojus — kaip sumanius senųjų puodžių, keramikų šlovės tęsėjus.<br />
1972 metais rekonstravus koklių cecho įrengimus, ir pradėjo gaminti restauracines čerpes. Jų<br />
pavadinimas nusako produkcijos paskirtį — viekšniškių gaminamos raudonos čerpės mūsų<br />
respublikos didžiųjų miestų senamiesčių namams grąžina jų pirmykštę išvaizdą.<br />
Čerpės keliauja į Vilnių, Kauną, Klaipėdą. Per metus jų Viekšnių cechas pagamina daugiau<br />
kaip milijoną. Šių metų pirmą pusmetį vietoj planuotų 520 tūkstančių restauratoriai gavo<br />
aštuoniais tūkstančiais čerpių daugiau.<br />
261
Čerpių gamybai žaliava suvežama vasarą. Suvežama tiek, kad užtektų iki kitos. Daug<br />
traukinių sąstatų, gabenančių Ignalinos krašto gelmių molį, atkeliauja į Ventą. Žaliavos gerai<br />
sandėliuojamos, taupiai naudojamos, nes žinoma jų ekonominė ir moralinė vertė.<br />
— Čerpių kokybe restauratoriai nesiskundžia, — pasakoja cecho viršininkas Mečys<br />
Dijokevičius, — jų kokybe rūpinamės visi, o labiausiai — technologė Ona Nacienė. Aštuoniolika<br />
metų ji dirba čia.<br />
Kol iškasenos tampa originalių pastatų papuošalu — čerpėmis, jos praeina sudėtingą<br />
technologini procesą, kurį užtikrina daug gerų savo darbo žinovų. Tokių, kaip degikas Viktoras<br />
Anužis, čerpių apdailintoja Ieva Šamšina, šaltkalvių brigadininkas Stasys Bačiulis, rotorinio<br />
malūno malūnininkas Albertas Peštenis, brigadininkas Jonas Skerstonas ir daugelis kitų.<br />
Čerpių ceche palyginti dar daug darbų nemechanizuota. Ir masės paruošimas, ir pakrovimas,<br />
iškrovimas, ir apdailinimas. Kombinato vadovai, lankydamiesi giminingose įmonėse Estijoje, kai<br />
kuriuos procesus matė labiau mechanizuotus. Kombinato inžinieriai užsibrėžė pritaikyti čerpių<br />
gamybai kai kuriuos pusautomačius.<br />
Dauguma cecho darbuotojų — veteranai, branginantys savo darbą, garbę, gerą produkcijos<br />
vardą. Šalia tokių žmonių dirbdamas, ir jaunimas perima iš jų gerąsias savybes. O kai vyrauja<br />
darna, sutarimas, ir nuotaika gera, ir darbo rezultatai džiugūs. Vasario ir balandžio mėnesiais<br />
Viekšnių čerpių cechas tapo socialistinio lenktyniavimo nugalėtoju kombinate. O kas geriausiai<br />
dirba ceche, tarp pamainų, išaiškinama kas mėnesį ir kas ketvirtį. Apdailintojų darbo rodiklius —<br />
ir kiekybinius, ir kokybinius — meistrai žymi kasdien. Kiekvieno darbuotojo darbo indėlį vertina<br />
brigadų tarybos.<br />
Po sunkaus, įtempto darbo turi kur susirinkti, pailsėti čerpių gamintojai. Visur įrengtos gražios<br />
buitinės patalpos, raudonasis kampelis, turi darbininkai nedidukę pirtelę, kurioje išsimaudo ar<br />
kokiam renginiui (šiukštu, be alkoholinių gėrimų) susirenka. Pernai vasarą kolektyviai keliavo į<br />
Leningradą, o šiemet ketina pasižvalgyti po Maskvą.<br />
Vasarą į čia per visą Lietuvą dunda traukiniai, veždami čerpių žaliavą, o iš Viekšnių<br />
transporto priemonės visus metus skuba su raudonomis čerpėmis. Skuba į didžiuosius miestus,<br />
kuriuose naujam gyvenimui prikeliami senamiesčiai. Šis kelias — kelias tarp seno ir naujo.<br />
Mūsų gyvenimo kelias.<br />
Gajauskas Saulius. [Viekšnių čerpių cechas] // Vienybė. — 1991. — Rugs. 28: iliustruota. —<br />
Visas tekstas:<br />
Daugelis rajono gyventojų, nekalbant apie viekšniškius, gerai žino, kas gaminama už Ventos<br />
tilto ant kalnelio stovinčiuose rausvai nudažytuose pastatuose. Nedviprasmiškai tai skelbia ir<br />
informacinis užrašas — Ventos valstybinės statybinių medžiagų įmonės Viekšnių čerpių cechas.<br />
Mūsų apsilankymo dieną cecho viršininko neradome, tad mūsų gidais buvo technologė Ona<br />
Nacienė ir pamainos meistras Stasys Adeikis. Beje, tik pradėjus pamainą sulinko stūmiklio ašis,<br />
teko pristabdyti krosnį, kol kombinate ištekins pakaitalą.<br />
Čerpių gamyba nėra labai sudėtinga — apdailintojos daug ką atlieka be mechanizmų. Šis<br />
darbas ne itin švarus. Mes keletą minučių stebėjome apdailintojų Emilijos Paulauskienės ir<br />
Aušros Dabrytės darbą ir matėme, kaip paruoštą rudą molio, atvežtą iš Didžiasalio, masę jos<br />
raiko kaip sviestą. Gabalo apdorojimas trunka apie porą minučių ir per pamainą vienas žmogus<br />
padaro 230 pusfabrikačių. Tik po „pasikaitinimo” krosnyje, kurioje 940—950 laipsnių<br />
temperatūra, čerpė įgauna mums įprastą raudoną spalvą. Technologė O. Nacienė paaiškina, kad<br />
dėl krosnies režimo gamyba nepertraukiama. Į vienintelę krosnį įstumiami 29 vagonėliai, o<br />
viename jų — 320 čerpių. Pagrindinis reikalavimas gamybininkams — čerpės turi būti atsparios<br />
šalčiui. Todėl įmirkytos čerpės keturias valandas šaldomos kameroje, po to dvi valandas<br />
atlaidinamos. Toliau vėl viskas kartojama 48 valandas. Iš vagonėlių išimtos čerpės pamirkomos<br />
ir dėl jau minėto atsparumo šalčiui atliekami 35 ciklai.<br />
Viekšnių čerpių cecho produkciją užsako Respublikos restauravimo įmonės, dalis išvežama į<br />
Latviją ir Baltarusiją, o neseniai siunta pasiekė ir Lenkiją. Dirbama trimis pamainomis, per parą<br />
pagaminama per 3000 vienetų. Vartotojai čerpes gauna dviejų rūšių — juostines ir kraigines.<br />
Tiesa, pirmųjų gaminama nedaug, tik 5 proc. viso kiekio. Kaip ir visur, išaugo viekšniškių<br />
pagamintos produkcijos kaina. Dabar viena juostinė čerpė kainuoja 1,64, o kraiginė — daugiau<br />
262
kaip du rublius. Atitinkamai šoktelėjo ir darbuotojų atlyginimai. Pamainos meistras S. Adeikis<br />
mena visai nesenus laiku, kai tegaudavo 150 rublių, šiandien ir apdailintojos gauna 800 rublių<br />
atlyginimą.<br />
Daugelis cecho žmonių dirba nuo jo įkūrimo dienos, nesibodi nelengvo darbo, nemeta jo ir<br />
pensijos sulaukę. Nelengva įsidarbinti ceche. Geru žodžiu minimi presuotojas-formuotojas<br />
Aloyzas Unika, apdailintojos Valerija Gašpuitienė ir Zita Jucienė, vagonėlių paruošėja Irena<br />
Avažinienė, visų darbų meistras šaltkalvis Stanislovas Bačiulis, kiti savo darbą pamėgę<br />
darbininkai.<br />
Jei kada lankysitės mūsų ar kaimyninių respublikų ar Lenkijos restauruojamuose<br />
senamiesčiuose, atkreipkite dėmesį į čerpinius namų stogus — prisiminsime Viekšnių meistrus.<br />
Jono Brenciaus nuotraukose: čerpes apdailina Emilija Paulauskienė ir Aušra Dabrytė;<br />
šaltkalvis Stanislovas Bačiulis.<br />
Mendelevičius Jakovas (Atestuotas inžinierius konstruktorius). Keraminių čerpių stogų<br />
istorija ir privalumai // Kopijuota iš interneto [www.asa.lt] 2004-04-06. — Tekste:<br />
Lietuvoje keraminių čerpių danga buvo diskredituota tarybiniais laikais. Buvo gaminamos tik<br />
eilinės ir kraiginės čerpės. Jų formos (išskyrus Palemono gamyklos štampuotas „marselio” tipo<br />
čerpes buvo saviveiklinės, gamybos technologija ydinga. Ypač bloga kokybe pasižymėjo<br />
Viekšnių S-pavidalo čerpės, kurios neišlaikydavo 2—5 sezonų. Siaura gaminių nomenklatūra ir<br />
netinkama dengimo technologija (pvz. „S-pavidalo” čerpės buvo klojamos be skiedinio ir antros<br />
dangos) prisidėjo prie žmonių neigiamo požiūrio į keraminių čerpių dangą Lietuvoje. Tuo tarpu<br />
Europoje keraminė čerpė nuo XII a. lieka dangų karaliene...<br />
263
7.4. PREKYBA<br />
Prekės: [apie žemės ūkio produktų kainas Viekšniuose] / Varlė. — (Iš Lietuvos) // Vienybė<br />
lietuvninkų. — 1894, spal. 16 (Nr. 42), p. 501. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija:<br />
Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1894. — Vilnius, 2000. — P. 105. —<br />
[Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės.<br />
Varlė — Mečislovas Davainis-Silvestraitis].<br />
„Viekšniuose vienas lietuvys įsitaisė alaus kromą...” / St-ys // Nauja gadynė. — 1895,<br />
Nr. 30, p. 7. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija: Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių<br />
publikacijos. 1895. — Vilnius, 2002. — 236 p. — P. 73. — Aprašas Nr. 765.<br />
Davainis-Silvestraitis Mečislovas. „Viekšniuose (Šaulių pav.) vietinis vargamistra V. nuo<br />
seniai labai gražu kromą buvo uždėjęs, bet žydai iš konkurencijos priežasties du kartu anam<br />
kromą sudegino...” [Trumpai apie prekybą, švietimą ir vietinius rusus Viekšniuose] // Vienybė<br />
lietuvninkų (Plimutas). — 1895. — Geg. 15. — Nr. 20. — P. 235. — Žinios aprašui: VVU MB.<br />
„Musų miestelyj [Viekšniuose] ilgainiui prekystė žada pereiti į žemaičių rankas...” //<br />
Naujienos. — 1903, Nr. 6, p. 137. — Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija: Serija C.<br />
Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1901—1903. — Vilnius, 2003. — 576 p. — P. 224.<br />
„Trečią dieną Sekminių mųsų miestelyje paprastai atsiprovija kermošius...”: [apie<br />
jaunimo girtavimą], Viekšniai / Skaitytojas L. Balso. — (Korespondencijos) // Lietuvos balsas.<br />
— 1906, birž. 10 (23) (Nr.28), p. 2—3. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija<br />
C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1906. D. 1. — Vilnius: Vilniaus universiteto<br />
leidykla, 2001. — 388 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė,<br />
vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
Kun. A. Vituvis. Ką padaro su mumis alkoholis // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1909. —<br />
Nr. 20. — Geg. 19 (Birž. 1). — P. 300—302. — Tekste:<br />
„Pas mus (Viekšniuose) į monopolį įnešama 40 tukstančių. Mažu — mažiausiai kitą tiek<br />
išeina ant alaus, konjako ir kitų gėralų, nes užlaikome 27 aludes, du trakteriu ir viena sąkrova<br />
brangesniųjų gėralų. Mažai skaitant, — kas metai eina ant pragėrimo 80 tukstančių su viršum.<br />
Kad už tuos pinigus pirkti karves ir už kiekvieną karvę mokėti 50 rub., tai butu galima nupirkti<br />
tukstantį šešius šimtus karvių. Kiekvienai kad ir mažiausiai šeimynai musų skaitlingos parapijos<br />
atseitų po vieną karvę.”<br />
Papartis. Viekšniai // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1909. — Birž. 2. — Tekste:<br />
19 gegužės buvo čia Sekminių jomarkas. Girtuokliavimas ir muštynės tuokart tai paprastas<br />
dalykas. [...]. Viekšniuose per kiekvieną jomarką ištraukia moterims pinigus iš kišenių.<br />
Pa-tis. Viekšniai // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1909. — Nr. 32. — Rugpj. 11 (24). —<br />
P. 497. — Tekste:<br />
„Viekšniai (Šiaulių pav.). Prie mūsų yra 9 lietuviškos krautuvės, iš kurių kitai ir labai sektųs,<br />
kad neturėtų taip vadinamų „ydų” (blogų įpročių). Kitas įtaiso savo krautuvėje kortų slaptą<br />
„kliubą”. Susirenka šventadienio pavakariais, lošia iš pinigų, atsitinka, kad beišsiskirsto antrąją<br />
dieną. Krautuvės savininkas iš priežasties nesisekimo turi didelius nuostolius, praleidžia nemažai<br />
skatiko ant vėjo. [Pasirašė:] Pa-tis.”<br />
Papartis. Viekšniai // Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 50. — Gruod. 13 (26).<br />
— P. 795. — Tekste: 1911 metų „27 d. lapkričio įvyko „Blaivybės” susirinkimas; nutarė įsteigti<br />
arbatinę špitolėje. Daugeliui netinka tas užmanymas. Labiau jiems tiktu, kad butu sutarę alinę<br />
įsteigti.”<br />
264
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1912. — Nr. 10. — Kovo 6 (19). — P. 155. — Tekste:<br />
„Viekšniai. Vasario 19 d. [1912 metais] „Blaivybės” <strong>skyrius</strong> atidarė arbatinę.”<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1912. — Nr. 13. — Kovo 27 (Bal. 9). — P. 202. —<br />
Tekste: „Pas mus šįmet buvo labai gera žiema, ir uždarbiai buvo nemaži, tiktai nelaimė, kad<br />
musų žmonės sunkiai uždirbtą savo kruvinu prakaitu skatiką palieka pravažiuodami Meinorių<br />
monopolyje. Argi negalėtų meinoriškiai kaip nors tą slaptą pardavinėjimą degtinės išnaikinti [...]<br />
kaip užliekniškiai kad savo išnaikino. [Pasirašė:] Gelžine Šogeris.”<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1912. — Nr. 35. — Rugpj. 28 (Rugs. 10). — Tekste: „Šį<br />
pavasarį musų blaivininkų draugija atidarė arbatinę špitolėje. Rodos, gerai sekasi. Prie arbatinės<br />
yra didelis kiemas, kur gal sustoti arkliais atvažiavus. [...]. [Pasirašė:] Susilenkęs.”<br />
„Čia yra keliolika lietuvių krautuvių savininkų, iš kurių bent 3 skaito „L. žinias”...”,<br />
Viekšniai // Lietuvos žinios. — 1914. — Liep. 19 (rugpj. 1). — P. 2—3. — (Įvairios žinios). —<br />
Parašas: Vištvanagis. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų<br />
periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1. — Kaunas, 1998. — 476 p. — [BK pastaba: Apraše<br />
po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės.<br />
Vištvanagis — tikroji pavardė Pranas Jacevičius].<br />
„Ir čia... visas gyvenimas apsistojo...”, Viekšniai // Viltis. — 1914. — Rugpj. 15 (28). —<br />
P. 2. — (Iš Lietuvos. Sodžius ir sodiečiai). — Parašas: Burokiškių Raguiis. — Žinios aprašui iš<br />
knygos: Lietuvos bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1.<br />
— Kaunas, 1998. — 476 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus<br />
pavardė, vardas, slapyvardis, parašyti prie žinutės. Burokiškių Raguiis (turėjo būti: Ragutis) —<br />
tikroji pavardė Talmantas Jurgis].<br />
Iš kooperatyvų gyvenimo. — Turinyje: Akmenė [„Aušra”], Gruzdžiai, Joniškis, Laižuva,<br />
Lyduvėnai, Mažeikiai, [...], Viekšniai, Vilkaviškis [„Grūdas”] // Talka. — 1919, Nr. 1—3. —<br />
Žinios aprašui iš: Lietuvos bibliografija: Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos.<br />
1919. — D. 1. — Kaunas. — 2003. — P. 165.<br />
Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjungos kalendorius-adresų knyga 1933<br />
metams. — Kaunas. — 1933. — Tekste: P. 148—149. — Tekste:<br />
Avalynės prekyba: Baranauskas Juozas — Bažnyčios g. Galanterijos prekyba: Sakalauskas<br />
Juozas — Bažnyčios g. 7. Kolonialė prekyba: Sakalauskas Juozas — Bažnyčios g. 7.<br />
Manufaktūros prekyba: Savickas Juozas — Turgaus aikštė 19. „Drobės” ir užsieninių medžiagų<br />
parduotuvė. Mėsos produktų prekyba: Laniauskas Adomas — Turgaus aikštė. „Lietuvos<br />
Eksporto” mėsos išdirbinių produktų pardavimas ir platinimas. Odų prekyba: Meižis Jonas —<br />
Mažeikių g., Jonauskas Antanas — Turgaus aikštė 26. Prekybininkai: Butkus Leonas — Stoties<br />
g. 16, Šepulis [Šeputis] Ignas — Stoties g. 9, Mažukna Juozas — Turgaus aikštė 18.<br />
Šalčius P. Žemės ūkio organizacijos Lietuvoje. Iki 1915 metų. — Kaunas, 1937. — P. 99. —<br />
Tekste:<br />
Vartotojų bendrovės: „Viekšnių — įsteigta 1909. III. 20, pradėjo veikti 1909. XI. 17. Įsitaisė<br />
mezgimo dirbtuvę. 1913 m. narių 297, įnašų 7 007 r., prekių parduota už 44 903 rub., gryno<br />
pelno 1 495 r. 95 k., iš kurio paskirta 6 % už įnašus, 3½ % už įpirkimą nariams. (A. Bukantas<br />
buvo pirmininku). „Nutarta už įpirktas 1914 m. trąšas dividendo neimti, o pigiau jas<br />
pardavinėti”. (Viltis. — 1914. — Nr. 35). Daugiausiai veikė kun. J. Domarkas. 1914 m. įnašų<br />
7 350 r., atsargos 1 245 r., gryno pelno 2 335 r. 70 k., prekių apyvarta 42 118, iš kurio skirta 6 %<br />
nariams už įnašus, 3½ % už įpirkimą. Steigėjui kun. Vituviui išreikšta padėka.”<br />
265
J. J. Jau pas lietuvius urmininkus gaunamos molio prekės // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 5. — Visas tekstas:<br />
Molinių indų gamyba jau nuo seniau Viekšniuose buvo išplitusi ir viskas buvo daroma<br />
paprastu būdu. Norėdami šioje šakoje pasiekti geresnius rezultatus, viekšniškiai pramonininkai<br />
T. Urvikis ir A. Spingis 1932 met. sausio mėn. 3 d. Viekšniuose įkuria palyginamai didelę<br />
molinių, indų ir keramikos dirbtuvę. Pradžioje buvo nusistatyta ir ilgą laiką laikytasi gaminti tik<br />
galimai geresnės rūšies indus. Bet jiems mažai pirkėjų atsiradus teko nuo to atsisakyti, nes kiti<br />
vietos puodininkai savo mažose primityviose dirbtuvėlėse pagamintus indus pardavinėja labai<br />
žemomis kainomis, o tas kaimui ir svarbiau už pačio dirbinio rūšį. Šiandien T. Urvikio ir<br />
A. Spingio d-vė prisitaikindama prie sąlygų daro indus kaimui pigesnius ir miestui brangesnius,<br />
suprantama ir aukštesnės rūšies.<br />
Šios dirbtuvės indai atitinka visus gerų molinių indų reikalavimus. Šie gaminiai paplinta po<br />
visą Lietuvą. Viena, kas šių dirbinių didesniam pasklidimui kliudo, tai brangus geležinkelio<br />
tarifas, kuris dažnai peršoka ir visų vežamų prekių kainą. Būtų labai gera, kad molinėms prekėms<br />
pervežti veiktų specijalus pigesnis tarifas. Čia nauda būtų dviguba. Palaikytume savo gamybą,<br />
ugdytume molio pramonę ir antra — palengva mes atprastume nuo užsienio panašios rūšies<br />
gaminių.<br />
Dirbtuvė gamina įvairių rūšių molinius indus virtuvėms, servyzus ir šiaip namų ūkio<br />
reikalams, vazas, pelenines bei kitus papuošalus bei praktiškus dirbinius, be to įvairių rūšių ir<br />
spalvų molinius koklius. Perkant urmu iš dirbtuvės duodama nuolaidos, pareikalavus<br />
prisiunčiami kainoraščiai. Mūsų įvairių vietų prekybininkams, kur molio prekės mažai yra<br />
vartojamos, būtų paranku ir naudinga su šiuo prekybos objektu susipažinti.<br />
Tuo reikalu galima kreiptis: T. Urvikio ir A. Spingio d-vė Viekšniai, telefonais: 10 ir 17 nr.<br />
Didesniems miestams bei platesniems rajonams duodamos atstovybės.<br />
A. K. [Antanas Kenstavičius]. Viekšniškiai prekybininkai buvo pirmieji lietuviško<br />
spausdinto žodžio skleidėjai: Pas prof. Mykolą Biržišką // Verslas (Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis). — 1937. — Liep. 16. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — VI metai. — P. 2. — Visas tekstas:<br />
Malonus viekšniškis, buvęs Vilniui vaduoti s-gos pirm., prof. Mykolas Biržiška priėmė<br />
„Verslo” bendradarbį ir šiam specijaliam numeriui pareiškė savo mintis.<br />
— Bendram mano krašto — tėviškės kultūringumui didelės reikšmės turi mokykla. Čia<br />
sąlygos nepergeriausios, blogos ir išmėtytos po įvairias vietas patalpos. Mokiniai žemaičiukai<br />
yra verčiami savo tarmiškos kalbos iš pat savo mokslo pirmos dienos atsisakyti kaipo negražios.<br />
Bloga, kad žemaičiams yra skiriami kitų vietų mokytojai. Viekšnių inteligentija kiek man teko<br />
nugirsti ir pastebėti kultūriniam darbui mažai tėra atsidavusi ir yra užsiėmę kažkokiais pašalinias<br />
darbais. Viekšniškiai prekybininkai, k. t. Antanavičius, Vilčikauskas, Dargis pirmieji buvo toje<br />
apylinkėje spausdinto lietuviško žodžio skleidėjai. Darant žandarams kratas šie verslininkai<br />
įspėdavo turinčius lietuviškų knygų, jų tarpe ir mus — sako p. profesorius. Viekšnių apylinkėse<br />
pirma skambėdavo gražios žemaičių sutartinės, jas rusų laikais buvęs klebonas Zeleckis<br />
drausdavo dainuoti ir pats dainininkus išvaikydavo. Jo orientacija buvusi grynai lenkiška. Po<br />
Vilniaus Seimo 1905 m., tautinei atgimimo sąmonei švystelėjus, miestely įvykęs mitingas, kur<br />
kalbėjo vietinis žemaitis Rušinas ir Landsbergaitė. Viekšnių apylinkės dvaruose yra pas savo<br />
draugus studentus sukinėjęsi ir gyvenę Simanas Daukantas, Ivinskis. Per 1863 metų sukilimą,<br />
kaip man teko išgirsti, iš Viekšnių yra žuvę Bortkevičius, Daugirdas, Pančerinskis, Gurskis.<br />
Charakteringų dalykėlių teko išgirsti man apie vietos dvarininkėlius — sako prof. M. Biržiška.<br />
Tūla Radzevičiūtė nėjusi kaip kiti dvarininkai prieš lietuvius, ji artėdavusi prie liaudies,<br />
vilkėdavo net paprastus rūbus, kalbėdavo žemaitiškai. Sako, tai buvę daroma ir su tam tikru<br />
išskaičiavimu bei kaž ko nujautimu. Apie Viekšnius gyveno garsios caro Aleksandro II rūmų<br />
damos Mozai. Jos yra Viekšnių kapinėse palaidotos. Iš Viekšnių yra kilę Gediminai-Klausučiai-<br />
Beržanskiai, Balvočius-Gerutis, kurs spaudos draudimo laikais jau lietuviškai rašinėjo, vėliau<br />
išleido „Sodiečių Dungų”.<br />
266
— Būtų gera, sako prof. Mykolas Biržiška, kad kokiu nors laiku viekšniškiai suruoštų<br />
literatūros vakarą ir viską atliktų gryna žemaičių tarme. Toks viešas pasirodymas mūsų<br />
priaugančiuosius priverstų branginti savo tarmę ir nuo jos nenutoltų.<br />
— Paklaustas, ar žemaitis tinka ir verslams, gerb. prof. atsakė, žemaitis tinka visur. Juk yra<br />
sakoma: „Kas bus, kas nebus, bet žemaitis nepražus”. Mano žiniomis pirmoji lietuvių krautuvė<br />
buvo Bielskienės. Kaip lietuviai verslininkai pirma savo tiesioginių pareigų dirbo kultūrinį<br />
atlietuvinimo darbą platindami lietuvišką sapudos [spaudos] žodį, taip dabartiniai verslininkai<br />
žemaičiai turi savo krašte visapusiško gerbūvio siekti.<br />
Adomas Gargasas. Viekšniai, Dariaus-Girėno g. Kolonialių prekių krautuvė // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Juozas Mažukna. Restoranas „ŪKININKAS”. Viekšniai, Turgaus gatvė 11 ns. Įvairūs<br />
užkandžiai, pasirinkimas geriausių vietinių gėrimų, geras ir greitas patarnavimas. Radio muzika<br />
// Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. —<br />
Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Pranas Munius. Restoranas „RAMBYNAS”. Viekšniai, Tirkšlių g-vė 3 ns. // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Zita Pundziutė. Viekšniai, Dariaus-Girėno g. Pirmoji Viekšniuose manufaktūros krautuvė //<br />
Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr.<br />
29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Juozas Savickas. Viekšniai, Turgaus gatvė 16. Manufaktūros krautuvė. Didelis pasirinkimas<br />
vietinių ir užsieninių medžiagų. Prieinamos sąlygos ir mandagus, greitas patarnavimas // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Ignas Šeputis. Viekšniai, Akmenės g-vė 3 ns. Restoranas. Veikia nuo 1911 m. // Verslas:<br />
Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30<br />
(283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Klemas Taujenis. Viekšniai, Bažnyčios 8. Kepykla ir arbatinė. Prityręs ir geras kepėjas.<br />
Skyrius: Akmenės g. 10 ns. // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. —<br />
[Reklaminis skelbimas].<br />
Pranas Vaikasas. Viekšniai, Turgaus aikštė. Mėsinė. Senas ir prityręs mėsininkas. Gaunami<br />
kumpiai, dešros ir kit. // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų<br />
laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
Pirmoji Žemaičių saldainių dirbtuvė „KAIMAS”, įsteigta 1928 metais. Gamina įvairių<br />
rūšių aukštos kokybės grietinės saldainius. Savininkas Jonas Valiulis. Viekšniai, Vytauto g. 40 nr.<br />
Kainos pigios, užsakymai pildomi greitai // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI<br />
metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Petras Vėžauskas. Viekšniai, Turgaus g-vė 17 ns. Restoranas. Įvairūs užkandžiai ir<br />
Br. Šadauskų alus // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų<br />
laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis<br />
skelbimas].<br />
267
Juozas Visminas. Viekšniai, Vytauto gatvė 20 ns. Kolonialių prekių krautuvė. Įvairios prekės,<br />
greitas ir mandagus patarnavimas // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir<br />
amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. —<br />
[Reklaminis skelbimas].<br />
Simas Volontis. Viekšniai, Vytauto g-vė. Senas molinių indų platintojas // Verslas: Savaitinis<br />
lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—<br />
284). — Liep. 16. — VI metai. — P. 6. — [Reklaminis skelbimas].<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 84: „Įsteigęs Viekšniuose vartotojų<br />
bendrovę ir jos krautuvę kun. Antanas Vytuvis (pokariniais laikais ji išgaišo).” — P. 74:<br />
Turgavietė — „Rinka galėtume palaikyti visą tą plotą, per vidurį ilgų dvieilių kromų perkirstą,<br />
kuriame du kartu savaitėje (antradieniais ir penktadieniais) įvyksta turgai, o 3—4 kartus metuose<br />
(per šventą Joną ir kitąmet) jomarkai — kermošiai.”<br />
Bumblys Stasys. Universalinėje parduotuvėje: [Pardavėjas Juozas Praspaliauskas] // Pergalės<br />
vėliava. — 1958. — Lapkr. 6: ir nuotrauka.<br />
Kaip sekasi, kooperatininkai? // Vienybė. — 1968. — Saus. 27. — Tekste: Viekšnių<br />
kooperatyvui nuo 1945 metų vadovauja Juozas Kenstavičius. Darbuotojai: Rozalija Meižienė<br />
(išdirbo 22 metus), Monika Bakanienė, Liucija Baltutienė, Emilija Skutulienė ir kt.<br />
Rasimavičius V. Daug svetelių, daug pirklių sugužėjo į Viekšnius // Vienybė. — 1968. —<br />
Birž. 29. — Tekste: Mugė Viekšniuose.<br />
Rasimavičius V. Jonui dūdą, Petrui — skripką... // Vienybė. — 1970. — Birž. 27. — Tekste:<br />
Mugė Viekšniuose.<br />
I. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai / Žinias surinko 1969 ir 1972 metais<br />
Amelija Urbienė iš Viekšnių miestelio gyventojų: 1. Alsaitės-Blažienės, apie 55 m. 2. Balsienės-<br />
Švažaitės Emilijos, apie 70 m. 3. Erlickio Jono, gim. 1896 m. 4. Erlickienės Pranės, apie 80 m.<br />
5. Lengvenienės Stasės, gim. 1915 m. 6. Lengvenio Vinco, gim. 1907 m. 7. Praspaliauskienės<br />
Emilijos, gim. 1910 m. 8. Praspaliauskio Juozo, gim. 1904 m. // Urbienė Amelija.<br />
ETNOGRAFINIAI APRAŠAI. Aplankas Nr. 1 // Aplankas yra Viekšnių bibliotekoje ir Viekšnių<br />
muziejuje. — Tekste:<br />
Miestelio planas. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai. Viekšnių miestelio<br />
amatininkai. Viekšnių miestelio verslininkai. Prekybininkai. Supirkinėtojai.<br />
Bagamazninkai. Alinės. Arbatinės. Traktieriai. Viešbučiai. „Bardakas”. Įmonės, gamyklos,<br />
dirbtuvės. Įvairūs verslai. Kas dar buvo Viekšnių miestelyje. 1969 metais puodininkai<br />
Viekšniuose.<br />
I. Viekšnių miestelio amatininkai ir verslininkai<br />
Viekšniai — Žemaitijos miestelis Akmenės rajone, pusiaukelėje tarp Mažeikių ir Sen.<br />
Akmenės (iki Mažeikių 16 km, iki Sen. Akmenės 15 km). Pro pat miestelį teka Venta. Iki<br />
geležinkelio stoties 3 km.<br />
Viekšniai iš seno garsūs savo puodais. Kada ir kas pirmasis pradėjo dirbti puodus, niekas<br />
nežino ir neatsimena. Miestelyje visada yra buvę ir dabar tebėra aibės amatininkų ir visokių<br />
visokiausių verslininkų. Viekšnių žemaitis — išradingas ir verslus kaip žydas, sumanus ir<br />
apsukrus kaip čigonas: moka kapeiką iš nieko išsunkti. Pvz. po 1914 metų karo miestelio šiaučiai<br />
pradėjo siūti drabužinius batus aparų padais; tuojau pat atsirado meistrų, kurie ėmėsi medinius<br />
kulniukus batams dirbti. Nebuvo krautuvėse rinolų (naktinių puodų), jų Viekšnių puodininkai<br />
pridirbo visokių visokiausių — pirk jeigu tik reikia. Po šio paskutiniojo karo — šerinkos badas.<br />
Tuoj visos miestelio audėjos ėmėsi austi šerinką. Atsirado žmonių, kas pristatinėjo audėjoms<br />
bovelną, ašutus. (Šerinka — ašutinė, kurią deda į kostiumo atklastus). Visi patenkinti: ir audėjos,<br />
268
ir ašutų pristatinėtojai, ir kriaučiai, ir tas, kuris kostiumą siūdinasi. Uždirba visi. Arba vėl: dabar<br />
krautuvėje gali gauti bulbėms skusti peiliuką (skuteklį) tik dešiniarankis, o jeigu nueini ant<br />
turgaus ir perki skuteklį, tavęs meistras taip ir paklausia: „Katra ranka tamsta bulbes skuti: dešine<br />
ar kaire?” ir gauni skuteklį, kokio tau reikia. Žinoma, peiliukas nėra toks dailus, kaip krautuvinis,<br />
bet aštresnis ir tau patogus.<br />
Viekšnių miestelyje<br />
ūkių (kiemų) — 401<br />
gyventojų — 1918<br />
Viekšnių ūkininkų<br />
ūkių (kiemų) — 12<br />
gyventojų — 106<br />
Fermos kaimas<br />
ūkių (kiemų) — 22<br />
gyventojų — 149<br />
Pakalupės kaimas<br />
ūkių (kiemų) — 27<br />
gyventojų — 144<br />
Valsčiuje<br />
ūkių (kiemų) — 1643<br />
gyventojų — 10549<br />
Pagal 1923 m. Lietuvos gyventojų surašymą<br />
1766 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 274 žydai.<br />
1847 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 1120 žydų.<br />
1897 m. Viekšnių žydų bendruomenėje buvo 1646 žydai.<br />
Iš viso gyventojų 2951.<br />
(Iš „Jevreiskaja Encikl.” V tomo, s. v. „Viekšnia”).<br />
Šiame apraše surašyti Viekšnių m. amatininkai ir verslininkai, gyvenę ir dirbę prieš 1914 m.<br />
karą ir po 1914 m. — iki 1941-43 metų. Kai kurie tebedirba ir 1972 m.<br />
1. Audėjos<br />
VIEKŠNIŲ MIESTELIO AMATININKAI<br />
1. Hintendorfienė (Aloyzo žmona) audė nuo 1930 m.<br />
2. Jankutė Pranė (gim. 1900 m.) audžia nuo 1931 metų. Dabar (t. y. 1972 m.) audžia tik<br />
mažosiomis staklėmis, nes didžiosiomis staklėmis audžiant reikia išsiimti patentą. Audžia<br />
divonus, staltieses, rankšluosčius, takus ir kt. Gyvena Vytauto g.<br />
3. Kugraitė, gyvena Papilės g. Audžia skudurinius takus.<br />
4. Plonienė (gim. 1881 m.) pradėjo austi nuo 1921 metų ir audė ligi 1970 m. Audė staltieses,<br />
divonus ir kt. Gyvena Vytauto g.<br />
5. Racaitė Barbora, gyv. Stoties g. Audė nuo 1920 metų divonus plačiosiomis staklėmis.<br />
6. Repšaitė Veroninka audė po 1920 m. Audė milus, divonus.<br />
7. Rupkaitės Marija ir Antanina, gyv. Mažeikių g. Pradėjo austi 1937 m. Audžia kapas,<br />
staltieses, divonus, rankšluosčius ir kt. (1972 m. audžia tik Marija Rupkaitė, gim. 1900 m.).<br />
8. Liaugminaitė, gyv. Užbravarėse (Viekšnių m. dalis). Audžia po 1920 m. Dabar audžia<br />
plačiosiomis staklėmis. Audžia divonus, vilnones (skaras), staltieses, kapas ir kt.<br />
269
2. Batsiuviai<br />
1. Čeričinskis (mirė 1968 m.). Dirbo po 1920 m. Gyveno Akmenės g.<br />
2. Gedžius (miręs), dirbo po 1920 m., gyveno Akmenės g.<br />
3. Gelžinis (miręs), dirbo po 1920 m., gyveno Stoties g.<br />
4. Giedra (miręs), dirbo po 1920 m., gyv. Akmenės g.<br />
5. Kackis (miręs), dirbo po 1914 m., gyv. Pirties g.<br />
6. Kaplanas (miręs), dirbo po 1914 m.<br />
7. Koukštas, gyvena prie malūno.<br />
8. Kokštas Benė, gyv. Tilto g., 1969 dirbo artelėje.<br />
9. Koukštas Juozas, gyv. Stoties g., nuo 1969 m. pensininkas.<br />
10. Krutinis Aleksas, 1969 m. tebedirbo.<br />
11. Krutinis Jonas, 1969 m. dirbo tik medpadžius.<br />
12. Laucevičius, gyv. Vytauto g., dirbo nuo 1920 m. (miręs).<br />
13. Mažiekis Albinas (miręs).<br />
14. Pundzius (medkojis) — 1969 m. tebedirbo, mirė 1971 m.<br />
15. Rimavičius, gyv. Stoties g., nuo 1972 m. pensininkas.<br />
16. Skunsmonas Robertas, gyv. Akmenės g., dirbo nuo 1930 m., mirė 1968 m.<br />
17. Stonys Jonas, dirbo prieš 1914 m., gyv. Akmenės g., mirė po 1930 m.<br />
18. Šišnickis (miręs 1969 m.).<br />
19. Visminas Benė, dirbo nuo 1925 m., (miręs).<br />
20. Šliažas Antanas, gyv. Vytauto g., 1972 m. tebedirbo.<br />
21. Visminas Juozas, gyv. Vytauto g., dirbo prieš 1914 m., 1970 m. tebedirbo, 1972 m.<br />
nebedirba.<br />
22. Zalepūga, dirbo nuo 1923 m., gyv. Stoties g. (miręs).<br />
23. Deniušis, dirbo prieš 1914 m. (miręs).<br />
24. Bagdonas — dirbo Kaplano batų dirbtuvėje.<br />
3. Daržovių augintojai<br />
1. Ševelis (žydas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 metus.<br />
2. Maša „Vagurklininka” — prieš 1914 m.<br />
4. Dročiai<br />
1. Buožis Dominykas, dirbo nuo 1918 m. (miręs).<br />
2. Balčiūnas.<br />
3. Vilkas (tebedirba).<br />
5. Fotografai<br />
1. Kinčinas Jonas, gyv. Stoties g., dirbo nuo 1920 m.<br />
2. Barkus, gyv. Puodininkų g., dirbo po 1920 m.<br />
6. Glazūros meistrai<br />
1. Veisis Vincas, gyv. Puodininkų g., dirbo prieš 1914 m.<br />
270
2. Lengvenis Vincas, gyv. Vytauto g., dirbo nuo 1935 m., dabar pensininkas.<br />
3. Taurinskas, dirbo nuo 1930 m.<br />
7. Grabdirbys<br />
1. Pundzius Augustinas, dirbo po 1914 m., mirė 1971 m.<br />
8. Katekizmo mokytojos<br />
1. Lizdenaitė Ona, Akmenės g., mokė prieš 1914 m.<br />
2. Visminaitė Barbora, Akmenės g., mokė prieš 1914 m.<br />
Abi mokytojos mokė maždaug ligi 1928 metų.<br />
9. Kalvaratininkai<br />
1. Balvočius, gyv. Stoties g., dirbo po 1920 m. (miręs). Dirbo kalvaratus ir pipirmales.<br />
2. Vaičkus Juozas, gyv. Žvyro g. Dirbo po 1920 m. Tebedirba ir 1972 m. Dirba: kalvaratus,<br />
pipirmales, kočielus, mėsai pjaustyti lentas, grėblius ir kt. medinius daiktus.<br />
10. Kalviai<br />
1. Bogužas, gyv. Naujakuriuose (Viekšnių m. dalis), dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
2. Kaktys, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1914 m. ligi 1940 m.<br />
3. Krutinis (tėvas), gyv. Zaventės km. netoli miestelio, tiltą perėjus. Dirbo prieš 1914 m.<br />
(miręs).<br />
4. Krutinis (sūnus), gyv. Zaventės km., 1972 m. tebedirbo.<br />
5. Stonkus Domas, dirba nuo 1935 m.<br />
6. Skerstonas, gyv. Puodininkų g., dirbo po 1914 m. ligi 1946 m. (miręs).<br />
11. Kepurninkai<br />
1. Tamarinas (žydas), siuvo vyr. kepures po 1914 m. (miręs).<br />
2. Tamarinienė, po 1914 m. siuvo mot. skrybėles (mirusi).<br />
3. Iršaitės vyras, po 1920 m. siuvo vyr. kepures (miręs).<br />
5. Švažas Antanas. gyv. Stoties g., siuvėjas, bet siuvo ir vyr. kepures. Dirbo po 1920 m. Vyr.<br />
kepures tebesiuva ir 1972 m.<br />
12. Kirpėjai<br />
1. Alsys Pranas, gyv. Stoties g., kirpo prieš 1914 m. (miręs).<br />
2. Kozlovas (tėvas), kirpo po 1914 m. (miręs).<br />
3. Kozlovas (sūnus), kirpo prieš 1930 m. ligi 1941 m. Dabar kirpėjas Akmenėje.<br />
13. Klumpininkai<br />
1. Kilpys, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
2. Kuodys, dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
3. Laucius Juozas, dirbo po 1920 m. klumpius, vėliau pradėjo dirbti ir medpadžius. 1969 m.<br />
tebedirbo medpadžius. Klumpius dirba tik paprašytas.<br />
4. Vitkus, dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
Medpadžius dirba<br />
1. Krutinis Jonas nuo 1947 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
2. Mikužis, dirba nuo 1925 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
271
3. Mikužienė, dirba nuo 1925 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
4. Stončius, dirba nuo 1920 m. 1969 m. dirbo artelėje.<br />
5. Vaikasas (invalidas), dirba nuo 1930 m. 1969 m. tebedirbo. Mirė 1972 m.<br />
Viekšnių miestelio kurvos iki 1941 metų<br />
1. Raudonaitė Liudvė, gyv. Vytauto g., 1932 m. laikė „bardakėlį”. Dabar ji Senelių<br />
prieglaudoje.<br />
2. Švažienė Petronė, gyv. Akmenės g., laikė arbatinę turgavietėje. Mirusi. Yra likęs sūnus ir<br />
duktė.<br />
3. „Žiurkė” (taip buvo visų vadinama, niekas nežinojo jos vardo ir pavardės). Su ja<br />
linksmindavosi Mažuknos restorano „pijokai”. 1969 m. tebegyveno.<br />
4. Bilertaitė.<br />
5. Engelienė.<br />
Bilertaitė ir Engelienė buvo kurvos-vagilkos. Jos gerdavo restorane su „pijokais”, o kai šie<br />
pasigerdavo, iškraustydavo jų kišenes. 1934 m. buvo šitaip: Bilertaitė ir Engelienė girtuokliavo<br />
su gaspadoriais, atvažiavusiais į šv. Jono jomarką nuo Latvijos pasienio. Dar šie nebuvo kaip<br />
reikiant pasigėrę, kai vagilkos pradėjo kraustyti jų kišenes. Gaspadoriai įsiuto, primušė abi ir<br />
išmetė laukan iš restorano. Sėdi Engelienė lauke, sienos atsikolusi, ir verkia, nusibraukia ašaras<br />
ir, atsidususi, sako: „Tu pizelė iškriušta, aš — primušta, nebėr vedvėm čia ko bebūti, eikim<br />
namo.” Dabar dar, daugeliui metų prabėgus, kai keletas moterėlių susirenka papletkavoti, reikia<br />
jau skirstytis namo, tada viena jų pasako taip, kaip kitados yra pasakiusi Engelienė. Visos<br />
nusijuokia, nė kiek neįsižeidžia ir smagios grįžta namo.<br />
14. Kortų metėjos<br />
1. Klara Narutavičiūtė, gyv. Žvyro g., po 1920 m. 1972 m. tebemeta kortas.<br />
2. Voluntienė, gyv. Žvyro g., prieš 1914 m. (mirusi apie 1925 m.) — skaitė iš rankos, metė<br />
kortas, būrė iš „Saliamono galvos”, iš kavos tirštimų, iš kiaušinio suleisto į vandenį; duodavo<br />
„liubčiko”, gydė žolėmis.<br />
3. Švažienė, gyv. Akmenės g., buvo siuvėja. Kortas išmesdavo paprašyta, ne už pinigus.<br />
4. „Žiurkė” (taip buvo žmonių vadinama) metė kortas vaikščiodama po kaimus ir ten<br />
pardavinėdama krapylas.<br />
15. Kubiliai<br />
1. Baltutis (žmonių vadinamas Didgalviu), gyv. Kegrių km., Kubilus, bačkas dirbo prieš<br />
1914 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
2. Lukošius, gyv. Stoties g., dirbo po 1920 m. Tebedirba ir 1972 m.<br />
16. Ledų dirbėjai<br />
1. Praspaliauskis Juozas, gyv. Akmenės g.<br />
2. Praspaliauskienė Emilija, gyv. Akmenės g. — dirbo ledus nuo 1933 m. ligi 1940 m. Ledus<br />
pradavinėjo važinėdami po turgus ir jomarkus.<br />
17. Malūno darbininkai<br />
1. Endriuška Kazimieras, gyv. Puodininkų g., dirbo malūne dar prieš 1914 m.<br />
2. Gimbutas, dirbo malūne nuo 1918 m.<br />
3. Silkinis, dirbo malūne nuo 1918 m.<br />
4. Švažas Eugenijus (elektrikas), dirbo malūne nuo 1930 m.<br />
272
18. Mezgėjos<br />
a) mezgė su mašinomis<br />
1. Galminaitė Morta, gyv. Stoties g., 1969 m. tebemezgė.<br />
2. Kugraitės (seserys), Papilės g., 1969 m. tebemezgė.<br />
3. Lungienė, Papilės g., 1972 m. tebemezgė.<br />
4. Norvaišaitė Ona, gyv. Stoties g., 1969 m. tebemezgė.<br />
5. Rimkaitė Barbė, gyv. prie šventoriaus, mezgė po 1920 m.<br />
6. Šeibelytė Pranė, mezgė nuo 1930 m. Dabar gyvena Šiauliuose.<br />
7. Voverienė, gyv. Vytauto g., mezgė po 1930 m. Nuo 1969 m. gyvena Mažeikiuose.<br />
b) mezgė su „tamburka” ir su virbalais<br />
1. Klara Narutavičiūtė, gyv. Žvyro g., po 1920 m. Tebemezga ir dabar, t. y. 1972 m.<br />
2. Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g. Mezgė po 1914 m. 1972 m. tebemezga.<br />
Miestelyje buvo ir daugiau mezgėjų, kurios „tamburka” mezgė užgalius užvalkčiams, galus<br />
abrūsams.<br />
19. Mūrininkai<br />
1. Galminas (tėvas) — mūrijo pečius dar prieš 1914 m.<br />
2. Galminas (sūnus) — ėjo kartu su tėvu mūrydamas. Mirė 1971 m.<br />
3. Galminas Jonas (sūnus).<br />
4. Galminas (Jono Galmino sūnus) mūrija dabar 1972 m.<br />
5. Antanas Virkutis, mūrijo po 1914 m. ligi 1967 m. (miręs).<br />
20. Muzikantai<br />
1. Dargis (siuvėjas) — triūba, po 1914 m.<br />
2. Deniušis (batsiuvys) — klarnetas, po 1914 m.<br />
3. Pundzius Augustinas (grabdirbys) — triūba, po 1914 m.<br />
4. Stonys Jonas (batsiuvys) — smuikas. Mirė 1932 m.<br />
5. Brolių Žiulpų dūdų orkestras — prieš 1914 m. (Žiulpos buvo kaimiečiai, ne miestiečiai).<br />
21. „Padvados”<br />
1. Natkis (žydas) — prieš 1914 m.<br />
2. Abe Potes (Apkis) — po 1914 m., ligi 1941 m.<br />
3. Benckis — nuo 1925 m.<br />
22. Pečių degėjai<br />
1. Lengvenis Vincas, nuo 1935 m. ligi 1967 m.<br />
2. Strikauskis, nuo 1920 m.<br />
3. Turauskis, nuo 1930 m.<br />
23. Pienininkai<br />
1. Adelsonas, gyv. Stoties g. Laikė 2 karves. Pardavinėjo pieną, sviestą, grietinę nuo 1930 m.<br />
ligi 1940 m.<br />
2. Tedeušas Kenstavičius — vežiodavo pieną į miestelį iš Santeklių dvaro nuo 1920 m.<br />
273
24. Pirtininkai<br />
1. Geršelis (žmonių vadinamas „Pirtininku”) kūrino pirtį nuo 1914 m. pokario.<br />
2. Geršelienė („Pirtininkienė”) — nuo 1914 m. pokario.<br />
25. Plaustininkai<br />
1. Jurjonas, gyv. Akmenės g. — nuo 1900 m.<br />
2. Jurjonienė, gyv. Akmenės g. nuo 1900 m.<br />
3. Jurjonaitė, gyv. Akmenės g. — vėliau, tėvams mirus.<br />
4. Gedžius, gyv. Akmenės g., po 1920 m.<br />
5. Gedžienė, gyv. Akmenės g., po 1920 m.<br />
26. Popierinių gėlių dirbėjos<br />
1. Voluntaitė Pranė, gyv. Žvyro g., dirbo popierines gėles, apipindavo šv. paveikslus<br />
popierinių gėlių vainiku, įdėdavo į popierinis rėmus (lyg į kokią dėžutę), uždėdavo po stiklu.<br />
Dirbo po 1914 m. ligi 1930 m. ir vėliau.<br />
2. Barkauskaitės, žmonių vadinamos „Barakodilaitės” — dirba popierines gėles po 1930 m.<br />
Pina vainikus laidotuvėms iš popierinių gėlių ir iš savo užaugintų. Dirbo ir 1972 m.<br />
27. Prašymų, laiškų rašytojai<br />
1. Oldenburgienė, gyv. Stoties g., nuo 1920 m. rašė laiškus ir prašymus.<br />
2. Gira, gyv. Stoties g., rašė prašymus prieš 1914 m.<br />
3. Lengvenis Pranas, gyv. Vytauto g., rašė prašymus nuo 1927 m. ligi 1930 m.<br />
28. Puodininkai<br />
1. Gelžinis Juozas, gyv. Stoties g., po 1914 m.<br />
2. Hintendorfas, gyv. Vytauto g., prieš 1914 m.<br />
3. Jasiulis, po 1914 m.<br />
4. Vincas Lengvenis, gyv. Vytauto g., nuo 1935 m.<br />
5. Mockus (tėvas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
6. Mockus (sūnus), — po 1920 m.<br />
7. Mockus Stasys — po 1920 m.<br />
8. Mockus Romas — po 1920 m.<br />
9. Paulikas (tėvas ir sūnūs), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m., sūnūs — vėliau.<br />
10. Spingys Kazys, gyv. Akmenės g., nuo 1925 m. (Dabar gyvena Ukmergėje).<br />
11. Ružė, gyv. Akmenės g., nuo 1914 m. prieškario.<br />
12. Šliaudaris (miręs), prieš 1914 m.<br />
13. Šiaulys Antanas, prieš 1914 m.<br />
14. Urvikis Tadeušas, prieš 1914 m.<br />
15. Vilimas Albertas, po 1941 m.<br />
16. Žylė, gyv. Mažeikių g., prieš 1914 m.<br />
17. Šliažas Aloyzas, po 1925 m.<br />
18. Giedra Pranas, po 1920 m. (Dabar Merkinėje).<br />
19. Giedra Stanislovas (miręs).<br />
274
20. Vita.<br />
29. Priėmėjos<br />
1. Rušinienė, gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
2. Tukienė-Rušinaitė Liudvė, po 1914 m.<br />
3. Girienė, gyv. Stoties g., prieš 1914 m.<br />
4. Žarčinienė (žydė), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m. (Žmonių buvo šnekama, kad ji<br />
darydavusi abortus).<br />
Tukienė Liudvė buvo Rušinienės duktė. Ji buvo raiša. Pati pasakojosi, kad motina, ją<br />
pagimdžiusi, labai užpykusi „kam gimė mergelka” ir įmetusi į avių gardą. Avis ir išmynusi jai<br />
koją. Iš avių gardo ištraukusi bobutė Praspaliauskienė.<br />
30. Rėtininkai<br />
1. Kaupys, gyv. Mažeikių g., dirbo prieš 1914 m. (miręs).<br />
2. Vilčikauskis Juozas, gyv. Papilės g., dirbo prieš 1914 m. (1969 m. tebegyveno).<br />
3. Vilčikauskis Kazimieras dirbo prieš 1914 m. (1969 m. tebegyveno Papilės g.).<br />
31. Rimoriai<br />
1. Ružauskis Simonas, dirbo nuo 1926 m. (miręs).<br />
2. Švažas Jurgis dirbo po 1914 m. (Ėjo per kaimus).<br />
3. Valtas Vincentas, gyv. Akmenės g., dirbo prieš 1914 m.<br />
4. Kaciuška, dirbo nuo 1928 m.<br />
5. Velavičius (Valto mokinys) — važinėjo per bajorus: Medemrodės Zubovui dirbo,<br />
Sirutavičiui.<br />
32. Rožančių dirbėjos<br />
1. Pukinskienė, dirbo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
2. Augustinavičienė Rozalija, dirbo po 1914 m. (1969 m. tebedirbo).<br />
3. Dargienė (perkrikšto žydo žmona), gyv. Stoties g., dirbo po 1914 m.<br />
4. Vilčikauskienė (perkrikštė žydė), gyv. prieš bažnyčią, dirbo po 1914 m.<br />
5. Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g., dirbo po 1914 m. (Dabar gyvena Tarybų g. 11).<br />
33. Siuvėjos<br />
1. Deniušienė, gyv. Vytauto g., siuvo prieš 1914 m.<br />
2. Giraitė Adolfina, gyv. Stoties g. siuvo nuo 1923 m.<br />
3. Hintendorfienė Rozalija (perkrikštė žydė), Vytauto g., siuvo prieš 1914 m. (Mirė<br />
Mažeikiuose 1967 m.).<br />
4. Maneikienė (daktaro motina), siuvo po 1914 m. gyvena Akmenėje 1969 m.<br />
5. Mažeikaitė-Rimavičienė Pranė, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m.<br />
6. Perminienė, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
7. Perminienė, gyv. Mažeikių g., siuvo po 1914 m. (mirusi).<br />
8. Skaraitė (žydė), siuvo po 1914 m., gyv. Akmenės g. (mirusi).<br />
9. Šliaudaraitė Magdė, siuvo po 1914 m.<br />
10. Šiurkaitė-Šišnickienė, siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
11. Visminienė Stasė, gyv. Vytauto g., siuvo po 1920 m. (mirusi).<br />
275
12. Žakaitė Julija, siuvo po 1914 m.<br />
13. Liginskaitė Maša, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (Mirė 1968 m., turėdama 92<br />
metus).<br />
14. Švažienė, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (mirusi).<br />
34. Siuvėjai<br />
1. Dargis, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
2. Gargasas, gyv. Pakalupės km., siuvo po 1914 m., mirė 1970 m.<br />
3. Kalmanas Orkis, siuvo prieš 1914 m., ligi 1935 m. (miręs).<br />
4. Kontutis, siuvo po 1914 m. (1969 m. tebesiuvo).<br />
5. Lalas Antanas, gyv. Akmenės g., siuvo nuo 1930 m. (Dabar gyvena Amerikoje).<br />
6. Narušaitis, gyv. Akmenės g., siuvo nuo 1918 m. (miręs).<br />
7. Spingys, siuvo prieš 1914 m., gyv. Vytauto g. (miręs).<br />
8. Stonkus, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m. (miręs).<br />
9. Šeibelis Jonas, gyv. Akmenės g., siuvo prieš 1914 m.<br />
10. Švažas Antanas, gyv. Stoties g., siuvo po 1914 m. 1972 m. tebesiuvo tik kepures.<br />
11. Pikevičius, siuvo prieš 1914 m., siuvo ligi 1969 m. Mirė 1969 m.<br />
12. Savickis, gyv. Mažeikių g., siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
13. Voveris, gyv. Pakalupės km., siuvo po 1920 m.<br />
14. Urkis, siuvo po 1920 m. (miręs).<br />
15. Vėžauskis, gyv. Vytauto g., siuvo po 1920 m. Tebesiuva ir 1972 m.<br />
16. Monis, siuvo po 1925 m. Dabar nebesiuva. Dirba koklių fabrike.<br />
35. Siuvėjai, važinėję po kaimus siūdami<br />
1. Alsys Pranas, gyv., Stoties g. (važiavo siūti tik į Latviją. Siuvo kailinius, kostiumus). Siuvo<br />
prieš 1914 m.<br />
2. Meškys Pranciškus, siuvo prieš 1914 m.<br />
3. Erlickis Jonas, siuvo nuo 1917 m., gyv. Akmenės g. Nuo 1941 m. nebesiuva. Gyvena<br />
kaime.<br />
4. Vaitkus Pranas, siuvo po 1920 m. Gyveno Gyvulių km.<br />
5. Perminas Povilas, siuvo prieš 1914 m. Gyv. Padvarių km.<br />
5. Perminas Rapolas, siuvo prieš 1914 m.<br />
7. Gadeikis, siuvo po 1914 m., gyv. Purvėnų km.<br />
3. Baltutis, siuvo prieš 1914 m., gyv. Pakalupės km.<br />
9. Visminas, gyv. Čekų km., siuvo po 1914 m.<br />
10. Paulikas, gyv. Purvėnų km. siuvo po 1914 m.<br />
11. Urbonas Pranas, siuvo po 1920 m., nebesiuva, gyvena Viekšnių m., Naujakuriuose.<br />
36. Siuvinėtojos<br />
1. Šliaudaraitė Magdalena, siuvinėjo po 1920 m. Siuvinėjo bažnytines vėliavas.<br />
2. Balsienė-Švažaitė Emilija, siuvinėjo po 1920 m. Siuvinėjo bažnytines vėliavas, vėliavas<br />
šauliams, tautininkams. Už vėliavos išsiuvinėjimą gaudavo 150 litų. Dabar gyvena Viekšniuose,<br />
Tarybų 11. Nebesiuvinėja.<br />
276
3. Narutavičiūtė Klara, siuvinėjo po 1920 m., gyv. Žvyro g., tebesiuvinėja. Siuvinėja<br />
paduškėles, takelius.<br />
37. Haftuotojos<br />
Prieš 1914 m. ir po 1914 m. buvo madoje haftuotos (aptavotos) skarelės. Haftuotojų Viekšnių<br />
miestelyje buvo gana daug.<br />
38. Kaldrų siuvėjos<br />
1. Liginskaitė Maša, gyv. Akmenės g. Siuvo prieš 1914 m.<br />
2. Kaušarienė, gyv. Stoties g., siuvo po 1920 m. Tebesiuva ir 1972 m. (Kaušarienė — rusė).<br />
39. Skalbėjos<br />
1. Lengvenienė Monika skalbė nuo 1917 m. ligi 1930 m.<br />
2. Mastauskienė, gyv. Pakalupės km., skalbė po 1920 m. (Skalbėja išskalbdavo vyr.<br />
viršutinius marškinius, apykakles, iškrakmolydavo ir išprosavodavo).<br />
3. Racaitė Barbora skalbė bažnytinius drabužius po 1920 m.<br />
4. Rimkaitė Barbora skalbė bažnytinius drabužius po 1920 m.<br />
40. Skardininkai<br />
1. Jankauskas, gyv. Akmenės g., dirbo po 1920 m. (1969 m. gyveno kaime).<br />
2. Kęsminas Antanas, gyv. Turgaus g., dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
3. Koukštas Antanas, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. (1969 m. nebedirbo).<br />
4. Šlyteris, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. 1969 m. tebedirbo. Mirė 1972 m.<br />
5. Vaineris (žydas), dirbo po 1914 m. (miręs).<br />
6. Venckus, gyv. Naujakuriuose, dirbo po 1920 m. (miręs).<br />
41. Skerdžiai<br />
Skerdžius ganė Viekšnių miestelio ūkininkų karves ir avis. Ganė Miesčionių lankose ir<br />
Miesčionių laukuose. (Miestelio ūkininkų žemės rėžiai buvo už miestelio, į Akmenės pusę).<br />
1. Kinčinas, gyv. Stoties g., ganė po 1918 m.<br />
2. Ramonas, ganė nuo 1928 m.<br />
42. Staliai<br />
1. Imelis, dirbo prieš 1914 m.<br />
2. Laucius, dirbo prieš 1914 m.<br />
3. Kęstavičius, dirbo prieš 1914 m.<br />
43. Stogdengiai<br />
1. Strikauskis, gyv. Vytauto g., dirbo prieš 1914 m.<br />
44. Šaukėjas turguje<br />
1. Poškus, gyv. Puodininkų g.<br />
Užšaukdavo ant turgaus, kas ką norėdavo šaukdintis, dar prieš 1914 m. Užšaukdinama buvo<br />
maždaug ligi 1930 m., gal dar ir vėliau.<br />
45. Šaukštų dirbėjai<br />
1. Brazdauskas, dirbo po 1914 m. (1969 m. gyveno Mažeikiuose. Ubagas).<br />
2. Jonauskis, gyv. Laižuvos g. Dirbo po 1914 m. (Aklas ubagas, giedodavo prie bažnyčios ir<br />
„ant turgaus” giesmėm armonika pritardamas).<br />
277
3. Lungys, gyv. Mažeikių g. Dirbo prieš 1914 m.<br />
46. Škaplierių audėjos<br />
1. Pakalniškienė, gyv. Stoties g., audė prieš 1914 m.<br />
2. Pakalniškytė-Švažienė, gyv. Akmenės g., audė po 1914 m.<br />
3. Švažaitė-Balsienė Emilija, gyv. Akmenės g., audė po 1920 m.<br />
4. Šiaulienė Julijona, gyv. Stoties g., audė prieš 1914 m.<br />
47. Ūkininkai<br />
1. Beržanskaitė-Švažienė, gyv. Akmenės g.<br />
2. Čiužas, gyv. Vytauto g.<br />
3. Joniuškis, gyv. Akmenės g.<br />
4. Kačinas Antanas, gyv. Akmenės g.<br />
5. Mažonienė-Dargienė, gyv. Vytauto g.<br />
6. Tupikas, gyv. Akmenės g.<br />
7. Veisis, gyv. Akmenės g.<br />
8. Petrikas, gyv. Papilės g.<br />
9. Tukys, gyv. Akmenės g.<br />
10. Šliažas, gyv. Vytauto g.<br />
11. Šiaulienė, gyv. Vytauto g.<br />
12. Teodoras Urvikis, gyv. Puodininkų g.<br />
13. Žvirblis, gyv. Stoties g.<br />
48. Užuolaidų mezgėja<br />
1. Narutavičiūtė Klara, gyv. Žvyro g., dirbo po 1920 m. 1972 m. tebedirba.<br />
49. Baldų pynėjai<br />
1. Riauka, gyv. Mažeikių g., dirbo po 1920 m. Mirė 1972 m. Pynė kėdes, etažeres iš vytelių.<br />
50. Vaikų augintojos<br />
1. Rušinienė, gyv. Akmenės g., augino prieš 1914 m.<br />
2. Rušinaitė-Tukienė Liudvė, gyv. Akmenės g., augino po 1914 m. maždaug ligi 1935 m.<br />
3. Tukaitė-Bružienė, gyv. Stoties g., augino prieš 1914 m.<br />
Vaikai dažniausiai būdavo vienišų motinų. Jie būdavo slapčia atgabenami, paauginami (jei<br />
nenumirdavo) ir vėl slapčia išvežami. Niekas nežinojo, kieno tie vaikai buvo.<br />
Štai ką papasakojo apie Bružienę Emilija Balsienė. Seniai, dar prieš 1914 m. karą, daktaro<br />
Biržiškos gonkose buvo rastas naujagimis su rašteliu ant kaklo, kur buvę parašyta: „jūsų sūnaus<br />
sūnus”, kad motina esanti biedna ir savo sūnaus negalinti auginti, tegu auginą seneliai.<br />
Dr. Biržiška turėjęs tris sūnus. Nė vienas sūnų neprisipažinęs, katro būsiąs pamestinukas.<br />
Bružienė paėmusi tą vaikelį, įsūnijusi ir užauginusi. Augdamas Jonas Bružas vis labiau daręsis<br />
panašus į Viktorą Biržišką. Taip žmonės ir nusprendę, kad jis turėjęs būti Viktoro Biržiškos<br />
sūnus. Pati Balsienė atminė Jono Bružo krikštynas. Buvę 12 porų kūmų, kad įsūnytasis turėtų<br />
giminių. Dabar, t. y. 1972 m., Jonas Bružas gyvena Viekšnių m., yra vedęs Oną Normontaitę. Jei<br />
kas jį paklausia, ar teisybė esanti apie jo tėvą — Viktorą Biržišką, jis nusijuokia ir nieko nesako.<br />
51. Vandens nešėjos<br />
1. Buožienė, nešiojo turtingesniems žydams vandenį po 1918 m.<br />
278
2. Paulauskaitė — po 1920 m.<br />
Buvo ir daugiau moterų, kurios nešiodavo vandenį, išmazgodavo grindis, žodžiu, už pinigą<br />
turtingesniems žydams padirbdavo juoduosius darbus.<br />
52. Verpėjos<br />
1. Rimkaitės (3 moterys), verpė po 1920 m.<br />
2. Molienė, gyv. Stoties g., verpė po 1914 m.<br />
3. Rupkienė Marijona (1867—1952), verpė prieš 1914 m.<br />
Verpėjų Viekšnių m. buvo daug. Verpdavo visos senesnės moterys, kurios kito darbo<br />
nebedirbdavo. Daugiausia verpėjų buvo iš davatkų tarpo, našlių, kurioms reikėdavo pačioms<br />
išsimaitinti arba išmaitinti šeimą.<br />
53. Verpėjai verpykloj malūne<br />
1. Levinskis<br />
2. Zorys<br />
3. Bružėnas<br />
Gijas lenkė<br />
1. Normontaitė-Bružienė Ona<br />
2. Sakalauskaitė Bronė.<br />
Verpykla buvo nuo 1925 m.<br />
54. Žolininkės<br />
1. Voluntienė, gyv. Žvyro g., gydė prieš 1914 m.<br />
2. „Moninkelė” (Taip ją vadino visi žmonės — čia jos vardas ir pavardė), po 1930 m. 1972 m.<br />
gyvena Akmenės g.<br />
55. Žvejai<br />
1. Čeričinskis (batsiuvys), gyv. Akmenės g. Žvejojo po 1914 m.<br />
2. Galminas (ūkininkas), gyv. Gyvulių km., ateina į miestelį žvejoti su miestelio žvejais, po<br />
1914 m.<br />
3. Gedžius (plaustininkas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Stonkus (siuvėjas), gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
5. Riauka (baldų pynėjas), gyv. Mažeikių g., po 1914 m.<br />
56. Žąsų, ančių, kalakutų pešėjos<br />
1. Švažaitė-Končienė Petrė, gyv. Akmenės g.<br />
2. Švažaitė-Memienė Bronė, gyv. Akmenės g.<br />
3. Vėžaitė Marė.<br />
4. Veisaitė Bronė, gyv. Akmenės g.<br />
5. Veisaitė Emilija, gyv. Akmenės g.<br />
6. Veisaitė-Lalienė Petrė, gyv. Akmenės g.<br />
7. Krutinienė, gyv. Akmenės g.<br />
57. Macų kepyklos darbininkės<br />
1. Geršelienė (meistras), gyv. Akmenės g.<br />
2. Alsaitė-Koukštienė Rozalija, gyv. Akmenės g.<br />
279
3. Gelžinaitė-Vaserienė Monika, gyv. Žvyro g.<br />
4. Alsaitė-Blažienė Ona, gyv. Stoties g.<br />
58. Pieninės darbininkai<br />
1. Pranauskis.<br />
2. Lengvenis Vincas, dirbo nuo 1930 m. ligi 1935 m.<br />
3. Švažaitė-Memienė Bronė.<br />
4. Jurjonaitė-Navardauskienė Bronė.<br />
5. Kuchalskaitė Ženė.<br />
Senoji pieninė buvo Sajaus namuose ligi 1928 m. Pieninę įsteigė 1925-26 m. Bertulis, Lacius<br />
ir Urvikis. Naująją pieninę pastatė Vytauto g.<br />
Pienininkai yra buvę ligi 1941 m.<br />
Ulevičius.<br />
Vizgirda.<br />
Rimkus Pranas.<br />
59. Saldainių dirbtuvės darbininkės<br />
Dirbtuvės savininkas Valiulis. Įsteigta 1928 m. Vytauto g.<br />
1. Nikolajevas Aleksandras — meistras.<br />
2. Deniušaitė Ona — darbininkė.<br />
3. Gužauskaitė-Lengvenienė Stasė — darbininkė.<br />
4. Miltenytė Uršė — darbininkė.<br />
5. Macaitė Cecė — darbininkė.<br />
6. Stonaitė Albertina — darbininkė.<br />
7. Ūkanaitė-Buivydienė Amilė — darbininkė.<br />
8. Ūkanaitė-Balčiūnienė Alba, — darbininkė.<br />
9. Volmeraitė, darbininkė.<br />
10. Žutautaitė Ona, darbininkė.<br />
60. Šluotų rišėjas<br />
Ermošius, gyv. Zaventės km., rišo šluotas ir pardavinėjo miestelyje.<br />
61. Uogautojos<br />
Pranė Erlickienė, gyv. Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
62. Bovelnos dažyklos darbininkės<br />
1. Švažaitė Rufina, gyv. Akmenės g., dirbo prieš 1930 m.<br />
2. Švažaitė Bronė, gyv. Akmenės g., dirbo po 1920 m.<br />
3. Meižienė, dirbo po 1920 m.<br />
4. Šimkienė Ona, dirbo po 1920 m.<br />
5. Balsienė Emilija, dirbo po 1920 m.<br />
63. Altorių, pompų ir baldų meistrai buvo<br />
Vincentas Juodeikis (tėvas) ir Vincentas Juodeikis (sūnus). Gyveno jie Zaventės km.<br />
(Zaventės km. yra kitapus Ventos upės, priešais Viekšnių miestelį). V. Juodeikis (tėvas) dirbo<br />
280
apie 1870 m. ligi 1914 m., altorius, pompas ir baldus ir po 1914 m. (mirė 1926 m); jo amato<br />
buvo išmokęs ir sūnus (gimęs 1876 m.).<br />
Audinių krautuvės<br />
1. Pundzius, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
VIEKŠNIŲ MIESTELIO VERSLININKAI<br />
2. Savickis Antanas, Turgavietė, nuo 1935 m.<br />
Maisto ir kolonialinių prekių<br />
1. Kristinienė Ieva, Akmenės g., nuo 1931 m.<br />
2. Lungys, Mažeikių g., prieš 1914 m.<br />
3. Lungys, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
KRAUTUVININKAI<br />
Lietuvių krautuvės:<br />
4. Sakalauskis (prieš Biržiškų namus), prieš 1914 m.<br />
5. Skunsmonas Robertas, Akmenės g., nuo 1930 m. (1932 m. pardavė Izraelštamui).<br />
6. Tupika, Akmenės g. nuo 1932 m.<br />
7. Vilčikauskis (pirma Turgavietėje, vėliau — šalia Kooperatyvo) prieš 1914 m.<br />
8. Visminas, Vytauto g. nuo 1934 m.<br />
Audinių krautuvės<br />
1. Beržanskis, Turgavietė, nuo 1935 m.<br />
Žydų krautuvės:<br />
2. Blankaitė Rochė, Akmenės g., nuo 1930 m.<br />
3. Šmitienė, Akmenės g. ir Turgavietės kampas, nuo 1930 m.<br />
4. Maušelis, Turgavietė, nuo 1931-32 m.<br />
Batų krautuvės<br />
1. Laukšana, Turgavietė, (batų-odos), nuo 1930 m.<br />
2. Leras, Tirkšlių g. (batų-galanterijos), nuo 1930 m.<br />
Dažylų (pervės) ir bovelnos (siūlų)<br />
1. Rabinovičienė (žmonių vadinama Lipke), Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
Geležies krautuvės<br />
1. Kenigsbergo, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Vaineris, Turgavietė-Stoties g. kampas, prieš 1914 m.<br />
Kepurių krautuvės<br />
1. Eizikmanas, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Tamarinas (Tamarinienė), Turgavietė, po 1914 m.<br />
Kolonialinių prekių krautuvės<br />
1. Alter Judes, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
2. Beržanskių (sūnų), Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
3. Dovydo, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
281
4. Flechteris (Šiši sesers vyras), Turgavietė, po 1914 m.<br />
5. Goldmanas, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
6. Iciko (Šiši sesers vyras), Turgavietė, po 1914 m.<br />
7. Izraelštamo, Akmenės g., nuo 1932 m.<br />
3. Leibio, prieš tiltą, Tilto g., prieš 1914 m.<br />
9. Mackibuckio, Turgavietė-Akmenės g. kampas, nuo 1930 m.<br />
10. Pekeris Mauša, Turgavietė, po 1914 m.<br />
11. Peisachovičius, Turgavietė, po 1914 m.<br />
12. Raskinas, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
13. Izraelštamo, Turgavietė, po 1932 m.<br />
14. Sajus, Mažeikių g., po 1914 m.<br />
15. Šeinas, Akmenės g., po 1914 m.<br />
16. Šiši, Tilto g., po 1914 m.<br />
17. Žarčino, Akmenės g., nuo 1918 m.<br />
18. Vigoderio žento, Turgavietė, po 1928 m.<br />
Laikrodžių, dviračių krautuvė<br />
1. Eizikmanas, Turgavietė (Rakuzino name), nuo 1931 m.<br />
Vaisių (apelsinų, citrinų, šokolado, saldainių, mielių) krautuvė<br />
1. Naftalinas, Turgavietė, 1928 m. [BK: Tarti maždaug taip: „Naftaalinas”].<br />
Vaistai, odekolonas, kremai<br />
1. Dovidovičius, Turgavietė (Rakuzino name), nuo 1934 m. (laikė ir benzino kolonėlę).<br />
Miltų krautuvė<br />
1. Cyrė, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
Urmo sandėliai<br />
1. Alter Judes, kolonialinių prekių, Tirkšlių g., po 1914 m. (silkės, kruopos).<br />
2. Goldmanas, kolonialinių prekių, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
3. Kenigsbergo, geležies, Turgavietė, po 1914 m. (Aprūpino Telšius, Akmenę, Mažeikius).<br />
Kooperatyvas<br />
Įvairios prekės (netoli bažnyčios), po 1920 m.<br />
Arklių pirkliai<br />
PIRKLIAI<br />
1. Abe Potes (žmonių vadinamas Apkis), Akmenės g., po 1914 m.<br />
2. Jonas Brika, Akmenės g., po 1914 m. Pastaba: Pirko vogtus arklius ir vežė į Latviją. Taip<br />
buvo žmonių sakoma.<br />
Javų pirkliai<br />
1. Šeinis, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
2. Šeinis Meiškis, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
3. Šiši (žmonių vadinamas Icka Parka), Tilto g., prieš 1914 m.<br />
282
4. Vaksas (prie tilto), po 1918 m.<br />
5. Velvys, Stoties g., prieš 1914 m.<br />
6. Goldbergas, Mažeikių g., po 1914 m.<br />
Miško pirkliai<br />
1. Vaksas (prie tilto), po 1918 m.<br />
Malkų pirkliai<br />
1. Brika Jonas, Akmenės g., po 1914 m.<br />
Paukščių pirkliai<br />
1. Blanka, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
Skudurų pirkliai<br />
1. Šotlandas, Tirkšlių g., prieš 1914 m.<br />
Mėsininkai<br />
PREKYBININKAI<br />
1. Alsienė, Stoties g., mėsos kioskas, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Giberis (sūnus), prieš špitolę, po 1914 m.<br />
3. Giberis Leiba (tėvas), Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Klafas, Pirties g., po 1914 m.<br />
5. Šiaulaitė (išnešiojo po namus mėsą), po 1914 m.<br />
6. Žūsis (Eizikmanaitės vyras), po 1914 m.<br />
7. Reifelis, po 1920 m.<br />
Puodais turguje prekiavo<br />
1. Paulikas, Akmenės g., prieš 1914 m. (tik Viekšniuose)<br />
2. Hintendorfas, Vytauto g., po 1920 m. (tik Viekšniuose)<br />
3. Zelikis Klafas (važinėjo po turgus ir prekiavo puodais)<br />
Sėklininkai (sezoninė prekyba)<br />
1. Alsienė, Stoties g., po 1914 m.<br />
2. Bružas, po 1914 m.<br />
3. Lungienė, Stoties g., po 1914 m.<br />
Silkėmis turguje prekiavo<br />
1. Siulkė Geršelaitė-Klafienė (žmonių vadinama „Pirtininkaite” arba Zelikiene), po 1920 m.<br />
2. Šiaulaitė, po 1918 m.<br />
Krienais prekiavo<br />
1. Ramanauskas, po 1918 m.<br />
SUPIRKINĖTOJAI<br />
Supirkinėjo kiaušinius Viekšnių miestelyje turgaus dienomis „Pieno Centrui” ir vežė juos į<br />
Mažeikius po 1920 m.:<br />
1. Švažas Antanas, Akmenės g.<br />
2. Kateiva Karolis, Vytauto g.<br />
283
3. Šiaulienė, Vytauto g.<br />
Skudurus supirkinėjo<br />
1. Skaris (taip buvo žmonių vadinamas senas žydas, vaikščiojęs po kaimus ir supirkinėjęs<br />
skudurus, šerius, arklių uodegas) prieš 1914 m.<br />
„BAGAMAZNINKAI” (Karabelninkai)<br />
1. Valeinienė, prekiavo skarelėmis, kaspinais, kartūnais, špilgomis (segėmis), veidrodžiais,<br />
šukomis, po 1920 m.<br />
2. Kazlauskienė — prekiavo skarelėmis, karoliais, špilgomis (segėmis) ir kt., po 1920 m.<br />
3. Voluntaitė Pranė — popierinėmis gėlėmis, paveikslais šventais (paveikslus ji apipindavo<br />
dirbtinėmis gėlėmis, įdėdavo į kartoninius rėmus, lyg į kokias dėžutes ir uždėdavo stiklą), prieš<br />
1914 m.<br />
4. Končius — prekiavo keptomis lėlėmis, rožančiais, maldaknygėmis, prieš 1914 m.<br />
5. Brazdauskas — prekiavo savo darbo saldainiais, keptomis „vištelėmis”, „pypkomis”,<br />
„panelėmis” ir kt.<br />
Krapylas pardavinėjo<br />
1. „Žiurkė” (taip žmonių vadinama), po 1930 m.<br />
1. Ružės alinė, Akmenės g., po 1920 m.<br />
ALINĖS<br />
2. Skunsmono Povilo alinė, Turgavietė, po 1930 m.<br />
3. Jonauskienės alinė, Stoties g., po 1920 m.<br />
ARBATINĖS<br />
1. Parapijos arbatinė, Špitolėje. Sena, iš 19 amž. ar dar senesnė.<br />
2. Švažienės arbatinė, Turgavietė, po 1930 m.<br />
3. Lozorkaičių arbatinė, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
4. Jankelio arbatinė, Tirkšlių g., prieš 1914 m.<br />
5. Fainbergo arbatinė, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
TRAKTIERIAI<br />
1. Mažuknos traktierius, Turgavietė, po 1914 m.<br />
2. Šepučio traktierius, po 1914 m., Akmenės g.<br />
VIEŠBUČIAI<br />
1. Garbelio viešbutis, Turgavietė, prieš 1914 m.<br />
2. Rubinšteino viešbutis, Mažeikių g., po 1930 m.<br />
„BARDAKAS”<br />
1. Liudvė Raudonaitė, Vytauto g., maždaug nuo 1931 m. ligi 1936 m. laikė „bardakėlį”. Čia<br />
ateidavo įvairios merginos, rinkdavosi vyrai nakčiai.<br />
Batų dirbtuvė<br />
ĮMONĖS. GAMYKLOS. DIRBTUVĖS<br />
1. Kaplano batų dirbtuvė, prieš 1914 m. Dirbo pats Kaplanas ir samdyti darbininkai.<br />
284
Bovelnos dažykla<br />
1. Rabinovičienė (žmonių „Lipke” vadinama), Akmenės g., prieš 1914 m. Dirbo 3-4<br />
darbininkės.<br />
Elektros gamyklos<br />
1. Lesimo — malūne, po 1920 m.<br />
2. Briko Jono, Papilės g. (garo variklis), po 1928 m.<br />
Macų kepykla<br />
1. Geršelienė (meistras), Akmenės g. Dirbo 3 darbininkės.<br />
Kepyklos<br />
1. Erlickio kepykla, Turgavietė, po 1918 m.<br />
2. Parapijos kepykla, Špitolėje, (labai sena).<br />
3. Veisio kepykla, Turgavietė, po 1930 m.<br />
4. Taujenio kepykla (netoli bažnyčios, Vilčikauskio name), po 1920 m. vėliau — Laniauskio,<br />
po 1930 m.<br />
5. Jankelio, Tirkšlių g., po 1914 m.<br />
Malūnas<br />
Malūnas pastatytas 1900 m. Prano Lengvenio, nuo 1909 m. Lesimo.<br />
Paukščių pešimas<br />
1. Blanka, Akmenės g., prieš 1914 m. Dirbo 7 moterys.<br />
Vilnų verpykla<br />
Lesimo vilnų verpykla (malūne), nuo 1925 m. Dirbo 5 darbininkai.<br />
Skudurų rūšiavimas<br />
Šotlando, Tirkšlių g., prieš 1914 m. Dirbo 5-7 darbininkės.<br />
Odų dirbtuvės<br />
1. Jono Briko, Papilės g., Nuo 1935-37 m.<br />
2. Kalvarijos, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
3. Reifelio, avikailių dirbtuvė, prieš 1914 m.<br />
Puodų dirbtuvės<br />
1. Jono Brikos, Papilės g., nuo 1935-36 m.<br />
2. Hintendorfo, Akmenės g., nuo 1930 m.<br />
3. Iršo Gindės, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
4. Pauliko, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
5. Ružės, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
6. Šij Michel (žmonių vadinamas „Šikis”), Vytauto g., prieš 1914 m.<br />
7. Urvikio ir Spingio, Puodininkų g., nuo 1932 m. 8. Kristino, Akmenės g., prieš 1914 m.<br />
9. Volunčiaus, Papilės g., prieš 1914 m. 10. Pakalniškio, Puodininkų g., prieš 1914 m.<br />
Saldainių dirbtuvė<br />
1. Valiulis, Vytauto g., nuo 1928 m. Dirbo meistras ir 9 darbininkės.<br />
2. Brazdauskas — dirbo saldainius ir pats pardavinėjo po turgus.<br />
285
Vilnų karšykla<br />
1. Lengvenio (žmonių vadinamo „Vilnašukiu”), prieš 1914 m. vėliau karšyklą perėmė Bružas.<br />
Limonado dirbtuvė<br />
1. Gordono, netoli Turgavietės, apie 1930 m.<br />
Įvairūs verslai<br />
1. Turėjo namus, išnuomojo butus ir iš to gyveno. Pvz. Zavadskis, Vytauto g., Kazlauskienė,<br />
Vytauto g.<br />
2. Daugelis priimdavo gyventi mokinius, virė jiems valgyti.<br />
3. Daug buvo verpėjų.<br />
4. Daug buvo mezgėjų, kurios megzdavo pirštines, kojines.<br />
5. Senesnės moterys ir paaugliai plėšydavo plunksnas.<br />
6. Tarnaitės, kurios tarnaudavo pas turtingesnius žydus ir ponus.<br />
7. Virėjos, kepėjos, kurios eidavo per kaimus virdamos, kepdamos baliams, vestuvėms ir t.t.<br />
8. Miestelio ūkininkai samdydavo moteris daržams ravėti ir kt. darbams.<br />
KAS DAR BUVO VIEKŠNIŲ MIESTELYJE<br />
Bažnyčia — 4 kunigai, vargonininkas, zakristijonas.<br />
Zakrastijonas Virkutis prieš 1914 m.<br />
Perminas Kazimieras, po 1914 m.<br />
Dovydauskis Domas, zakrastijono padėjėjas.<br />
Perminas Povilas, zakrastijono padėjėjas.<br />
Cerkvė — popas.<br />
Sinagoga — rabinas.<br />
Paštas — pašto viršininkas.<br />
Laiškininkai: Juodeikis, prieš 1914 m., Senkus nuo 1935 m., Mikalauskas, nuo 1935 m.<br />
Keturklasė mokykla. Pradžios mokykla.<br />
Skaitykla, po 1920 m. Vedėja Zosė Perminaitė, vėliau — Ona Jaskūnaitė.<br />
Policija.<br />
Monopolis, po 1920 m. Vedėjas Radvila.<br />
Antstolis (Kučka), po 1920 m.<br />
Gydytojai<br />
Biržiška, prieš 1914 m.<br />
Glikmanaitė, Glikmanas, Rakuzinas, Pačerinskis, Gelfandas, po 1920 m.<br />
Felčeriai<br />
Butkus, Lengvenis Marcijonas, Zarcinas — po 1914 m.<br />
Akušerės<br />
Rivinskienė, po 1914 m.<br />
Laniauskienė, po 1930 m.<br />
286
Viekšnių miestelyje po 1920 m. buvo 4 salės<br />
1. Parapijos,<br />
2. Gordono,<br />
3. Kooperatyvo,<br />
4. Mokyklos.<br />
1969 M. PUODININKAI VIEKŠNIUOSE<br />
Puodų dirbtuvės: Gordono salėje ir Šij Michel („Šikio”) Vytauto g.<br />
Puodininkais dirba<br />
1. Lizis (Aloyzas) Šliažas.<br />
2. Vilimas [Albertas].<br />
3. Vilimienė [Stasė].<br />
4. Pakalniškis Jokūbas.<br />
5. Pukinskis Leonas.<br />
6. Mockus Stasys.<br />
7. Mockus Romualdas.<br />
Glazūravimo meistrai<br />
1. Skerstonaitė [Stasė].<br />
2. Ramanauskaitė-Šliožienė.<br />
3. Giedraitė Juzė — dekoruotoja.<br />
Degikais dirba<br />
1. Vainauskienė [Stefanija].<br />
2. Ūdra [Povilas].<br />
3. Balvočius.<br />
Urbienė Amelija. Kas ir kaip šaukdino ant turgaus Viekšnių miestelyje: 1972 metų aprašas //<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Buvo Viekšnių miestelyje toks Poškus, žmonių „grapu” vadinamas. Gyveno jis Puodininkų<br />
gatvėje, ten turėjo savo namus ir nemažą žemės sklypą. Tai tas Poškus grapas ir užšaukdavo ant<br />
turgaus, kas ką nori pirkti, kas ką turi parduoti, kas yra ką radęs ar ką pametęs, kur parduodamas<br />
miškas, kam ir kokiems darbams reikalingi darbininkai, kas ir kada superka grūdus, kas kūrins<br />
pirtį. [...]. Būdavo, kai suvažiuoja turgus, Poškus grapas nueina į vieną turgaus galą, įsilipa į<br />
kieno nors ratus, kad visi jį geriau matytų ir girdėtų. Mantelis atsagstytas, rankos ant subinės po<br />
manteliu sukištos, kepurė atsmaukta ant pakaušio. Apsižvalgo Poškus grapas į visas puses ir<br />
užšaukia. [...]. Poškus grapas turėjo gerą liežuvį. Negaliu pasakyti, kuomet jis nustojo šaukti. Gal<br />
apie 1930 metus, gal ir po 1930 metų. Kai Poškus grapas paseno, jo žemę nupirko T. Urvikis ir<br />
ant jos pasistatė puodų dirbtuvę („gancarnę”).”<br />
Urbienė Amelija. Švažai — kontrabandininkai, knygnešiai, revoliucionieriai: 1973 metų<br />
aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Jurgis Švažas buvo Viekšnių miestelio gyventojas, kilęs iš Padvarių kaimo. Miestelyje<br />
gyveno Stoties gatvėje, netoli šventoriaus. Mokėjo skaityti ir rašyti. Jį buvo išmokiusios<br />
Santeklių dvaro panelės. Jurgis Švažas buvo labai nagingas: skuto barzdas, siuvo batus, mokėjo<br />
pataisyti užsikirtusius revolverius, taisė laikrodžius ir... kas be ko — nugerdavo.<br />
287
Emilija Pakalniškytė-Švažienė buvo siuvėja. Jos motina Pakalniškienė turėjo „bagamazą”.<br />
Pardavinėjo „kningas” (maldaknyges), ražančius, škaplierius, šukas, žiedus, „noperskus”,<br />
vargonėlius, švilpius, karolius. Rožančius padirbdavo ir škaplierius išausdavo pati. „Kningų”,<br />
kalendorių, „lementorių”, proklomacijų prieš caro valdžią patys parsigabendavo arba jų gaudavo<br />
iš Čepinskienės, gyvenusios Čekų kaime. [...]. Slaptos spaudos ir ginklų parsivežti važiuodavo į<br />
Bivainės mišką, kuris yra „ant Telšių važiuojant”. Viską gavo iš Petravičiaus. Petravičius gyveno<br />
pačiame miške. Pas jį ir pernakvodavo, ir dieną prabūdavo. (…) Iš Petravičiaus parsiveždavo<br />
„kningų”, kalendorių, „lementorių”, proklomacijų, revolverių, „trejų devynerių” pakeliuose,<br />
„akspelerijos” — vaistų nuo visokių ligų. „Akspelerija” buvo supilta į trišonius buteliukus, kaip<br />
dabar pilsto acto esenciją. Dar parveždavo kamparo plytelėse, karolių ražančiams dirbti. Vėliau,<br />
kai tų prekių buvo galima laisvai gauti vietoje, jų iš Vokietijos nebevežė. Kai manifestas jau<br />
buvo išleistas, „kningų” dar ilgai neleido pardavinėti — gaudė. Antanas Švažas (gimęs 1895 m.)<br />
pasakojo, kaip jis (po 1905 m.) prikabinęs žandarui ant nugaros proklomaciją. Žandaras sėdėjo<br />
alinėje. Jis prisitaikęs ir prikabinęs. Ant proklomacijos buvę išpiešti caras ir Stolypinas, o po jais<br />
bliūdas, pridėtas nukapotų galvų. Antanas Švažas minėjo dar „ciciliką” Chaimą Blanką, vėliau<br />
išvažiavusį į Ameriką, ir Šimkevičių. Šimkevičius buvo pilstytuvės viršininkas Viekšniuose.<br />
Pilstytuvėje pilstė iš Žagarės atvežtą alų iš bačkų į bonkas. Žagarėje buvo Naryškino alaus<br />
darykla. Šimkevičius ir Blanka iš Švažo išsinešdavo ginklų ir proklomacijų. Antanas Švažas<br />
sakė, kad „kningas”, kalendorius, „lementorius” dar gaudavo iš Beresnevičiaus, kuris gyveno<br />
prie Pateklos upės, ir iš Bubino, gyvenusio Ūbiškėje.”<br />
Urbienė Amelija. Jomarkai ir turgai Viekšnių miestelyje. Viekšnių ir turgavietės planai: 1974<br />
metų aprašas // Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Kasmet Viekšniuose būdavo 4 jomarkai: 1. Bažnyčios pašventinimo. 2. Sekminių. 3. Švento<br />
Jono. 4. „Ražončavos”. Turgai būdavo antradieniais ir penktadieniais.<br />
1. Bažnyčios pašventinimo jomarkas: Bažnyčios pašventinimo atlaidai būdavo sausio mėn. 18<br />
dieną. Jomarkas — pirmą antradienį po atlaidų. Per jomarką būdavo samdoma šeimyna.<br />
Sueidavo vaikiai, mergės, suvažiuodavo gaspadoriai. Sužinodavo, kam ko reikia.<br />
Pasiklausinėdavo vieni kitų, kurie gaspadoriai geri. Jeigu per jomarką susilygdavo, tai ir<br />
magaryčias sugerdavo. Į jomarką iš Varnių atveždavo šlajų, iš Platelių — gyvų žuvų, dažniausiai<br />
stintų. Žuvys būdavo suleistos į vanas su vandeniu.<br />
2. Sekminių jomarkas: Sekmines seniau švęsdavo 2 dienas — sekmadienį ir pirmadienį.<br />
Jomarkas — antradienį po Sekminių. Samdiniai išsilygdavo Sekminių jomarką kaip išeiginę<br />
dieną. Per Sekminių jomarką būdavo pardavinėjami paršeliai. Į jomarką atvažiuodavo cirkas,<br />
karuselė.<br />
3. Švento Jono jomarkas: Birželio mėn. 24 dieną Viekšniuose dideli šv. Jono atlaidai.<br />
Jomarkas — pirmas antradienis po atlaidų. Samdiniai išsilygdavo jomarką kaip išeiginę dieną.<br />
Gaspadoriai pirkdavo dalgius, grėblius. Iš Žagarės atveždavo šviežių braškių. Į jomarką<br />
atvažiuodavo cirkas, karuselė.<br />
4. „Ražončavos” jomarkas: „Ražončava” — spalio mėn. 2 dieną. Jomarkas — pirmą<br />
antradienį po „Ražončavos”. Pats didžiausias jomarkas. Kai miestelyje nebesutilpdavo,<br />
sustodavo už Ventos tilto „pastauninke”. Į jomarką suvesdavo ir suveždavo arklių, karvių,<br />
kiaulių, avių, žąsų, ančių, kalakutų, vištų. Maišus obuolių, grūšų. Pilnus vežimus visokiausių<br />
grūdų. Suvažiuodavo „kupčiai”. Jie supirkinėdavo gyvulius, paukščius, grūdus.<br />
Turgai: Turgai būdavo antradieniais ir penktadieniais. Penktadieniais turgai būdavo didesni,<br />
nes prieš „subatą” — žydų šventą dieną. Į turgų prie vandens pompos miestelio žvejai atnešdavo<br />
šviežių žuvų. Žuvis dažniausiai supirkdavo vietiniai žydai. Kaimų moterys penktadieniais<br />
sunešdavo, suveždavo vištų, viščiukų — vis žydų šventei. Viekšnių pirklys Blanka supirkinėjo<br />
paukščius ir vežė juos į Rygą. Įsisteigus „Lietūkiui”, firma Viekšniuose turėjo savo tarnautojų —<br />
kiaušinių supirkėjų. Supirktus kiaušinius supakuodavo čia pat į dėžes ir išveždavo į Mažeikius.<br />
Turgus ilgai neužsitęsdavo. Žmonės, pardavę ir apsipirkę, išvažiuodavo namo, ilgai miestelyje<br />
288
neužsibūdavo, nebent „pijokai”. Tie tai sėdėdavo ilgai Šepučio traktieriuje, kol tik pinigų<br />
turėdavo.<br />
Urbienė Amelija. Vaikščiojantys pirkliai: 1978 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Vaikščiojantys pirkliai buvo dvejopi: vengrai ir kromelninkai. Po I pasaulinio karo<br />
kromelninkai pradėjo nykti — nebebuvo kuo prekiauti. Apie 1926—1927 metus kromelninkai<br />
visai išnyko. Su kromeliu po kaimus vaikščiojo žydai. Tų žydų buvo visokio amžiaus. Prakutęs<br />
kiek žydo vaikas, tėvas nupirkęs anam „kelias špilgeles, adatų, siūlo, muilo, teboko ir paleidęs į<br />
svietą su kromeliu”. Kromelninkai po kaimus vaikščiojo kiaurus metus. Kai toliau nueidavo,<br />
reikėdavo ir nakvynės prašytis. Priimtas į nakvynę žydas valgė savo ką turėdamas. Jeigu nieko<br />
neturėjo, tai „anam nieko daugiau įduoti negalėjai, kaip kokią bulbelę, druskos”. Gėrė tik<br />
vandenį. Nakvodamas gulėjo ant pliko suolo. Viekšnių kromelninkai Šmučkis-Šmuila ir<br />
„Pasiutėlis”.<br />
Orvydienė J. Gyvenimo verpete: Konkursui „Dešimtojo penkmečio darbai ir žmonės”:<br />
[Juozas Kenstavičius] // Vienybė. — 1980. — Saus. 8. — Visas tekstas:<br />
Ateina žmogaus gyvenime, toks metas, kai vis dažniau vartai prisiminimų puslapius. Turtingi<br />
jie Juozui Kenstavičiui. 1940-aisiais, kai jį išrinko Viekšnių valsčiaus kooperatyvo pirmininku,<br />
gyvenvietėje tebuvo vienas prekybos taškas. Ir prekiavo jame viskuo — puodais, klumpėmis, žibalu,<br />
druska. Kooperatyvui priklausė ir vilnų karšykla, ir puodų dirbtuvė. O dabar Viekšnių<br />
vartotojų kooperatyvas turi 22 prekybos taškus, devyni jų yra kaimo vietovėse. Prieš trejetą metų<br />
gyvenvietės centre duris atvėrė bufetas, konditerijos ir kulinarijos gaminių parduotuvė, Tučių<br />
tarybiniame ūkyje pastatyta nauja tipinė parduotuvė, valgykla. Net 160 prekybininkų aptarnauja<br />
pirkėjus. Jeigu kas anais 1940-aisiais būtų kalbėjęs apie tokį kooperacijos sistemos suklestėjimą,<br />
daugiau negu utopija būtų atrodę. Gyvenimas ją paneigė. Prekyba augo kartu su žmogaus<br />
poreikiais, su laikmečio reikalavimais. Ir puoselėti tarybinę prekybą rajone pirmajam garbė teko<br />
Juozui Kenstavičiui.<br />
Kai žlugo buržuazinė valdžia, jam buvo 25-eri. Dirbo liaudies milicijoje. O susikūrus<br />
vartotojų kooperatyvui, patikėjo jam valsčiaus kooperatyvo pirmininko postą. Neįprasti darbai<br />
užgulė pečius, besirūpinant paruošomis, prekių tiekimu, pirkėjų poreikiais. 1941-ųjų birželio 21ąją,<br />
pasikvietęs prekybininkus, informavo, kad rytoj — jaunimo gegužinė. Reikia joje bufeto.<br />
Tegul linksminsis jaunimas, tegul gurkšnos alų, limonadą. Tačiau bufetininkai į gegužinę<br />
neišvažiavo. Rytą pranešė: karas... Kitos dienos rytą į J. Kenstavičiaus kabinetą įgriuvo buvęs<br />
policijos viršininkas V. Tamašauskas ir smetoninės kooperacijos „Talka” pirmininkas A. Acerevičius.<br />
Tyčiodamiesi iš kooperatyvo pirmininko, liepė nėšintis. Kur? Su grupele draugų Juozas<br />
bandė trauktis Rygos pusėn, bet keliai jau buvo atkirsti. Teko grįžti į Viekšnius ir slapstantis<br />
praleisti ilgus karo metus.<br />
Atkaklūs ir įnirtingi mūšiai 1944-ųjų rudenį vyko ties Viekšniais. Tarybinei Armijai iš fašistų<br />
teko atkovoti kiekvieną žemės pėdą. Spalio mėnesį Viekšniai buvo išvaduoti, o lapkričio<br />
penkioliktąją Juozas Kenstavičius perėmė valsčiaus kooperatyvo pirmininko pareigas. Teko<br />
pradėti viską iš naujo. Sunkūs ir įtempti tai buvo metai. Reikėjo rūpintis ne tik prekyba, bet ir<br />
užtikrinti maisto produktų supirkimą bei tiekimą. Išvažiavo kartą arkliais kartu su kooperatyvo<br />
darbuotoju M. Škerba į pagalbinį ūkį. Užsuko į Gudų malūną, o čia prieš pusvalandį banditai<br />
susidoroję su valsčiaus milicijos įgaliotiniu Pozdniakovu ir dviems aktyvistais. Keistas jausmas<br />
apėmė, matant dar neatvėsusius nekaltų žmonių kūnus. Tačiau širdis neturėjo teisės sudrebėti.<br />
Reikėjo nugalėti. Ir baimę, ir priešus. Į miškus pasitraukę Tarybų valdžios priešai nerimo. Ir ne<br />
kartą jam, kaip mokančiam valdyti ginklą, teko dalyvauti kovinėse operacijose. O vežant į<br />
prekybos tinklą suplaukusius pinigus į Mažeikius, kasininką irgi tekdavo lydėti jam. Nutolo,<br />
greitai nutolo įtampos pilni metai. Bet laikas neišdildė parduotuvių gimimo istorijos.<br />
Universalinė, ūkinių prekių, maisto produktų parduotuvės. Niekas prieš 20-metį neklausė, ar<br />
reikia jų Viekšniams. O Juozas Kenstavičius žinojo — reikia. Ir statė. Kiekvienas naujas<br />
kooperatyvo pastatas sukeldavo aliarmą. Bene porą papeikimų už tas statybas gavo. Laikas įrodė,<br />
kas teisus. Jis anuliavo papeikimus, ištirpdė savigraužą. Su metais papeikimus pakeitė garbės<br />
289
aštai, pagarba, pripažinimas. Ieškojimai ir drąsūs sprendimai apvainikuoti daugybe garbės raštų,<br />
TSRS Liaudies ūkio pasiekimų parodos bronzos medaliu, prekybos žymūno ženklu. Daugiau<br />
kaip keturi milijonai rublių kasmet įplaukia į Viekšnių kooperatyvo prekybos taškus už parduotas<br />
prekes.<br />
Metai daro savo. Nušarmojo sidabru galva, nebe tos jėgos, kaip jaunystėje. Negailestingą<br />
laiko bėgsmą išduoda ir retėjančios senųjų prekybininkų gretos. Kartu Viekšniuose pradėjo kurti<br />
tarybinę kooperatinę prekybą su Juozu Praspaliausku, o jis jau atgulė Viekšnių kalnelyje,<br />
užtarnautame poilsyje Mykolas Rimkevičius, Rozalija Meižienė. Metas poilsio būtų ir jam, bet<br />
keturių dešimčių rūpesčiai, įaugę į kraują, veja šalin tą mintį. Dar metus, dar metelius... Kam<br />
teks perduoti kooperatyvo vairą, galvos netenka sukti. Gabių, mylinčių prekybininko profesiją<br />
žmonių nemažai. Štai, kad ir E. Skutulienė. Prieš dvidešimtmetį atėjo dirbti prekystalio mokine,<br />
neakivaizdžiai baigė Maskvos kooperatinį institutą, dabar dirba jo, pirmininko, pavaduotoja. Tą<br />
patį institutą bedirbdama baigė prekių žinovė K. Šiaulytė, sėkmingai jame mokosi visuomeninio<br />
maitinimo vedėja T. Vasilkova, keturi prekystalio šeimininkai siekia žinių prekybos technikumų<br />
neakivaizdiniuose skyriuose.<br />
Prisiminimų puslapių daug ir brangių. Bet ir laukimo nerimo dar neužvertos durys. Kiekvieną<br />
dieną laukia naujienų iš vaikų, nors jau nebe vaikai, suaugusiais tapę. Žmona pasimirė seniai,<br />
tais sunkiais ir audringais metais. Nesiryžo trims mažyliams parvesti naujos motinos. Pats skalbė<br />
rūbelius, lygino uniformas, virė valgį. Vyriausioji dukra Genutė baigė medicinos mokslus, dirba<br />
gydytoja Šiauliuose. Melioratoriaus profesiją pasirinko sūnus Juozas, statąs Mažeikiuose naftos<br />
perdirbimo įmonę. Jaunėlis Virginijus — Veterinarijos akademijos antrakursis. Darbas, rūpesčiai,<br />
vaikų gyvenimo naujienos gena dienas ir metus, ir nėra kada pagalvoti, kad tau jau 64-eri, kad tu<br />
pavargęs. Kaip nebuvo visus tuos keturiasdešimt kada galvoti apie save. Reikėjo gyventi kitų rūpesčiais,<br />
kitų gyvenimais...<br />
Kenstavičius Juozas. Laikai buvo sunkūs / Perspausdinta iš žurnalo „Kooperatininkas” //<br />
Vienybė. — 1983. — Rugpj. 25. — Visas tekstas:<br />
Juozas KENSTAVIČIUS — vienas iš seniausių respublikos kooperatininkų, vienintelis<br />
vartotojų kooperatyvo valdybos pirmininkas šiame poste dirbantis nuo Tarybų valdžios Lietuvoje<br />
atkūrimo metų. Jis — istorijos, kurios pirmuosius puslapius pamažu negailestingai trina laikas,<br />
liudininkas. Juozą Kenstavičių paprašėme prisiminti, kaip kūrėsi tarybinė vartotojų kooperacija<br />
nuošaliame Lietuvos miestelyje Viekšniuose.<br />
Nors Viekšnių miestelis toli nuo didelių miestų, tačiau buržuazijos valdymo metais kai kas čia<br />
buvo susisukę šiltus lizdelius, iš kurių ir nesirengė kraustytis. Ir ne dėl karšto patriotizmo, o dėl<br />
sukrautų turtų. Klestėjo didelių žemių, dirbtuvių savininkai, ypač pirkliai, prekybininkai. Jei ne<br />
aukso kalnų tikėdamiesi, tai bent ne vieną atliekamą litą numatydami į savo kišenes susikrauti,<br />
daugelis didžiaturčių tiesė rankas į kooperatinę prekybą. Tokie miestelio turtuoliai kaip<br />
Ancerevičius, B. Šklėrius ir kiti kooperavo lėšas ne tiek prekybai vystyti, o tam, kad po kelerių<br />
metų tuos pačius pinigus susigrąžintų su tam tikrais procentais. Senieji miestelio gyventojai gerai<br />
prisimena, kaip bankrutavo „Ąžuolo” akcinė bendrovė dėl vedėjo Ivoškevičiaus godumo. Bet<br />
atsirado kita organizacija — vartotojų kooperatyvas „Talka”. Ir jo pagrindinis tikslas buvo —<br />
kuo daugiau pelno, asmeninės naudos.<br />
Kai 1940 metų įvykiai neatpažįstamai pakeitė Lietuvos veidą, neliko nuošalyje ir viekšniškiai.<br />
Mitinguose, susirinkimuose žmonės pritarė Tarybų valdžios politikai nacionalizuoti žemes,<br />
dirbtuves, krautuves. Miestelis mirgėjo plakatais, šūkiais. Buvo piešinių, karikatūrų su degtinės<br />
butelius apsikabinusių pilvotų misterių atvaizdais ir parašais „Šitokie ponai Lietuvą valdė, kiek<br />
jie pragėrė, kiek jie pravalgė”.<br />
Tuo metu negalėjo būti abejingų stebėtojų. Tie, kurie ne tik laukė permainų, bet ir ruošėsi<br />
joms, atsidūrė įvykių sūkuryje. Buržuazijos valdymo metais Viekšniuose veikė organizacija<br />
politiniams kaliniams remti. Batsiuvys Kacas rinkdavo aukas, palaikydavo ryšius su kitomis<br />
panašiomis organizacijomis. Sužinoti parvežtų naujienų, pasiklausyti Maskvos radijo dažniausiai<br />
rinkdavomės kito batsiuvio Jono Šišnicko dirbtuvėje. Tokiose sueigose dalyvaudavo nemažai<br />
kairiųjų pažiūrų žmonių. Dauguma jų kovojo už Tarybų valdžios atkūrimą miestelyje ir jo<br />
apylinkėse.<br />
290
Ir aš gavau nemažai atsakingų įpareigojimų. Labiausiai įsiminė rinkimai į Lietuvos Liaudies<br />
seimą. Organizavau rinkiminę kampaniją Purvėnų kaime. 1941 metų vasario mėnesį vykusių<br />
rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą metu buvau Viekšnių valsčiaus rinkiminės komisijos<br />
pirmininkas. Anksčiau dirbau odos dirbtuvių darbininku, 1940-aisiais tapau liaudies komisaru.<br />
Įpareigojimas atsakingas — kontroliuoti, kad nebūtų slapstomi ar naikinami turtai, turintys<br />
atitekti visai liaudžiai. Reikėjo sekti miestelio kapitalistus, dažnai vykdavome į kaimus —<br />
buožės daugiausia ir stengėsi išvežti, paslėpti vertybes. Ypač „atkyvūs” buvo senosios santvarkos<br />
prekybininkai — jų krautuvės liko lyg iššluotos. Teko daug ką grąžinti, nes kooperacija turėjo<br />
toliau funkcionuoti.<br />
Pirmasis vartotojų kooperatyvo susirinkimas numatė, kaip plėtoti kooperaciją, išrinko naują<br />
valdybą. Jos pirmininku, kaip geriausiai žinantį padėtį, išrinko mane. Keliant kitus kandidatus į<br />
valdybą, dauguma irgi balsavo ne už turtinguosius, o už paprastus darbo žmones. Taip valdybos<br />
nariais tapo batsiuviai Kacas, J. Šišnickas, mažažemis N. Škerba ir kiti. Revizijos komisijos<br />
pirmininku buvo patvirtintas Balaišis.<br />
Nelengvi buvo pirmieji žingsniai. Senosios santvarkos prekybininkai rengdavo provokacijas,<br />
šmeiždavo. Įsiverždavo net į kooperatyvo susirinkimus ir kumščiais reikalavo vėl jiems leisti<br />
tvarkyti biznio reikalus. Tačiau mes rengėme savus pardavėjus, šį darbą siūlėme paprastiems ir<br />
sąžiningiems žmonėms. Pirmąsyk prie prekystalių stojo J. Kasparavičius, S. Danielius,<br />
V. Anužis, S. Pocius, L. Kateilytė ir kiti. Daugelis šios profesijos nepakeitė visą gyvenimą.<br />
Kad prekyba yra svarbi visuomeninio gyvenimo sfera, iškart pajutome ir pirmaisiais Tarybų<br />
valdžios atkūrimo metais. Nebuvo tokio kooperatyvo valdybos susirinkimo, kuriame tada nebūtų<br />
dalyvavęs kas nors iš valsčiaus valdžios atstovų. Patarimų duodavo valsčiaus Tarybos<br />
vykdomojo komiteto pirmininkas J. Kateiva, LKP Viekšnių valsčiaus komiteto sekretorius<br />
Jonuitis, komjaunimo organizacijos sekretorius J. Jasiulis. O problemų netrūko.<br />
Nacionalizavus privačias parduotuves, jose ir vyko tolesnė prekyba. Žmonės galėdavo pietauti<br />
dviejose valgyklose, buvo avalynės, maisto, gėrimų ir geležies bei kitų ūkinių prekių<br />
parduotuvės. Tiesa, prekių jose nebuvo daug, jas reikėjo dar remontuoti, tvarkyti patalpas.<br />
Netrukus įsteigėme naujas parduotuves Kapėnų ir Kalninių kaimuose.<br />
Prekes parsigabendavome patys, vienas atveždavo geležinkeliu iki Viekšnių stoties, kitų<br />
vykdavome už keliolikos kilometrų į Mažeikius. Iš pradžių vienintelis transportas buvo arkliai.<br />
Prityrę vežikai A. Anužis ir kiti į vieną gurguolę pakraudavo po dvi tonas krovinių. Paskui<br />
nuomojome automobilius iš Kryžiaus, Vygodelio. Nacionalizavus ir šį jų turtą, gavome mašinas<br />
ir tris arklus.<br />
Mūsų pardavėjai nebuvo įgudę, todėl ne visada buvo lengva. Iš pradžių net cirkuliavo du<br />
piniginiai vienetai: litai ir rubliai. Ir vienais, ir kitais tekdavo nustatyti prekės kainą. Laikas bėgo.<br />
Po metų pasidarė lengviau dirbti. Susikūrėme savo sistemą, išmokome dirbti. Iš atminties<br />
niekada neišdils 1941 metų birželio 22-oji. Tą dieną anapus Ventos upės turėjo vykti pirmoji tų<br />
metų, — laisvų, laimingų — Viekšnių gegužinė. Jos dalyvius ruošėsi maitinti, gaivinti<br />
kooperatininkai.<br />
...Viską nutraukė karas. Daugelį išblaškė. Vieni žuvo fronte, kitus nužudė baltaraiščiai,<br />
fašistiniai okupantai. Nepavykus pasitraukti į šalies gilumą, grįžau į Viekšnius. Kalino daboklėje.<br />
Grasino sušaudyti, išvežti į Vokietiją. Išvijus fašistus, iškart grįžau į vartotojų kooperatyvą. Už<br />
kelių kilometrų ūžė frontas, o mes iš gyventojų supirkinėjome išsaugotus gyvulius, bulves,<br />
grūdus ir tiekėme šį maistą Tarybinei Armijai.<br />
Jau penktą dešimtmetį gyvuoja mūsų vartotojų kooperatyvas. Neatpažįstamai pasikeitė<br />
materialinė bazė, prekės, darbuotojų kvalifikacija. Atėję jauni darbuotojai klausia, kokia buvo<br />
pradžia. Kai pats dirbi, galvoji tik apie rytdieną, atrodo, tik ji, o ne praeitis verta dėmesio.<br />
Dažnokai susitinku 1940 metų vartotojų kooperacijos darbuotojus — buvusį valgyklos vedėją,<br />
dabar jau pensininką S. Danielių, dar ir dabar mėsos ir pieno parduotuvėje tebedirbančią<br />
L. Kateilyte-Lalienę, prisimename pirmuosius Tarybų valdžios metus, pirmuosius tarybinės<br />
vartotojų kooperacijos žingsnius, džiaugiamės šviesiu ir laimingu jaunosios kartos gyvenimu,<br />
tarybinės santvarkos suklestėjimu.<br />
291
Urbienė Amelija. Viekšnių miestelio choras ir jo veikla: 1984 metų aprašas // Urbienė<br />
Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Apie 1918—1922 metus Viekšniuose vargonininku buvo Vincas Stulgaitis. Jis mokė choristus<br />
ne tik giedoti bažnytines giesmes, bet ir dainuoti bei vaidinti. Repeticijos vykdavo vargonininko<br />
bute, o koncertai bei vaidinimai — kooperatinės bendrovės „Ąžuolas” salėje. Kooperatinės<br />
bendrovės „Ąžuolas” salė buvo dviejų aukštų name. Apačioje — krautuvė, viršuje — salė ir<br />
skaitykla. Šitas namas stovėjo toje vietoje, kur dabar yra [Žemės ūkio mokyklos] pastatai.<br />
Kitapus gatvės vienaukščiame pastate buvo parapijos salė. Vincas Lengvenis, „kalbėdamas apie<br />
kooperatinę bendrovę „Ąžuolas”, atsiminė, kad kooperatinės bendrovės pirmininku buvęs<br />
Bertulis, valdybos nariai — Lacius ir Teodoras Urvikis. Krautuvės vedėjas buvęs Balvočius,<br />
pavaduotojas — Aleksis Vaškys, o pardavėja — Elzė Jakštaitė.” Salė buvusi antrajame aukšte.<br />
Šalia salės buvusi skaitykla. Čia galėjo pasiskaityti laikraščių visi, kas tik norėjo. Skaityklos<br />
vedėja buvo Zosė Perminaitė. Kooperatyvo žinioje buvo ir Viekšnių pieninė.<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje:<br />
„Turgaus dieną”. — Tekste:<br />
Pačiame turgavietės viduryje uždengtas šulinys. Svirties nėra. Nori vandens — suk veleną.<br />
Geležine grandine ir išsitrauksi iš šulinio šalčiausio vandens kibirą. Vanduo čia skanus. Nuo<br />
šulinio į tilto pusę, per patį turgavietės vidurį, atokiai vienas nuo kito stovi nedideli mediniai<br />
nameliai — krautuvėlės. Čia prekiaujama šviežia mėsa, įvairiais maisto produktais, duona,<br />
barankomis ir šiaip ūkiškomis prekėmis. Tų namelių tarpuose, ant pliko grindinio, savo prekes<br />
išsidėsto puodininkai, klumpininkai bei kiti smulkūs verslininkai. Prie krautuvėlių eilės galo turi<br />
būdą pasistatęs Brazdauskas — kuprelis. Jis čia prekiauja savo darbo saldainiais, cukriniais<br />
gaideliais, vištytėmis ir meduoliais — gražiausiomis tešlinėmis lėlytėmis — panelėmis. Visada<br />
jo būda žmonių apstota — kiekvienas namo grįždamas nori parvežti saviškiams lauktuvių. Pats<br />
kuprelis turi bene aštuonetą vaikų. Jo uždarbis, matyt, neblogas — kuprelio vaikai gerai aprėdyti<br />
ir, atrodo, sotūs. Niekas kitas miestelyje nemoka iškepti tokių meduolių ir padaryti cukrinių<br />
paukštyčių. Kuprelis savo darbo paslapčių niekam neišduoda. [...]. Paulikas — puodininkas. Jis<br />
turi savo dirbtuvėlę. Turgaus dienomis abu Paulikai, prisikrovę aukštus ratelius savo dirbinių,<br />
patys atveža juos į turgų. Čia ant grindinio Paulikienė ir išdėsto savo ąsočius, puodus, puodelius,<br />
bliūdus, bliūdelius, žegnones, švilpynes, vazonus, pelenines, sviestines, vazas. [...]. Siulkė<br />
Pirtininkaitė savo silkes, žinoma, galėtų ir krautuvėlėje pardavinėti, bet prie durų, ant grindinio,<br />
daug geriau prekyba eina).<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje. 2. Mūsų<br />
miestelio žmonės: „Lipkė”. — Tekste:<br />
Mūsų gatvėje, trečiame name nuo turgavietės, gyvena Lipkė. Ji turi tris Lipkiukus ir krautuvę.<br />
Vyras seniai miręs. Prekiauja Lipkė dažais, bovelna, vinimis ir uknoliais. Prekyba sekasi, nes<br />
Lipkės prekės visiems reikalingos. Be to, ir pasirinkimas čia didžiausias. Niekur kitur nerasi tiek<br />
vinių ir vinelių, kiek pas Lipkę. Bovelna ir dažais ji tik viena visame miestelyje teprekiauja. [...].<br />
Bekalbėdama čia pat užlašina ant cukraus anodijos ir paduoda pirkėjui. Anodiją ir cukrų,<br />
sukapotą gabalėliais, ji laiko ant prekystalio po stikliniu gaubtu pavožtus. Šalia stovi nedidelė<br />
lėkštelė. Čiulpi, būdavo, cukrų ir deriesi su Lipke. [...]. Žmonės Lipkės privengia, nes eina<br />
kalbos, kad ji mokanti žavėti. Visi jos apžavų bijosi. Jei tau Lipkė duoda cukraus su anodija,<br />
nedrįsk atsisakyti, kitaip užsitrauksi jos nemalonę).<br />
Ercupas A. Ąžuolai audrų nebijo // Vienybė. — 1985. — Bal. 25. — Tekste: Viekšnių<br />
vartotojų kooperatyvas. Juozas Kenstavičius.<br />
„Ten, kur dabar stovi gražus pilkų plytų 67-osios profesinės technikos mokyklos pagrindinis<br />
korpusas, sename pastate buvo atidaryta pirmoji kooperatyvo pokario metų parduotuvė. [...].<br />
1947 metais kooperatyvas turėjo 20 hektarų pagalbinį ūkį, puodų, koklių, pakinktų siuvimo<br />
292
dirbtuves, Kapėnuose — malūną, vilnų karšyklą, milo vėlyklą, dažyklą. A. Balčiūnas ir<br />
V. Jokubauskas gamino dailias medines klumpes. [...]. Viekšniai nuo seno garsėjo nagingais<br />
puodžiais. Stasio Mockevičiaus, Leono Gužausko pagaminti puodai, ąsočiai turėjo gerą paklausą.<br />
[...]. Pagalbinio ūkio valdytojas Juozas Šiaulys, įvairių verslų specialistai Stasys Danielius,<br />
Pranas Mauragas Albertas Levinskas, Simas Monius ir kiti įėjo į Viekšnių vartotojų kooperatyvo<br />
kūrimosi istoriją. [...]. Kooperatyvas įsigijo namą, jau nurašomą sunkvežimį. Vairuotojas,<br />
Didžiojo Tėvynės karo dalyvis Michailas Grečiškinas prikėlė jį gyvenimui.”<br />
Jasaitienė Silva. Kviečia... parduotuvė // Vienybė. — 1986. — Gruod. 25. — Tekste:<br />
Pardavėjos E. Balčiūnienė, S. Tenienė.<br />
Virkutis Leonas. Buvusio Viekšnių gimnazijos pirmosios abiturientų laidos abituriento,<br />
vėliau Akmenės, Mažeikių ir Biržų rajonuose dirbusio lietuvių kalbos ir literatūros mokytoju,<br />
pedagogo — veterano atsiminimai apie Viekšnius 1934—1941 metais. — Biržai, 1987-02-10. —<br />
Rankraštis // VVB. — [Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. —<br />
Rugpj. 4, 6, 9]. — Tekste:<br />
Buvo ir knygynas, bet tik jo pavadinimas, nes, išskyrus bulvarinio pobūdžio knygiūkštes ir<br />
kalendorius, nei grožine literatūra, nei kitomis knygomis ten neprekiavo. Prekiavo ten daugiau<br />
įvairiomis rašymo reikmėmis, knygų įrišimui reikalingomis medžiagomis ir prekėmis iš po<br />
prekystalio, nieko bendro neturinčiomis nei su knygomis, nei su kultūra.<br />
Gatavų drabužių Viekšniuose nepardavinėjo — kaimuose iš savos gamybos audeklų<br />
apsiūdavo iš kiemo į kiemą keliaujantys siuvėjai, o miestelio gyventojai turėjo savus pigius<br />
siuvėjus. Dabar sunku suprasti, kaip galėjo pragyventi tie smulkių krautuvėlių savininkai, nes ne<br />
sekmadieniais ir ne turgaus dienomis retai kas į jas užsukdavo. Gražesnėmis dienomis dažnas<br />
tokios krautuvėlės savininkas snausdavo prie durų ir pro šalį einantįjį kviesdavo užeiti vidun.<br />
Veriant duris, suskambėdavo skambutis. Jei prekybininkas būdavo savo kambariuose, skubėdavo<br />
aptarnauti retą klijentą. Kainos tais laikais ant prekių ar šalia nebūdavo žymimos. Užėjus<br />
pirkėjui, prasidėdavo derybos.<br />
Atsirasdavo ir viena kita žemaičio krautuvėlė kur nors atokiau nuo turgavietės, bet jos ilgai<br />
neišsilaikydavo. Lietuvių krautuvėse nebuvo deramasi, todėl gal žmonėms atrodė, kad pas žydus<br />
galima nusiderant pirkti pigiau. Žydai sudarė gal trečdalį miestelio gyventojų. Kai kurie iš jų,<br />
kaip ir lietuviai, vertėsi amatais. Nors žydų bendruomenė gyveno lyg ir atskirą, uždarą<br />
gyvenimą, bet kokio nors antisemitizmo ar antagonizmo apraiškų lyg ir nebuvo. Žydai turėjo<br />
savo pradinę mokyklą. Po keletą jų tęsdavo mokslą progimnazijoje.<br />
Vežimai netilpdavo turgaus aikštėje, jų būdavo pilni arčiau turgaus aikštės stovinčių namų<br />
kiemai. Paventys, kur buvo arklių, galvijų turgus, kur šurmulį kėlė čigonai, mainydami,<br />
pirkdami, parduodami arklius. Jomarkuose savo gaminius pardavinėdavo įvairiausi amatininkai,<br />
ne tik vietiniai, bet ir atvykę iš toliau, net nuo Palangos su vežimais rūkytų menkių ar strimelių.<br />
Iš amatininkų vyraudavo puodžiai. Ir ko čia nebūdavo — vaikams įvairiausios švilpynės,<br />
gaspadinėms — lėkštės, dubenėliai, puodai, puodynės iki kibiro ir daugiau talpos. Ir išpirkdavo<br />
tų molinių gaminių daugybę — juk tais laikais kaime beveik visi indai buvo moliniai. Medžio<br />
meistrai siūlydavo savo gaminius: lankus arklių kinkymui, tekinius, ratelius verpimui, verpstes,<br />
kubilus, statinaites, statines alui, rėmus, remelius fotografijoms, iš vytelių ar šaknų nupintas<br />
pintines, krepšius, sėtuves ir kitokius namų apyvokai, ūkio darbams reikalingus daiktus<br />
daiktelius. Kurpiai išdėliodavo įvairios odinės avalynės, rimoriai — pakinktus, kamanas. O kiek<br />
klumpių — tradicinio žemaičių apavo, dargi padažytų, papjaustinėtų, kad patrauktų pirkėjo akį!<br />
Per turgavietės vidurį tęsėsi neįmantrių būdų, palapinių eilė — vadinamųjų bagamazų.<br />
„Bagamazininkai” prekiavo įvairiausia smulkme: sagomis, sagėmis, karoliais, mezginiais moterų<br />
rūbų puošimui, skarelėmis, pigiais žaislais, peiliais, peiliukais — visko ir neišvardinsi. Vienoj<br />
kitoj būdoj prekiavo ir religinės paskirties prekėmis: maldaknygėmis, šventųjų paveikslais ir<br />
paveiksliukais. [...]. Prekiavo ir knygomis. Tai būdavo [...] įvairių religinių organizacijų<br />
leidžiamos knygelės religine tematika arba Jakavičiaus Šiauliuose pseudoliteratūra: įvairūs<br />
kalendoriai, knygelės su intriguojančiomis antraštėmis — „Mikaldos pranašavimai”, „Kaip<br />
išsirinkti mergaitę ar prisivilioti bernelį”, 'Meilės laiškų vadovėlis”, „Sapnininkas”. [...]. Ir šią<br />
293
literatūrą pirkdavo. Ir nebrangu, ir atitinka 2—3 pradinių mokyklų skyrių išsilavinimo lygį, kokį<br />
tada teturėjo dauguma kaimo jaunimo.<br />
Bet jomarkai ne vien prekybos vieta. Čia susitikdavo seniai nesimatę giminės, pažįstami. Kad<br />
kalbos eitų sklandžiai, užsukdavo į vienintelį Viekšniuose Mažuknos „restoraną” ar špitolėje<br />
buvusią blaivybės arbatinę.<br />
Turgavietėje šūkaliodamas paauglius kviečia „laimės rato” sukėjas. Senis ilga žila barzda suka<br />
katarinką, papūgėlė ištraukia lapelį, kuriame surašytos pageidavusiojo ir sumokėjusio centus<br />
ateities gairės.<br />
Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. — Rugpj. 4, 6, 9: ir<br />
nuotraukos. — Tekste skyriai: 1. Prieš pusę amžiaus Viekšniuose. 2. Tarp senų mokyklos sienų.<br />
3. Prie gyvenimo slenksčio. — Tekste:<br />
„Gimiau Krakių kaime, [...] bet save laikau viekšniškiu, nes čia prabėgo moksleiviški metai,<br />
čia keletą metų dirbau pedagogo darbą. Viekšnius prisimenu nuo ankstyvos vaikystės, bene nuo<br />
1926 metų. [...]. Buvo dvi didesnės — Spingio ir Urvikio — puodų dirbtuvėlės, kuriose dirbo po<br />
keletą darbininkų. [...]. Buvo grietininių saldainių, ant jų popierėlių šalia karvutės puikavosi<br />
užrašas: „J. Valiulio saldainių fabrikas”, nors to „fabriko” visi įrengimai — didelis katilas, keli<br />
samčiai, maišyklė, o „personalas” — pats „fabrikantas” su žmona. Keli apsukresni vasarą<br />
gamindavo ledus, kurie tais metais išpopuliarėjo. Prie vežimėlio su užrašu „Praspaliausko ledai”<br />
spiesdavosi ne tik vaikai. [...]. Moteriškės sekmadieniais ir per jomarkus prekiaudavo savo darbo<br />
putojančiu limonadu ir pusmetriniais saldainiais, suvyniotais margaspalvėmis popieriaus<br />
juostelėmis. [...]. Nemažą miestelio gyventojų dalį — gal trečdalį, sudarė žydai. Miestelio centre<br />
aplink turgavietę mediniuose namuose — vis krautuvėlės. Prie įėjimo į tuos „prekybos centrus”<br />
beveik visur kabėdavo užrašas „Kolonialinės prekės” ir savininko pavardė — Baso, Lipkės,<br />
Blanko... [...]. Neeilinis įvykis miestelio gyvenime buvo jomarkai, kurie vykdavo po sykį<br />
kiekvienu metų laiku: žiemą po „Trijų karalių”, pavasarį — po Stanislovo, vasarą — po Jono,<br />
rudenį — po „Rožančavos”. Tokie buvo Viekšniai, kai 1935 m. rugpjūčio pabaigoje, išlaikęs<br />
stojamuosius egzaminus į antrą klasę, pradėjau mokytis progimnazijoje.”<br />
Laurinavičius Jonas. Kai gryčioje „gegutė kukavo” // Vienybė. — 1991. — Saus. 29. —<br />
Tekste: „Viekšnių miestelyje, Stoties gatvėje, XIX a. pabaigoje gyveno Pakalniškiai. Jie turėjo<br />
savo „bagamazėlį” (parduotuvėlę), kurioje pardavinėdavo šukas, antpirščius, karolius, stalo<br />
įrankius, rožančius (patys juos darė), škaplierius ir kanceliarijos prekes. Patikimiems žmonėms<br />
pasiūlydavo ir lietuviškų knygų: maldaknygių, elementorių, laikraščių.”<br />
Muturas Algimantas, Rozga Leopoldas. Tarpukario metų prekyba // Vienybė. — 1999. —<br />
Birž. 29. — Tekste:<br />
Viekšniuose kooperatyvas „Ąžuolas”, smulkaus kredito draugija, Žydų liaudies banko<br />
<strong>skyrius</strong>. Viekšniuose avalyne prekiavo Izraelis Kalvarija. „Matyt, specializuotą galanterijos<br />
parduotuvę Viekšniuose laikė Jankelis Srolovičius. Geležimi ir jos dirbiniais Viekšniuose<br />
prekiavo Jankelis Galperinas ir Kalmanas Kenigsbergas. [...]. Indus pardavinėti Viekšniuose<br />
specializavosi Frama Gindė bei Šulė Goršelaitė. Statistikų sąrašuose išlikę ir nūnai daugelio<br />
užmiršti vadinamųjų „kolonialinių prekių” parduotuvių savininkai. Vėl dauguma jų buvo<br />
Viekšniuose: Šliomas Dovidavičius, Beruchas Goldmanas, Alteris Judas, Rožė Karolienė,<br />
Šliomas Leras, Šliomas Rabinovičius ir Jokūbas Goldbergas, Ona Sakalauskienė, Faibelis<br />
Vaineris. [...]. Pramoninėmis prekėmis Viekšniuose prekiavo Rocha Blankaitė, Michelis Blochas,<br />
Chaja Holcbergienė, Irša Chaliavinas, Cilia Leibovičius, Juozas Pundzius, Zlatė Šmitienė. [...].<br />
Užfiksuota, jog Viekšniuose „mašinų ir susisiekimo priemonių prekyba” vertėsi Abelis<br />
Aizikmanas, siuvamąsias mašinas, dviračius ir muzikos instrumentus [...] siūlė Akmenėje ir<br />
Viekšniuose darbavęsi Singer Sewing Machine Company atstovai. Skudurais ir senais daiktais<br />
prekiavo nepasiturintys, vargingesni žydeliai, o žinynuose užfiksuoti viekšniškiai Chaimas Beras<br />
ir Krinas Beruchas. [...]. Javais prekiavo viekšniškiai Jankelis Giberas bei Orelis Šotlandas. [...].<br />
Viekšniškis Leiba Blankas vertėsi prekyba kiaušiniais. Linų pluoštu ir sėmenimis prekiavo<br />
viekšniškiai Moisiejus Šeinas ir Chaimas Goldbergas, miško medžiaga ir kuru — viekšniškis<br />
294
Michelis Vaksas. [...]. Prekybą odomis buvo į savo rankas paėmę viekšniškiai Jankelis Kaplanas<br />
ir Šmuelis Laukšonas. [...]. Įvairiais ūkyje reikalingais produktais ir gaminiais Viekšniuose<br />
prekiavo Alterio Gudeso, Sijos Michelio, Nachmano Sišos, Šarnės Peisacho, Elijos Šotlando bei<br />
Simo Vakso parduotuvės. Mėsa ir jos gaminiais miesteliuose prekiavo beveik vien žydų<br />
parduotuvės: Viekšniuose — Rozalijos Alsienės, Leibos Gibero, Abraomo Kanuseco. [...]. Alaus<br />
sandėlius Viekšniuose turėjo Basė Gordonaitė ir Rapolas Rakusinas. [...]. Skambiai, gal dėl<br />
reklamos, restoranais vadintas viešo maitinimo įstaigas arba paprastesnes, tiesiog traktierius,<br />
turėjo: viekšniškiai Morta Kryžienė, Juozas Mažukna ir Ignas Šeputis. [...]. Viekšniuose<br />
lankytojus kviesdavo ir dvi žemesnio rango maitinimo įstaigos — A. Laniausko ir Elės Lerienės<br />
arbatinės. Viekšniuose veikė kino teatras, kurio savininkė buvo Berta Gardonaitė. [...]. Svečius<br />
apsistoti kviesdavo viešbučiai. Juos Viekšniuose turėjo Chackelis Garbelis bei Pesė<br />
Rubinšteinienė.”<br />
Urbienė Amelija. „Grapas” Poškus: Viekšnių krašto sakmės [9] / Pagal Viekšnių muziejuje ir<br />
bibliotekoje esančius kraštotyrininkės Amelijos Urbienės tekstus parengė Bronius Kerys //<br />
Vienybė. — 2000. — Vas. 19.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Kalmanai. — 2000. — Kovo 10. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
Kalmanai buvo trys broliai. Kalmanas Reifas (Rapolas) turėjo odų dirbtuvę. Broliai turėjo<br />
krautuves. Reifas Kalmanas vienintelis iš visų išvarytų į Mažeikius sušaudyti žydų liko gyvas.<br />
Išlipo iš kapo duobės gyvas ir parėjo į Viekšnius. Čia kažkas, gal vaistininkas<br />
J. Aleksandravičius, jį aptvarkė, padėjo pereit pas partizanus į miškus. Vėliau Reifas perėjo<br />
frontą ir pateko į 16 diviziją. Kada karas baigėsi, Reifas tais pačiais metais atvažiavo į Viekšnius,<br />
pardavė savo ir brolių namus. Padėjo kaimynė Tautkaitė — ji tuomet buvo valdžioj.<br />
Senieji jomarkai: Viekšnių krašto sakmės [10] / Pagal kraštotyrininkės Amelijos Urbienės<br />
tekstus parengė Bronius Kerys // Vienybė. — 2000. — Geg. 16.<br />
...Pačiame turgavietės viduryje uždengtas šulinys. Svirties nėra. Nori vandens — suk veleną.<br />
Geležine grandine ir išsitrauksi iš šulinio šaltutėlio vandens kibirą. Vanduo čia skanus.<br />
Nuo šulinio į tilto pusę, per patį turgavietės vidurį, atokiai vienas nuo kito, stovi mediniai<br />
nameliai — krautuvėlės. Jose prekiaujama šviežia mėsa, įvairiais maisto produktais, duona,<br />
barankomis ir šiaip ūkiškomis prekėmis. Tų namelių tarpuose, ant pliko grindinio, savo prekes<br />
išsidėsto puodininkai, klumpininkai bei kiti smulkūs verslininkai. Prie krautuvėlių eilės galo turi<br />
būdą pasistatęs Brazdauskas, kuprelis. Jis čia prekiauja savo darbo saldainiais, cukriniais<br />
gaideliais, vištytėmis ir meduoliais — gražiausiomis tešlinėmis lėlytėmis — panelėmis. Jo būda<br />
visuomet žmonių apstota, nes kiekvienas grįždamas nori parvežti saviškiams lauktuvių.<br />
Pats kuprelis turi bene aštuonetą vaikų. Jo uždarbis, matyt, neblogas — kuprelio vaikai gerai<br />
aprengti ir, atrodo, sotūs. Niekas kitas miestelyje nemoka iškepti tokių meduolių ir padaryti<br />
cukrinių paukštyčių. O kuprelis savo darbo paslapčių niekam neišduoda.<br />
Paulikas — puodininkas. Jis turi savo dirbtuvėlę. Turgaus dienomis abu Paulikai, prisikrovę<br />
aukštus ratelius savo dirbinių, patys atveža juos į turgų. Čia ant grindinio Paulikienė ir išdėlioja<br />
savo ąsočius, puodus, puodelius, bliūdus, bliūdelius, žegnones, švilpynes, vazonus, pelenines,<br />
sviestines, vazas.<br />
Siulkė Pirtininkė savo silkes, žinoma, galėtų ir krautuvėlėje pardavinėti, bet prie durų, ant<br />
grindinio, daug geriau prekyba eina.<br />
Kasmet Viekšniuose būdavo 4 jomarkai: Bažnyčios pašventinimo, Sekminių, Švento Jono ir<br />
„Rožančavos”. Turgai būdavo antradieniais ir penktadieniais.<br />
BAŽNYČIOS PAŠVENTINIMO JOMARKAS. Bažnyčios pašventinimo atlaidai būdavo<br />
sausio 18 dieną. Jomarkas — pirmą antradienį po atlaidų. Per jomarką būdavo samdoma<br />
šeimyna. Sueidavo vaikiai, mergės, suvažiuodavo gaspadoriai. Sužinodavo, kam ko reikia.<br />
Pasiklausinėdavo vieni kitų, kurie gaspadoriai geri. Jeigu per jomarką sulygdavo, tai ir<br />
295
magaryčias sugerdavo. Į jomarką iš Varnių atveždavo šlajų, iš Platelių — gyvų žuvų, dažniausiai<br />
— stintų. Žuvys būdavo suleistos į vanas su vandeniu.<br />
SEKMINIŲ JOMARKAS. Sekmines seniau švęsdavo dvi dienas — sekmadienį ir<br />
pirmadienį. Jomarkas — antradienį po Sekminių. Samdiniai išsilygdavo Sekminių jomarką kaip<br />
išeiginę dieną. Per Sekminių jomarką būdavo pardavinėjami paršeliai. Į jomarką atvažiuodavo<br />
cirkas, karuselė.<br />
ŠVENTO JONO JOMARKAS. Birželio 24 dieną Viekšniuose dideli šv. Jono atlaidai.<br />
Jomarkas — pirmas antradienis po atlaidų. Samdiniai ir šį jomarką išsilygdavo kaip išeiginę<br />
dieną. Gaspadoriai tuomet pirkdavo dalgius, grėblius. Iš Žagarės atveždavo šviežių braškių. Į<br />
jomarką atvažiuodavo cirkas ir karuselė.<br />
„ROŽANČAVOS” JOMARKAS. „Rožančava” — spalio 2 dieną. Jomarkas — pirmą<br />
antradienį po „Rožančavos”. Pats didžiausias jomarkas Viekšniuose. Kai miestelyje<br />
nebesutilpdavo, sustodavo už Ventos tilto, „pastauninke”. Į jomarką suvesdavo ir suveždavo<br />
arklių, karvių, kiaulių, avių, žąsų, ančių, kalakutų, vištų. Priveždavo maišus obuolių, grūšų. Pilni<br />
vežimai visokių grūdų. Suvažiuodavo „kupčiai”. Jie supirkinėdavo gyvulius, paukščius, grūdus.<br />
Turgai būdavo, kaip jau sakyta, antradieniais ir penktadieniais. Penktadieniais — didesni, nes<br />
prieš „subatą” — žydams šventą dieną. Į turgų, prie vandens pompos, miestelio žvejai atveždavo<br />
šviežių žuvų. Jas dažniausiai pirkdavo vietiniai žydai. Iš kaimų moterys penktadieniais<br />
sunešdavo ir suveždavo vištų, viščiukų — vis tai žydų šventei. Viekšnių pirklys Blanka<br />
supirkinėjo paukščius ir vežė juos į Rygą. Įsisteigus „Lietūkiui”, ši firma Viekšniuose turėjo savo<br />
tarnautojų — kiaušinių supirkėjų. Supirktus kiaušinius čia pat supakuodavo į dėžes ir išveždavo į<br />
Mažeikius. Turgus ilgai neužsitęsdavo. Žmonės, pardavę ir apsipirkę, važiuodavo namo, ilgai<br />
miestelyje neužsibūdavo, nebent būtų „pijokai”. Tie tai ilgai sėdėdavo Šepučio traktieriuje — kol<br />
tik pinigų turėdavo.<br />
Su „šeinakatarinkomis” per jomarkus atvažiuodavo bent keliolika žmonių. Ant vienos<br />
„šeinakatarinkos” tupės papūga, ant kitos — marių kiaulytė. Už 10 centų jos ištraukdavo<br />
„laimę”. „Laimė” būdavo įdėta į vokelį. Joje būdavo surašyta, ko reikia saugotis, kas atsitiks.<br />
Kartais būdavo įdėtas žiedas — „šliūbis” arba su „akele”.<br />
Fokusininkai ant stalų mikliai mėto kortas. Turėjai atspėti: „juoda” — „raudona”. Jei atspėjai<br />
— tau 50 centų, jei ne — pats 50 centų moki. Už 20 centų galėjai keletą kartų karuselėje<br />
apvažiuoti aplinkui, atsisėdęs į „karietą” arba raitas ant mažo „arkliuko”.<br />
Cirkas iš Šiaulių atvažiuodavo vasarą — per Sekminių ir šv. Jono atlaidus. Atvažiuodavo dar<br />
prieš atlaidus. Pasistatydavo didelę drabužinę būdą, kurioje būdavo rodomi gyvuliai: baltosios<br />
meškos, tigras, leopardas, liūtas, kupranugaris, beždžionė, lapė, šuneliai, „visokių štukų”<br />
išmokyti. Baltąsias meškas pavedžiodavo po jomarką, kad žmonių daugiau pritrauktų į cirką.<br />
Jomarke ir ledų joms nupirkdavo, pavaišindavo. Prieš I pasaulinį karą cirkas taip pat<br />
atvažiuodavo iš Šiaulių, „ale tumet nedaug kū teturėjo”. Vedžiodavo šunelį, aprėdytą „jupele”,<br />
lapę, beždžionę — taip pat aprengtas. Jakavičius rodydavo visokius fokusus. Iš Klaipėdos į<br />
jomarkus atvažiuodavo „Lietuvos muilo” mašina ir reklamuodavo ūkišką muilą „Žuvelė”.<br />
Muturas Algimantas. Šeštadienis — „šabas” — poilsio diena // Būdas žemaičių. — 2001. —<br />
Vas. 23; Kovo 3, 9, 16, 22, 30; Bal. 6, 18, 20; Geg. 1, 15, 22, 29; Birž. 5, 12, 19, 26; Liep. 3, 10<br />
[Pabaiga]. — Įvairios žinios apie žydus, jų gyvenimą, papročius. — Tekste:<br />
Bal. 18: „Vienas iš didesnių apskrities miestų — Viekšniai — buvo valsčiaus centras. Kaip<br />
teigia 1996 metais Londone išleistas „Lietuvos žydų žinynas” („Lithuanian jewish<br />
comunicaties”), Viekšnių žydų kapinėse antkapiniai paminklai rodo, kad šiose vietose žydų<br />
gyventa jau prieš 300 metų. Jie buvo įsikūrę nuo dabartinio tilto per Ventą einant link malūno.<br />
Dabartiniame miestelio centre ir Akmenės gatvėje buvo daugiausia žydų parduotuvių,<br />
amatininkų dirbtuvėlių. 1738 metų rašytiniuose šaltiniuose minimas keistu amatu užsiimantis<br />
būgnininkas Jonas Kiberovičius. 1766 metais Viekšnių žydų Kahalas jau priskaičiavo 271 savo<br />
bendruomenės narius. 1775 metais inventorinėje knygoje yra minima per dešimt žydiškų<br />
pavardžių: Abraham Chodskelovičius, Dovidas Nachmanovičius, Judel Joselovičius, Dovidas<br />
Noselovičius ir t. t. 1847 metais miestelyje jau gyveno 1120 žydų. Buvo pastatyta sinagoga. Apie<br />
296
1860 metus rabinas Aba Joffe pastatė vaistinės pastatą. 1858 metais gegužės 28 dieną Kauno<br />
gubernijos Šiaulių apskrities Viekšnių valsčiaus žydų bendruomenės sąraše (revizskaja skazka)<br />
buvo užregistruoti 612 moteriškos lyties ir 498 vyriškos lyties žydai. Po sąrašu pasirašė ir<br />
antspaudu patvirtino Viekšnių žydų bendruomenės tarybos nariai Potes Izraelis-Mauša, Satlandas<br />
Nechelija-Markas, Glikas Chaimas-Zelikas ir Skoma Orelis-Jankelovičius. 1897 metais Rusijos<br />
carinės vyriausybės gyventojų surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 2951 gyventojas, tarp<br />
jų — 1646 žydai. Tai sudaro 56 % visų gyventojų. Veikė net kelios chedros — pradinės<br />
mokyklos 7—13 metų berniukams, „Toros” ir jos komentarams mokyti ir aukštesniojo „Ješivos”<br />
mokykla. Vieni šaltiniai teigia, kad buvo dvi sinagogos. Viena — žiemai, kita — vasarai. Kiti<br />
šaltiniai teigia, kad buvo net trys sinagogos, veikė žydų labdaros draugija „Linat Hazedek”.<br />
Viekšniuose nuolatos vykdavo turgūs. Tai buvo vienas iš pagrindinių daugelio miestelio žydų<br />
pragyvenimo šaltinis. Keletas žydų dirbo žemės ūkyje ir perdirbdavo jo produkciją. Didžioji<br />
dauguma žydų užsiėmė komercija. To meto prekybininkų Israel Klaberiski, Erik Janka, Zelig<br />
Shuster, Chana Reiff verslas klestėjo. Užėjus Pirmajam pasauliniam karui, Viekšnių žydai, kaip<br />
ir kiti, buvo ištremti į Rusijos gilumą. Po karo į savo gimtuosius Viekšnius sugrįžo tik apie 300<br />
žydų. Dalis jų žuvo kare ar mirė iš bado. Dalis jų per Odesos (Ukraina) uostą išvyko į Palestiną,<br />
Pietų Ameriką.<br />
1918 metais, sekdama „madą”, Viekšniuose įsikūrė komunistinė kuopelė. Jai vadovavo<br />
Ch. Zarcinas. Grįžę po karo, žydai skubiai ėmėsi darbo. Atstatė gerokai nuo karo nukentėjusius<br />
Viekšnius. Vėl ėmėsi prekybos, turgaus verslo. 1924 metais įsteigė žydų liaudies banką. Jame<br />
buvo 31 narys. Pradėjo veikti žydų vaikų mokykla. Atsidarė biblioteka. Susikūrė dramos būrelis.<br />
Pradėjo burtis įvairūs jaunimo judėjimai. Berta Gordomaitė įsteigė kino teatrą. Elle Lerienė<br />
atidarė arbatinę.<br />
Tarpukario metu Viekšniuose buvo net du viešbučiai. Jų savininkai buvo Pesė Rubinšteinienė<br />
ir Chachelis Garbelis. Štai 1931 metais vien Akmenės gatvėje kiek buvo parduotuvių: Nr. 40 —<br />
Šulės Goršelaitės indų parduotuvė, Leibos Blanko kiaušinių sandėliai ir parduotuvė Nr. 13,<br />
Moisiejaus Šeino linų ir sėmenų prekybos kontora ir sandėliai, Kanusevo Abraomo mėsos<br />
parduotuvė, Bero Chaimo senų daiktų ir drabužių parduotuvė. Įvairiu avalynės asortimentu buvo<br />
žinoma Izraelio Kalvarijos parduotuvė. Galperinas Jankelis ir Kenigsbergas prekiavo metalo<br />
gaminiais. Viekšniškiams toli nereikėjo važiuoti ieškoti dviračio, siuvimo mašinos, patefono ar<br />
radijo aparato — galėjai nusipirkti Azikmano Abelio parduotuvėje. Viekšniškių paslaugoms buvo<br />
šešios audinių, šešios ūkio produktų, dvi indų parduotuvės, dvi mėsinės ir t. t. Fišas Volfas ir<br />
Jaščikas Berelis turėjo avalynės dirbtuves. Samdė viekšniškius batsiuvius ir gamino, kaip dabar<br />
sakytume, paklausią vyrišką, moterišką ir vaikšką avalynę. Golbergo Jakobo ir Lionskio Maušos<br />
dažyklose buvo dažomi audiniai ir vilna. Beilis Mauša ir Rabinovičius Šlioma savo dirbtuvėse<br />
gamino gazuotą vandenį ir vasaros metu patiekdavo viekšniškiams. Lesemanas Joselis<br />
nuosavame vandens malūne, vilnų karšykloje ir verpykloje teikė paslaugas ne tik viekšniškiams,<br />
bet ir apylinkių ūkininkams. Kartoną gamino Kapėnų kartono fabriko savininkas Jaršauskas<br />
Dovydas. Gudų vandens malūnus valdė A. ir V. Jungai, o Stočkių kaime Litmanas Zamelis,<br />
Sovaičių kaime Krimas Boruchas nuosavoje plytinėje gamino geros kokybės plytas. Savo<br />
dirbtuvėje molines puodynes žiedė Gindė Dovydas ir Michelana. 1938—1939 metais<br />
Berenšteinas Bencelis turėjo arkliu kinkytą diližaną ir vežiojo keleivius į Viekšnių geležinkelio<br />
stotį ir atgal. Potėsas Abelis šiek tiek ūkininkavo ir vežiojo paštą. Šiši Aizikas ir Vaksas Michelis<br />
buvo stambūs javų ir miško pirkliai. Anksčiau minėtais metais devyniolika žydų šeimų naudojosi<br />
telefoninio ryšio paslaugomis.<br />
Rūpestingai tiek žydų, tiek lietuvaičių dantis gydė Goldmanaitė Turbė ir Gelfundas Samuelis.<br />
Bendra sveikata rūpinosi gydytojai Moršovičienė-Glikmanaitė ir Lipmanas Tamchrinas.” —<br />
Pastaba: Straipsnio autoriui A. Muturui rekomendavus, patikslinu parašą po nuotrauka:<br />
„Viekšniškiai: centre stovi Bagdonas [Kontrimas Bagdonas (Bogdanas), Edvardo sūnus], šalia —<br />
žydo gydytojo Rakūzino dukros (apie 1930 m.)”.<br />
Bal. 20: „Štai viekšniškis Britanskis Šmoila, apie 50 metų amžiaus, odų išdirbėjas, kažką<br />
padarė negero. Slapstėsi Kėdainių apylinkėse, Krakių miestelyje. 1930 metais policija buvo<br />
paskelbusi jo paiešką. [...]. Ką prisimena iš žydų gyvenimo senieji viekšniškiai? K. S.<br />
[Kriaučiūnas Stanislovas]: „Su Viekšnių žydeliais aš kartu užaugau. Šalia buvo žydų Jaščikų<br />
297
šeima. Jie vertėsi odos ir medpadžių gamyba. Patys viskam vadovavo, o dirbo darbininkai,<br />
pastarieji ruošė odos ruošinius. Samdyti meistrai darė padus... Medpadžiai tada turėjo didelę<br />
paklausą. Dalį čia parduodavo, dalį kažkur Jaščikai išveždavo ir parduodavo. Juos sušaudė<br />
Mažeikiuose. Lesemano malūnas yra išlikęs. Jų šeimoje buvo šeši vaikai: trys berniukai ir trys<br />
mergaitės — Fame, Bėris, Leibis. Vienas iš sūnų mokėsi Telšių rabinų seminarijoje. Dukra Feige<br />
buvo buhalterė. Ji tvarkė visą malūno apskaitą. Visus juos sušaudė... Buvo tokie Apkės. Jie<br />
važinėjo su diližanu į geležinkelio stotį, vežiojo keleivius ir dar vertėsi žemės ūkiu. Bet jie vis<br />
ėjo, krovė, nešė. Jų taip pat buvo 4 ar 5 vaikai... [...]. Mes, miestelio vaikai, pavenčiuose<br />
parinkdavome rūgštynių ir nešdavome parduoti. Mama griežtai mums buvo prisakiusi iš žydo<br />
nieko neimti. Tik, žinoma, pinigus galima... Jeigu neperka, išvaro, tai ir eikite. O mes, jeigu<br />
nepirkdavo, tai išeidami visas rūgštynes išbarstydavome ant žydo laiptų... Viekšniškiai gerai<br />
sugyveno su žydais. Jie buvo atlaidūs žmonės. Jeigu kas, viską gausi iš žydo. Jeigu kokia bėda,<br />
kreipkis į žydą. Jis visada padės. Pagelbėjo, kad turėjo iš ko.” (Užrašyta 2000 m. liepos mėnesį).<br />
Kita viekšniškė E. T. [Emilija Tomkevičienė (Virkutytė)] prisimena: „Žydelių jaunimas savo<br />
švenčių neorganizuodavo. Kartu šventė su lietuviais. Kartu Jonines, kartu Užgavėnes. Kartu<br />
žaidė futbolą... Žydai buvo labai draugiški ir sąžiningi žmonės. Žydės gimdė tik namuose. Kur<br />
tau žydė važiuos į ligoninę?! Aš dirbau kartu su žyde Kalvarija. Jie turėjo odos apdirbimo<br />
fabrikėlį. Turtingi žydai buvo. Apsiženijo seni. Jam buvo 50, o jai 40 metų. Tai jai, tokiai senai,<br />
gimdyti namuose pavojinga buvo. Išvežė į Kauną. Parvažiavusi po visko, ji man pasakoja:<br />
„Vyras nusamdė seselę, kuri dieną naktį prie lovos turėjo sėdėti. Matai, sena esu, bet dar ir<br />
durna. Aš tai seselei ir sakau: aš dabar noriu pamiegoti, bet jeigu aš pradėsiu gimdyti, tu mane<br />
pažadink...” Ta Kalvarija buvo labai puiki moteris...” (Užrašyta 2000 m. liepos mėnesį). [...].<br />
Pagal 1775 m. rugpjūčio 24 d. registrą: Žibikų kaime karčemą turėjo Dovydas Mošelovičius.<br />
[...]. Šiek tiek apie viekšniškius rabinus. Jų būta gana daug. Šaabtai Yaffe — mirė 1840 m.,<br />
R. Yekutial Zalman — mirė 1848 m. (5608 m. pagal žydų kalendorių), R. Arge-Leiblipkin.<br />
Paskutinis Viekšnių žydų rabinas buvo R. Kalman Magdid.” — [Tekste prie pirmos nuotraukos<br />
rašoma: „Viekšniai. Namas Tilto gatvėje, kuriame tarpukario metais gyveno ir dirbo gydytojas<br />
Lipmanas Tamchninas.” Tekste anksčiau gydytojo pavardė buvo rašoma — Lipmanas<br />
Tamchrinas. Tekste prie antros nuotraukos rašoma: „Nuotraukoje iš asmeninio albumo: buvusio<br />
viekšniškio Šrolovičiaus Samuelio Tacobran šeima Australijoje apie 2000 metus.” Nuotraukoje<br />
kairėje — šią nuotrauką pateikusi E. Tomkevičienė].<br />
Geg. 1: „Nuotraukoje: Viekšniai. Namas Dariaus ir Girėno g., kuriame žydas Vainorius siuvo<br />
pakinktus arkliams, gamino vadžias ir pan.”<br />
Rozga Leopoldas. Saldainių pramonė Viekšniuose: Iš krašto enciklopedijos // Vienybė. —<br />
2001. — Spal. 11. — Visas tekstas:<br />
Daugeliui iki šiol Viekšnių vardas susijęs su baigiančiu išnykti keramikos verslu. Tiesa, kad<br />
nuo senų laikų viekšniškių puodžių gaminiai keliaudavo ne tik po Lietuvos turgus, bet<br />
pasiekdavo ir tolimesnius kraštus. Tačiau šiame krašte būta ir kitokios — maisto pramonės. Buvo<br />
gazuoto vandens ir limonado gamintojų, tačiau ypatingą vietą užima Jono Valiulio grietininių<br />
saldainių dirbtuvė „Kaimas”, veikusi Viekšniuose, Vytauto gatvės 40 name, bene nuo 1928 metų.<br />
Šis pasakojimas parengtas pagal Kaune gyvenančios savininko dukters Marijos Valiulytės<br />
atsiminimus.<br />
Iš pradžių J. Valiulio dirbtuvėje iš pieno ir grietinėlės buvę verdami saldainiai „Karvutė”.<br />
Reikėjo gero karvių pieno, kurį pirkdavo Padvarių kaime iš Petkaus, Rimkaus ir kitų ūkininkų.<br />
Cukrų, kad būtų pigiau, maišais pirkdavę iš žydo Goldmano. Virtuvėje stovėjusi 3 skylių plyta,<br />
ant kurios tilpdavo emaliuoti, apvaliu dugnu puodai. Į juos buvę supilama po 15 litrų pieno ir 5<br />
kilogramus cukraus (tokia būdavo norma). Kad neužvirtų, pienas buvo maišomas dviem litro<br />
talpos ilgakočiais samčiais, o krosnį kūrendavo geromis beržinėmis malkomis. Taip verdamas<br />
pienas išgaruodavo, pasidarydavo gelsva tirštoka masė, kurią toliau reikėdavo nuolat medinėmis<br />
mentelėmis maišyti, kad neprisviltų. Kuomet meistras paragaudavo ir nuspręsdavo, kad<br />
saldainiai išvirė, gelsvąją masę supildavo į specialias skardas ir išnešdavo į rūsį, kad atauštų.<br />
Sustingusią masę pjaustydavo į gabaliukus. Prie stalo sėdėdavo po 5 darbininkes (prireikus —<br />
ir daugiau), kurios supjaustytus saldainius vyniodavo į sviestinį popierių ir ant viršaus klijuodavo<br />
298
firmines etiketes. Pasak M. Valiulytės, vyniotojomis yra dirbusios viekšniškės Anė Janulytė,<br />
Albertina Balčiūnienė, Valė Brazdauskaitė, Anė Žutautaitė, Cecė Mačaitė (gal — Mačytė?), dvi<br />
Sakalauskaitės, Stasė Skerstonaitė, Albertina Stonytė.<br />
Vėliau dirbtuvė „Kaimas” pradėjo gaminti mėtinius ir dūdelės pavidalo saldainius. Gamybos<br />
procesui vadovavo meistras Jurgis Laureckis. Paskui iš Šiaulių „Rūtos” fabriko atvyko patyręs<br />
meistras Aleksas Nikolajevas. Prasidėjo irisų, vaisinių, šokoladinių saldainių su romu gamyba.<br />
Viekšniuose pagaminta saldžioji produkcija būdavo realizuojama visoje Žemaitijoje, ją<br />
išvežiodavo po miestelius arkliais, per Žemaičių Kalvarijos atlaidus prekiaudavo patys Valiulio<br />
šeimos nariai. Apie 1938 metus dirbtuvė pagaliau įsigijo sunkvežimį, kurį vairuodavo Kučikas.<br />
Saldainius išvežioti pasidarė lengviau ir greičiau. Bet prasidėjo sovietinė okupacija, kad<br />
automašinos nenacionalizuotų, ją išardė ir detales išslapstė, tikėdamiesi, kad netrukus vėl viskas<br />
grįš į senas vėžes. Deja, jos taip ir nepavyko sumontuoti. Sovietinę okupaciją pakeitė hitlerinė.<br />
„Vokiečių laikais” slapta, naktimis, Valiuliai dar virdavo saldainius, visa darbo jėga buvo patys<br />
šeimos nariai, o asortimentas — pirmykštės „Karvutės”. Etikečių dar slapta išspausdindavo<br />
Šiauliuose, tačiau jau be savininko pavardės.<br />
Vokiečiai netruko tą pogrindinę gamyklėlę susekti, vieną dieną visi gamintojai buvo areštuoti,<br />
o savininkas ištremtas į Dimitravo priverčiamųjų darbų koloniją, iš kurios, tiesa, pavyko<br />
išsipirkti. Saldainių pramonės istorija baigėsi.<br />
Vytauto gatvės vaikai dar ilgai prisimindavo, kaip meistras leisdavo jiems peiliais nuo puodų<br />
sienelių pasigramdyti saldainių masės. Kokia ji būdavo skani... Paaugliai visaip gundydavo<br />
šeimininko vaikus: girdi, paloškime kortomis iš saldainių, priimsime žaisti kokius norite<br />
žaidimus, jei tik duosit saldainių.<br />
Deja, iš rytų vėl ėmė artėti frontas, vokiečiai paskubomis traukėsi, sovietų raudonoji armija<br />
vėl užėmė Šiaulius. Valiuliai saldainių katilus ir kitus negudrius įrengimus suslėpė Padvarių<br />
kaime, pas Lizdenius. Paskui ne viską ir besurado, tik ir suradęs ką beveiksi. Su viltimis<br />
atgaivinti Žemaitijoje pamėgtų saldainių gamybą teko atsisveikinti visiems laikams, o 1946<br />
metais po sunkios ligos mirė ir dirbtuvės įsteigėjas Jonas Valiulis. Liko tik vaikų prisiminimai.<br />
Dar, sako, išlikę pora diplomų, pelnytų žemės ūkio parodose, bene Kaune ir Tryškiuose, pas<br />
vaikus išlikę nuotraukų, kuriose matyti pastatas su reklaminiu stendu ir saldainių „bagamazai”<br />
Žemaičių Kalvarijoje. Ačiū Viekšnių muziejaus darbuotojai Nijolei Baltutytei-Urnienei, kad tuos<br />
prisiminimus užrašė ir pateikė.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— A čia žyds gyveno?<br />
— Nu če šitaa, kor dabaa tas Valdajevs gyven, jug če grūdus supėrkdavo. Jug če pakeliee bov<br />
trys tuos klietis. Vėin bov pryšaas Liutkaatee mažne, tėn esam par kulkuoza laukus rinkėj<br />
akmenis. Žyds bovo. I trečiuoj bov kor Stancevyčio yr va, kap per gelžkelį pervažiouji, nu ta<br />
truobelė. Nesene anuo nugriuovė. I tėn daa bov tokėi... seni medee tokėi, dabaa dilgielyns bier.<br />
— I visuos tuos trijuos žydaa bov?<br />
— Bovo žydaa i varė konkurėnti. No, kas vežė tus javus pardout’: „Ui, parduok man, aš<br />
duosiu brangiau. Nu nevežk ten, aš duosiu brangiau”. Va, če žydo klietis bov, nes bov, če<br />
supėrkdavo į stuotį, į vaguonus pėldavo i veždavo. Ne vardo, ne pavardies nežinau. [...]. Če bovo<br />
trys žydų klietės. Tada su arklees vėskas bovo vežams, jug ne su mašinuom kuokiuom. Je je, če<br />
žydo klietė.<br />
Šiuipys Antanas. Viekšnių valsčiaus „Arešto namas”. Bagamazninkė Kazlauskienė.<br />
Veterinorius Mikuckis. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Kor keturaukštis tas yr kooperatinis pastatyts [Mažeikių gatvėje]. Čia bovo ant kampo...<br />
stuoviej viens nams [Kazlauskienės]. Paskui stuoviej antras nams. Už to antro namo, kieme buvo<br />
pagalbinis pastats. I tame pagalbiniame pastate ta arešto truobelė bovo. Tėn vėins kambarėlis<br />
tebovo tiktaas. [...]. Ėini unt Mažėikių gatvės. Stuoviejo tas nams tuoks, kur dabar stuov tas<br />
[kooperatinis] nams. Tuoliau bovo sekantis nams, ar [irgi] Kazlauskienės tas nams. [...]. Ant to<br />
kampo pėrmasis Kazlauskienės nams, unt Mažėikių gatvės einont ontras nams, vuo tuo antro<br />
299
namo kieme buvo pagalbinis pastats i tame pagalbiniame pastate galu į tą gatvę, i tame<br />
pagalbiniame pastate buvo tas arešto... [...]. Tarybos narys yr Mažeikis. Jis viekšniškis yr. Tai jo<br />
sesuo rašė. Kaip ji pas Butkus gyvenusi... Tas tėvs Mažeikis bovo daboklės viršininkas. Ons<br />
vėins i tebovo čia. Tas buvo trisdešimtais metais. Mažeika, ruoduos, bovo tuo Vytautu.<br />
Tėn tame [antrame] name buvau, tėn gyveno tuoks veterinuorius Mikuckis. Mikuckio dvars yr<br />
Daubiškiūs. Tas viens bov ūkyj palėkės, o tas ontras veterinuorius bovo. I čia gyveno kap tiktaas<br />
va tame antrame name. Tas namas buvo bagamazninkės [Kazlauskienės]. Tokia auksiniais<br />
dantimis. Turiejo keturis namus. Čia tas nams, kor kooperatinis, stuoviej nams, žydai gyveno.<br />
Paskou Vytauto i Dariaus Girėno gatvių kamps yr, dvijų aukštų nams medinis, vuo tas bovo tuos<br />
motrėškos. I dar, ka ji sakė, keturis namus tor. Sako, bulves valgydavo i silkių rasalą. Vuo ji pati<br />
buvo bagamazninkė. Turiedavo būdą pasistačius, par kiekvieną turgų i prekiaudavo. Aš tik<br />
prisimenu ją — visi auksiniai dantys.<br />
— I tas nams prie [Vytauto gatvės] kryžkelės bovo anuos? Vuo kas tėn tame name būdavo<br />
seniau?<br />
— Anuos. Seniau pėrmas aukštas bovo įruoštas, kažkas tai gyveno. Buvo krautuvė dar<br />
keturiasdešimtais metais įruošta čia. Prie gatvės, tame kampe. Tik tarybiniais laikais antrą aukštą<br />
įruošė.<br />
Kryžiutė-Poškuvienė Angelina. Smilgos vėjyje. Atsiminimai. — Žerkščiai, 2009-07-01. —<br />
Rankraštis. — Pastaba: Tekste minimos vietovės: Krakiai, Paulianka, Avižliai, Viekšnių<br />
geležinkelio stotis, senieji Padvareliai, Rekečiai, senoji Pakalupė, Užlieknė, Viekšniai. Visas<br />
tekstas yra šios knygos II tomo skyriuje: KRYŽIUTĖ-POŠKUVIENĖ ANGELINA. — Tekste:<br />
Mama susipažino su tokiu ponu Velička. Jis atvažiuodavo iš Kauno ir vaikščiodavo po kaimus<br />
pirkdamas maistą. Vištas, žąsis, kiaules, kiaušinius. Į tą „verslą” įsijungė ir mama. Iš Kauno<br />
Velička atveždavo įvairių prekių, reikalingų kaimo žmonėms. Tame tarpe būdavo muilas, ratų<br />
tepalas, guminiai batai, kaliošai ir kitos prekės, kurių nebuvo galima gauti pas mus. Mama su<br />
tomis prekėmis eidavo į kaimą, parduodavo ar keisdavo į maistą. Iš kaimo ją parveždavo su<br />
arkliu. Sutartą dieną atvažiuodavo Velička. Atvažiuodavo traukiniu. Turėjo savo vagoną.<br />
Traukinio mašinistai buvo vokiečiai. Kas žino, kaip jis su jais susitardavo ir kiek jiems<br />
mokėdavo. Marmaliuodavo, kaip mama pasakodavo, vokiškai.<br />
Mamai ir visai mūsų šeimai buvo gerai, nes prekes mama parduodavo brangiau nei Velička<br />
būdavo pasakęs kainą. Supirkdama gyvulius nusilygdavo.<br />
Viską sujaukė artėjantis frontas. Tegu ir vokiečiai šeimininkavo Viekšnių geležinkelio stotyje,<br />
tragedijos nebuvo. Mama suvaidino nėščią, užsidėjus pagalvėlę po drabužiais. Gaudavo<br />
kiaušinių, miltelių, kondensuoto pieno, cukraus dideliais gabalais, konservų. Tėvelis dirbo<br />
iešmininku.<br />
Dar prieš prasidedant baisiems mūšiams, palikome Viekšnių stotį. Atvažiavęs Velička su<br />
mama atsisveikino. Pasakė, kad rusai netoli, ir kad daugiau neatvažiuos. Tai ir buvo paskutinis jų<br />
susitikimas. Liko neaišku, ar jis pasiekė sėkmingai Kauną, ar teko susidurti su rusais.<br />
300
7.5. TECHNIKA. ELEKTROTECHNIKA<br />
Bauža Kostas. Prieš šimtą ir daugiau: Iš mūsų praeities: [Apie knygą: Šavelskij ujezd. —<br />
Kaunas, 1896] // Vienybė. — 1996. — Vas. 24. — Tekste: „Naujos technikos turėjo ir mūsų<br />
krašto dvarininkai bei turtingesni valstiečiai. Antai Daubiškiuose buvo „Horvusbi” kuliamoji<br />
mašina, švediški plūgai. Šiaudinėje — kuliamosios su vandens varikliais, šiaudų pjautuvai, arpai.<br />
Pavirvytėje — arkliniai grėbliai „Tigre”, kultivatoriai, Hovardo plūgai.”<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 46. — Lapkr. 15 (28). — P. 732. — Tekste:<br />
„Laiževa (Šiaulių pav.). Lapkričio 6 dieną [1911 metais] pro Laiževos miestelį pralėkė orlaivis,<br />
kurio niekas iš musų nebuvo matęs. Jame buvo 3 žmonės. [Pasirašė:] Jonas Dagis.”<br />
Savivaldybių elektros stočių skaičius auga // Savivaldybė. — 1934. — Nr. 5 (132). — P. 26.<br />
— Tekste: „Viekšniuose savivaldybė jau nuo pernai metų ruošiasi statyti hidro-elektros stotį, iš<br />
kurios bus tiekiama energija ir Mažeikių miestui.”<br />
Viekšnių dvaruose vasarodavo Sim. Daukantas // Verslas: Savaitinis lietuvių prekybininkų,<br />
pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). — Liep. 16. — VI<br />
metai. — P. 5. — Tekste:<br />
Malūnai. Viekšnių valsčiuje yra šie vandens malūnai: 1. Joselio Lesemo, prie Ventos,<br />
Viekšnių m-ly, 2. Reingoldo Lačo, prie Ventos, Krakių kaime, 3. Krišjanio Berzinio, prie<br />
Pievupio, Stočkų kaime, 4. Bernardo Kondrotavičiaus, prie Virvytės, Skleipių km. ir 5. Teklės<br />
Gružauskaitės, prie Ventos, Sonteklių kaime, 6. Alvinos Jungienės, prie Virvytės, Gudų kaime ir<br />
T. Antano Silkinio, prie Pievupio, Lielaičių kaime.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Purvienai. 1942. V. 14. Arklinės kuliamosios mašinos: 1. Savininkas: Končius Vladas.<br />
Adresas: Purvienų kaimas. 1 maniežas. 2. Savininkas: Jurkunas Vytautas. Adresas: Sovaičių<br />
kaimas. 1 neveikiantis maniežas // Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000<br />
metų sausio mėnesį ardant savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). —<br />
Pateikė: Antanas Sidabras.<br />
Petrulis J. Santeklių dvaro keltas // Gimtasai kraštas. — Šiauliai, 1943. — Nr. 31. —<br />
P. 299—302: ir 3 nuotraukos. — Tekste skyriai: Bendros žinios apie patį dvarą. Keltas, jo<br />
aplinkuma. Keltu naudojimosi mokestis. Konstrukcija. Lyna. Prieplaustas. Plaustas. Valtis. Ožka.<br />
Tekste:<br />
„Pasak seno kelto tarnautojo Leono Lukošiaus, prieš 1914—18 m. karą iki šio laiko [1943<br />
metų] judėjimo keltu duomenys būsią maždaug tokie: Prieš 1914—18 m. karą per dieną: įv.<br />
vežimų 10—15; raitų 15—20; pėsčių 15. Nepriklausomybės bei šiuo laiku per dieną: vežimų<br />
arkl. 12—17; raitų — nėra [...]; dviratininkų 15—20; pėsčių 15—20; motorizuotųjų riedmenų<br />
(civilių) 1—2 per savaitę. [...]. Kelto plaustas keliąs 6 tonas. [...]. Dydis 5×10 m. nuo vand.<br />
pavirš. 1 m. aukšt. „Plaukiojąs tiltas” senovėje buvęs pastatytas ant kelių iš vieno medžio<br />
skobtinių „laivių”, šiandien gi plausto bazę sudaro dvi, viena greta antros, iš lentų padarytos<br />
valtys — dėžės. Ant šių valčių padarytos rąstų grindys. Kraštai užtverti tvorele, galai gi —<br />
mechaniškai įtaisytais barjerais — šemonais; jų viename gale svoris, antrame — pririšta virvė,<br />
kuria, prirengus plaustą varymui ir jį uždarant, šemonai nuleidžiami.”<br />
Inž. M. Pavyzdingai atstatoma įmonė Sontekliuose: [Vandens malūnas] // Mažeikių tiesa<br />
(LKP(b) Mažeikių apkomo ir apskr. vykd. k-to organas). — 1945. — Spal. 8. — Nr. 37. —<br />
Tekste:<br />
„Pavasarį, lankantis Sonteklių malūne, gavosi liūdnas vaizdas. Reikėjo tik laukti diena po<br />
dienos visiško malūno sugriuvimo. Tokio didelio pajėgumo malūne vos sukosi tik vienos<br />
301
girnelės, sumaldamos į parą tik 350 kg., transmisijos ašis sukalta su blėka, judėjo tratėdama, o<br />
turbina dirbo kaip jai patiko, tabaluodama į visas puses. Trobesiai buvo dangumi kloti ir ant šono<br />
pakrypę ruošėsi sugriūti. [...]. Paskyrus nauju vedėju drg. Damulį, reikalai smarkiu tempu<br />
pradėjo taisytis. [...]. Pirmiausia sutvarkė turbiną, taisyklingai sumontuodamas kaušus, ilgai<br />
ieškojęs, surado vienoj sugriautoj įmonėj tinkamą transmisijos ašį, atgabeno į malūną. [...].<br />
Buvęs vedėjas Klevinis nesugebėjo apsaugoti malūno dinamos ir leido išvežti, o drg. Damulis<br />
surado kitą dinamą, pats ją įrengė ir įmonė dabar turi šviesą, tuo galėdama dirbti ištisą parą. Visai<br />
sudilusioms girnoms surado reikalingos medžiagos ir greitu laiku bus apliedintos naujos girnos.<br />
[...]. Ten pat malūne yra zeimeris ir skiedrom drožti mašina. [...]. Sonteklių malūnas aptarnauja<br />
Vegerių, Akmenės, Laižuvos ir Viekšnių valsčių didelę apylinkę.”<br />
Kastanauskas K. Sename malūne [Viekšnių] // Pergalės vėliava. — 1956. — Lapkr. 7.<br />
Valiukas J. Malūnininkas Vladas Juodinkus // Pergalės vėliava. — 1959. — Birž. 13. —<br />
Tekste: 11 metų dirbęs Gudų malūne, perėjo į Viekšnių Lesmano malūną. Malūno mediniai ratai<br />
— turbinos pakeistos dviejomis turbinomis. Viena turbina — 45 arklio jėgų.<br />
Dundulienė P. Žemdirbystė Lietuvoje: Nuo seniausių laikų iki 1917 m. — Vilnius, 1963. —<br />
P. 67. — Tekste: Daubiškių dvare buvo garinė kuliamoji, švediški plūgai, ketureilė arklinė<br />
sėjamoji.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste: 1971 metų<br />
aprašai: Žemaičių valgiai ir šis tas daugiau apie vieną žemaitį: 1. Vincento Juodeikio kiemas<br />
Zaventės kaime. 5. Šis tas daugiau apie Vincentą Juodeikį ir jo kiemą. — Tekste:<br />
„Dar prieš 1914 m. karą senolis [Vincentas Juodeikis Zaventės kaime] turėjo kuliamąją<br />
mašiną su dampiu (garo katilu). Ir jis pats, ir dėdė [Juodeikis Vincentas, Vincento] buvo<br />
mašinistai.<br />
Visur ir visada mano dėdė [Juodeikis Vincentas, Vincento] dirbo kartu su senoliu. Dėdė buvo<br />
dar geresnis meistras. Jis, dar jaunas būdamas, pats buvo pasidirbęs smuiką. Vėliau buvo<br />
padirbęs „basedlą” muzikantui Meištui. Kartą nuvažiavęs Latvijon [...] ir čia pamatęs dviratį.<br />
Parvažiavęs ėmesis dviratį dirbti, ir pasidirbęs. Dviratis buvęs medinis. Visų nuostabai — jis tuo<br />
dviračiu važinėjęs. Tik viena bėda — dviratis neturėjęs stabdžių. Kartą, važiuodamas nuo Čekų<br />
kalno, atsitrenkęs į medį. Pats susidaužęs, o dviratis subyrėjęs. (Aš dar mačiau ant trobos to<br />
dviračio ratus — vieną labai didelį, kitą — mažutį).”<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 2 // VVB, VM. — Tekste: 1972 metų<br />
aprašai: Kalvarato dalys. Staklės. 1973 metų aprašai: Kaip pasistatyti trobą. Kaip pasistatyti<br />
pompą.<br />
Butkevičius I. Etnografinės ekspedicijos 1971 metais // Lietuvos istorijos metraštis: 1972. —<br />
Vilnius, 1973. — P. 286. — Tekste: „V. Milius tęsė žemaičių malūnų tyrinėjimus palei Ventą ir<br />
jos intakus. Surinkta duomenų apie 46 vandens malūnus. Autorius pažymi, kad daug jų XX a.<br />
pirmoje pusėje buvo prie Virvytės ir jos intakų (net 26).”<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: 1974 metų<br />
aprašai: Viekšnių miestelio blėkininkas. Viekšnių miestelio kalvis Domas Stonkus.<br />
Žilevičius R. Dvi meškos piaunas... // Vienybė. — 1974. — Rugpj. 3. — Tekste:<br />
Malūnininkas Juozas Pocius. Pradėjo dirbti Tytuvėnuose. Viekšnių malūne jau 20 metų. Malūno<br />
stalius V. Jadinkus. J. Čekanauskas.<br />
Urbienė Amelija. Viekšnių melnyčios istorija: 1975 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 5. — P. 27—31. // VVB, VM. — Tekste:<br />
„Viekšnių melnyčia pamūryta iš raudonų plytų. Baigta statyti 1897 metais. Ją pastatė<br />
Pranciškus Lengvenis (1855—1922). [...]. Kai statė melnyčią, supylė pylimą ir užtvenkė Ventą.<br />
302
Pakilęs Ventoje vanduo apsemdavo Zaventės kaimo ūkininkų Jurciaus, Pargauskio, Vincento<br />
Juodeikio (sūnaus), Vincento Juodeikio (tėvo) ir Kegrių ūkininko Jono Bukonto žemes. [...].<br />
1897 m. melnyčioje buvo įtaisytos dvejos girnos, šatrus, petlius ir pastatytos milui velti mašinos.<br />
[...]. Nuo 1915 m. ligi 1917 m. melnyčią valdė Monika Lengvenienė. 1918 metais Lesimas<br />
perėmė melnyčią. Po 1920 m. įtaisė valcus, 1925 m. vilnų karšyklą (pastatė vilnoms šukuoti<br />
mašinas), įrengė vilnų verpyklą ir milo velyklą. Be to, po 1928 m. pradėjo tiekti visam miesteliui<br />
elektrą. Kai per šį paskutinįjį karą vokiečiai sušaudė visą Lesimo šeimą, melnyčią buvo perėmusi<br />
vokiečių valdžia. Ji iš melnyčios išvežė vilnų šukavimo ir verpimo mašinas. [...]. Pirmame aukšte<br />
— melnyčios įrengimai ir „žmonių troba”. [...]. Antrame aukšte — girnos, šatrus, petlius ir<br />
gyvenamosios patalpos (2 kambariai ir virtuvė). Šalia atskiras kambarys meistrui ir gižiams. [...].<br />
Tretysis aukštas — bėlingis. „Ant bėlingio” didžiulis ratas maišams iš apačios į bėlingį sutraukti.<br />
[...]. Dabar melnyčioj yra dvejos girnos, šatrus, valcai, petlius. [...]. Turbinai tebėra nuo 1917<br />
metų, kuriuos padirbo Vincentas Juodeikis kada melnyčią valdė Monika Lengvenienė.”<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 5 // VVB, VM. — Tekste: 1976 metų<br />
aprašas: Ką galima išmokti iš seno kalvio. 1977 metų aprašas: Priedas prie aprašo „Viekšnių<br />
melnyčios istorija”.<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje (Malūnas<br />
(Viekšnių). Žmonių troboje (malūne).<br />
Urbienė Amelija. Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje: Malūnas //<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas. — P. 4—13. // VVB, VM.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste: 1981 metų<br />
aprašas: Papildymai aprašo „Viekšnių miestelio kalvis Domas Stonkus”.<br />
Rozga Leopoldas. Akmenės rajonas. — Vilnius: Mintis, 1983. — 48 p.: iliustruota:<br />
Fotografijos Vlado Uznevičiaus. — Tekste:<br />
Viekšnių kapinėse palaidotas poetas L. Skabeika (1904—1936), niūriais fašistinės diktatūros<br />
metais lenkęs galvą kilniam socializmo idealui. Jo kapą puošia originalus paminklas, pastatytas<br />
1979 metais. Čia pat palaidotas ir pirmasis lietuvių aviatorius A. Griškevičius (1809— 1863),<br />
šviesaus proto ir lakios fantazijos žmogus, tikėjęs didelėmis žmonijos proto galiomis. Dirbdamas<br />
raštininku teismuose ir kitose įstaigose, A. Griškevičius laisvalaikiu projektavo, statė ir bandė<br />
originalius skraidymo aparatus. Vieną jų 1851 m. aprašė knygelėje „Žemaičio garlėkys”. Namas,<br />
kuriame gyveno A. Griškevičius, restauruotas, jame įrengta memorialinė ekspozicija.<br />
Rozga Leopoldas. Aviatorių dovana // Vienybė. — 1984. — Kovo 29. — Tekste: Sportinės<br />
aviacijos istorikas J. Balčiūnas „prieš kelioliką metų padėjo nustatyti [...]. A. Griškevičiaus kapą<br />
Viekšnių kapinėse. [...]. G. Ramoška [aviacijos istorikas] padarė A. Griškevičiaus suprojektuoto<br />
„Žemaičių garlėkio” brėžinius, pagal kuriuos buvo pagamintas dabar muziejuje eksponuojamas<br />
garlėkio modelis.”<br />
Balčiūnas J. Pagarba aviacijos pradininkui // Vienybė. — 1984. — Birž. 14. — Tekste:<br />
Modelį pagamino Akmenės aviacijos sporto klubo aviamodeliuotojai. Algirdas Gedvilas —<br />
muziejaus įkūrėjas ir vadovas, Apolonija Sriubaitė — talkininkė, gidė.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste:<br />
Tautosaka, užrašyta 1985 metais: Įvairūs pasakojimai („Kegrių Glodenis turėjo dampį. Buvo<br />
mašinistas ir važinėjo su dampiu po žmones kuldamas javus...”).<br />
303
Dovydaitis Vytautas. Anglijos pilotas — žemietis iš Viekšnių // Vienybė. — 1988. — Liep.<br />
30. — Tekste:<br />
Leičesterio (Anglija) gyventojas Pranas Požerskis. „Viekšniuose Prano tėvas turėjo lentpjūvę.<br />
Dvylikametis berniukas pradėjo daryti skraidančius aviamodelius, o šešiolikmetis su keliais<br />
bendraminčiais sukalė, sulipino iš strypelių bei leistvelių mažą sklandytuvėlį. Ant jo liemens<br />
užrašė „Viekšnietis”. [...]. Nuo Ventos šlaitelio tempiamas berniukų, sukibusių į lyną,<br />
„Viekšnietis” išsilaikydavo ore vos keletą sekundžių, bet jau — skrydis! [...]. Ritantis karo<br />
bangai, Pranas su seserim atsidūrė svetur. [...]. Su svainiu S. Nagiu [...] įsisteigė malkų<br />
bendrovėlę. Išplėtė. Gavo pelno. P. Požerskis nusipirko sklandytuvą. Pradėjo dalyvauti Anglijos<br />
čempionatuose, ne kartą gerino šalies rekordus. Aviacijos šventėse šmaikščiai raitė posūkius savo<br />
konstrukcijos sraigtasparniu. P. Požerskis — vienas pirmųjų Anglijos sklandytojų, kuriems<br />
Tarptautinė aviacijos federacija suteikė teisę auksinį „C” piloto ženklelį papuošti trim<br />
miniatiūrinėmis deimantų akutėmis.” — Perspausdinta iš: Gimtasis kraštas. — 1988. — Nr. 30.<br />
Jasaitienė Silva. Senasis malūnas atgijo: [Viekšnių] // Vienybė. — 1988. — Gruod. 8: Jono<br />
Brenciaus nuotraukoje: Juozas Pocius (kairėje) ir Antanas Mažeikis. — Visas tekstas:<br />
Kelerius ilgus metus tylėjo senasis Viekšnių malūnas, kuriame 35 metus išdirbo Juozas<br />
Pocius. Niekas nemanė ir malūno prikelti naujam gyvenimui — išgraibstė, po detalę išvežiojo<br />
įrengimus, smuktelėjo žemėn pastatas, lygiagrečiai su juo tarsi nuseko ir sraunioji Venta.<br />
Tačiau, kad vandens jėga varomą malūną kaip archainę liekaną per anksti uždarė ir išdraskė,<br />
parodė laikas. Viekšnių gyvenvietės pensininkų ir kituose susiėjimuose vis dažniau pasigirsdavo<br />
balsų, kad malūnas reikalingas, kad viekšniškiai neturi kur gyvuliams sumalti grūdų.<br />
Prikelti senąjį malūną naujam gyvenimui ėmėsi rajono statybos organizacija. Išliejo naują,<br />
kiek aukštėlesnę užtvanką, pakilo Venta, gražesnis pasidarė kraštovaizdis. Paskui suskato ieškoti<br />
girnų. Žvalgėsi jų po Joniškio, Šiaulių rajonus, rankiojo iš senų vėjo malūnų. Sustatė,<br />
paremontavo gerokai sukežusį malūno pastatą. Ir štai sugaudė jo turbinos, sukdamos malūno<br />
įrengimus. Grūdai pilami pirmajame aukšte, specialiomis linijomis jie pakyla į antrą aukštą, kur<br />
sukasi dvejos girnos. Jomis per dieną sumalama apie 40 tonų grūdų. Kol kas miltai malami tik<br />
gyvuliams, o ateityje planuojama ir valcuoti. Kad tik būtų ką valcuoti, kad tik būtų iš ko skanius<br />
kaimiškus pyragus kepti.<br />
Prie malimo agregatų darbavosi Juozas Pocius. Traukia jį malūnas, nes čia prabėgo jo,<br />
Didžiojo Tėvynės karo dalyvio, daug taikaus gyvenimo metų. Veteranas sakosi čia tik laikinai<br />
dirbąs, nes yra kam jį pakeisti — malūnininko amato moka Antanas Mažeikis. Jis dabar ir<br />
vadovauja malūnui. Tačiau tiek metų, kiek jų malūne praleidau aš, vargu ar ištvers, — priduria<br />
J. Pocius. — Pažiūrėkite, kaip dulka...<br />
Miltų debesys tvyro malūne. Traukia skersvėjai, šalta. Dirbti čia nemiela. Reikia įrengti<br />
ventiliacijos įrengimus, reikia geriau paremontuoti buitines patalpas. Daug ko dar reikia, nes<br />
statybininkai, perėmę savo žinion malūną, skubėjo jį atidaryti, kad viekšniškiai turėtų kur savo<br />
sklypeliuose išaugintus miežius, avižas ar mišinius sumalti, ir daug ko dar nespėjo padaryti čia<br />
dirbantiems žmonėms.<br />
Kol kas malūno pajėgumai neišnaudojami, nes jo paslaugomis mažai naudojasi (o gal nežino<br />
apie jas?) apylinkės gyventojai. Tą dieną, kai lankėmės malūne, čia sukiojosi Vaikų internato<br />
darbininkai, tampydami grūdų ir miltų maišus. Sugedo internato malūnas, tad ir pasiprašė<br />
pagalbos Viekšniuose, juk nestovės gyvuliai nešerti, kol sutaisys savo įrengimus. Tačiau<br />
atvykėliai kraipo galvas dėl kainos. Brangoka mokėti po 2 rublius už 100 kilogramų. Visada taip:<br />
kas moka pinigus, tam brangu, o kas juos ima, — pigu... Nemažai malūno atstatymas kainavo<br />
statybininkams, norisi tai, kas išleista, susirinkti. Be to, ir malūno išlaikymas prisideda. Užtat<br />
nauda — ne tik statybininkams, bet ir klientams.<br />
Pukelis P. A. Muziejui reikia pagalbos // Vienybė. — 1992. — Geg. 13. — Tekste: „Šiandien<br />
A. Griškevičiaus knygelė „Žemaičio garlėkis” ir inžinieriaus aviamodelininko A. Mikos to<br />
garlėkio modelis, vienas antrą papildydami, sudaro pilną aviacijos pradinės minties komplektą.”<br />
Gajauskas Saulius. Aistros dėl Viekšnių malūno // Vienybė. — 1994. — Kovo 30.<br />
304
Elekšis Juozas. Aviacijos šventė // Elekšis J. Aš mačiau. — Vilnius, 1995. — 106 p. — P. 7—<br />
8. — Tekste:<br />
„Žibikų ūkininko Pauliko laukuose bus aviacijos šventė! [...]. Laukuose juoduoja žmonių<br />
minia. Virvėmis atitverta nusileidimo aikštė, nenupjauti dobilai. Draudžiamas linijas saugo<br />
uniformuoti gaisrininkai, šauliai. Vis dėlto žmonių tiek, kad niekas nebegali minios suvaldyti.<br />
Žmonės lenda pro virves, bėga per dobilus. Pakraščiuose nesuskaitomos eilės kioskų — prekyba<br />
vyksta visu tempu. „Atskrenda!” — suriko iš karto daugelis balsų. Iš Viekšnių pusės pro pat<br />
Žibikų pušyno medžių viršūnes vienas po kito pradeda leistis lėktuvai. Visi tupia taip tiksliai į<br />
aikštę, lyg čia būtų jų aerodromas. Vienas tiesiog juokingai keistas. Propeleris sukasi ne tik<br />
priekyje, bet ir ant nugaros. „Malūnsparnis, malūnsparnis”, — pradeda šnibždėti žmonės. O tas<br />
malūnsparnis, kažkuo primenantis didįjį laumžirgį, irgi nutupia greta kitų. Aikštėje nutupia penki<br />
lėktuvai ir du sklandytuvai. Na, ir prasideda! Lėktuvai kyla ir leidžiasi, vartaliojasi aukštai,<br />
praūžia ties pat galvomis, apsiverčia aukštyn ratais ir vėl praūžia virš galvų. Žmonės ploja,<br />
klykia, džiūgauja. Tik sklandytuvai vartaliojasi kažkur aukštai. Pagaliau šventė baigiasi. Dabar<br />
už pinigus bus skraidinami žiūrovai. Susidaro net eilės. [...]. Pasibaigus skraidymams, visi puolė<br />
žemaitišku papročiu lėktuvų paliesti. Aš panorėjau paliesti geltonos spalvos sklandytuvą. Nors<br />
mama ir pakėlė mane ant rankų, sparno taip ir nepasiekiau. Vis vien buvau be galo laimingas.”<br />
Ruškys Vytautas. Varžytinėse parduotas kultūros paminklas // Šiaulių kraštas. — 1995. —<br />
Bal. 15. — P. 3. — Visas tekstas:<br />
Varžytinėse parduotas Gudu vandens malūnas — pirmas tokio likimo sulaukęs rajono<br />
kultūros paminklas.<br />
Vokiečio Jungos 1924 metais Virvytės pakrantėje pastatytas malūnas pastaruoju metu<br />
priklausė Mažeikių „Janos” uždarajai akcinei bendrovei. Ji, imdama paskolą iš Mažeikių žemės<br />
ūkio banko, buvo užstačiusi paminklą ir šį prarado nepajėgdama sugrąžinti pinigų. Naujoji<br />
malūno savininkė Mažeikių „Vistos” uždaroji akcinė bendrovė antstoliams ne tik sumokėjo 107<br />
tūkstančius litų, bet ir sutiko su Kultūros vertybių apsaugos departamento reikalavimu išlaikyti<br />
objekto paminklinę vertę.<br />
Viekšniškių svajonė — skraidyti / Puslapį parengė Regina Ališauskaitė. Algimanto Tirliko<br />
nuotraukos // Lietuvos aidas. — 1995. — Birž. 20. — P. 17. — Tekste: A. Griškevičius,<br />
P. Požerskis. „Vienoje nuotraukoje užfiksuota, jog 1937 m. Kapėnų kartono fabriko savininko<br />
Sirutavičiaus dirbtuvėse buvo statytas lėktuvas. Savamokslio aviakonstruktoriaus pavardė<br />
nežinoma.” — [B. Kerio pastaba: Ant šios nuotraukos negatyvo ir ant pačios nuotraukos lėktuvo<br />
konstravimo vieta nėra nurodyta]. — Tekste:<br />
Istorijos vadovėliai nutyli, jog carinėje Rusijoje aviacijos pradininkas buvo ne Konstantinas<br />
Ciolkovskis, o lietuvis Aleksandras Griškevičius (1809—1863). Jis XIX a. šeštajame<br />
dešimtmetyje sukonstravo skraidantį aparatą, panašų į pilvotą vabalą šikšnosparnio sparnais, ir<br />
prie Kauno pakilo į orą. Skrydis buvo trumpas: garlėkys trenkėsi į žemę, bandytojas susižeidė.<br />
Kol jis gydėsi, žmona garlėkį supleškino. Dešimties vaikų motina nesuprato savo vyro svajonės,<br />
kainavusios daug pinigų. Konstruktorius į garlėkį sudėdavo beveik visas pajamas, gautas iš<br />
darbo teismuose.<br />
Šių laikų aviacijos istorikai, tyrę garlėkio brėžinius ir paskaičiavimus A. Griškevičiaus<br />
knygoje „Žemaičio garlėkys”, mano, jog avarijos priežastis — vairavimo įgūdžių stoka. Pilotas<br />
paprasčiausiai nesuvaldė skraidymo aparato.<br />
Viename iš seniausių miestelio pastatų (jam 180 metų) veikia aviacijos pradininko Lietuvoje<br />
Aleksandro Griškevičiaus muziejus. Tai antrasis tokio profilio muziejus. Pirmasis skirtas Dariui<br />
ir Girėnui.<br />
Aleksandras Griškevičius keletą paskutinių savo gyvenimo metų praleido šiame Žemaitijos<br />
miestelyje. Čia ir mirė, palaidotas vietos kapinėse.<br />
Domėjosi aviacija, filosofija, gamta, gerai mokėjo keletą užsienio kalbų, rašė veikalus.<br />
Svajonė skristi vis tebėra užvaldžiusi viekšniškius. Tai byloja muziejuje saugomi dokumentai.<br />
Vienoje nuotraukoje užfiksuota, jog 1937 m. Kapėnų kartono fabriko savininko Sirutavičiaus<br />
305
dirbtuvėse buvo statytas lėktuvas. Savamokslio aviakonstruktoriaus pavardė nežinoma.<br />
Mokomąjį sklandytuvą sukonstravo Pranas Požerskis ir pavadino „Viekšnietis PP-1”. Pranas<br />
Požerskis gyvena Anglijoje, sako, turi savo sklandytuvą.<br />
Akmenėje veikia aviacinis sporto klubas. Daug metų jam vadovavo dabartinis rajono meras<br />
Klemas Inta. Jis yra padovanojęs muziejui stendą su medžiaga apie sporto klubą. Šio klubo<br />
konstruktorius Albertas Mika pagal A. Griškevičiaus knygą padarė „Žemaičio garlėkio” modelį.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Šv. Kalėdų belaukiant // Vienybė. — 1995. —<br />
Gruod. 16. — Tekste: „Viekšnių miestelį elektra aprūpindavo Lesimui priklausantis malūnas. Jei<br />
tik Ventoje vanduo per daug pakildavo, elektros nelikdavo. Vasarą priešingai — būdavo per<br />
mažai vandens. [...]. Mus gelbėdavo tos gražios ir gana šviesiai degančios žibalinės lempos. dar<br />
tėvai turėjo kelias elektros lemputes, pritaikytas ne 220 voltų įtampai, o 110 v., jos, ir nusilpus<br />
srovei, šviesdavo pakenčiamai.”<br />
Sruogienė Vanda. Pamirštoji pionierė // Vienybė. — 1996. — Liep. 5, 10, 13, 17, 20, 24. —<br />
Tekste:<br />
„ Prie dvaro sodybos į Viekšnių pusę buvo vandens malūnas — iš dvaro jį nuomojo bene trijų<br />
kartų suvokietėjusi latvių Jungų šeima. Ventos pakrantėse, miškely, kas pavasarį praeivį<br />
svaigindavo savo kvapu daugybė žydinčių pakalnučių ir ievų. Vasarą akį traukė didelės baltos<br />
vandens lelijos Ventoje, prie malūno užtvankos. [...]. Santeklių malūno nuomininkai atsidūrė<br />
Vokietijoje, po karo audros išlikusios trys dukterys globojo 95 metų senelę Lacienę Šlezvig-<br />
Holšteine. „Tyliomis valandomis ji dažnai svajoja apie savo seną tėvynę prie gražios Ventos upės<br />
Lietuvoje”, rašo „Heimatstimme” Nr. l, 1969 sausio mėn.”<br />
Bunka E. Žadėtų migdolų nėra, bet ir akmenimis dar nelyja: Kelionės reportažas: „Kaip<br />
gyveni, Lietuva?”: „Dienos” specialusis korespondentas Eugenijus Bunka, baigęs kelionę<br />
pėsčiomis per Lietuvą, „Comliet” mobilaus ryšio telefonu perduoda iš Laižuvos // Diena. —<br />
1996. — Rugs. 26: ir nuotraukos: Uršulė Sidabrienė [Pakalupio kaimas], malūnas Sovaičių<br />
kaime. — Tekste:<br />
Sovaičių kaime Jono Bagočiaus žmonos tėvai iš vėjo į elektra sukamą perdarytą malūną<br />
įsigijo. Jonas pyksta, kam jam neperleidžia, nes galingo variklio pirkliai jau aplink sukinėjasi.<br />
Žiūrėk, parduos, ką patiems daryti reikės?<br />
O Antanas Gargasas pasakoja, jog prieš karą apylinkėse buvo aibė nagingų žmonių, kurie ne<br />
tik malūną, bet ir kuliamąją, net garo katilą sugebėdavo patys pasidaryti. Tas malūnas Bagočiaus<br />
kieme — Antano Smilgio sumeistrautas, ir iš jo namų jau kolūkio laikais kiton vieton pertemptas<br />
bei perdarytas. Turėjo jis tik du hektarus žemės ir labai nagingas rankas. Už jas Sibiran pakliuvo.<br />
Mat, be malūno, dar ir kuliamąją ir „konstantinką” turėjo pasidaręs.<br />
Netoliese Kegruose [Kegriuose] gyveno toks Jonas Gluodenis, duoną bemaž vien meistryste<br />
pelnęs. Jo sūnus buvo kalvis, o vaikaitis dabar Panevėžyje chirurgas. Va, kaip rankų miklumas iš<br />
kartos į kartą perduodamas...<br />
Milius V. Žemaitijos vandens malūnai // Lietuvos etnologija: Amatas ir kūryba. — Vilnius,<br />
1997. — T. 2. — P. 15—106. — Tekste: Malūnai, jų įrenginiai, įrankiai; jų nuotraukos. Viekšnių<br />
malūnas (P. 38, 86), Gudų malūnas (P. 54, 82), Balsių malūnas (P. 49, 60, 62, 85, 88).<br />
Vyšniauskas J. Žemaitijos malūnai // Vienybė. — 1997. — Rugpj. 13, 16, 20. — Tekste<br />
skyriai: Šiek tiek istorijos. Skuodo krašte. „Buržuazinė atgyvena”. Klausimas, kur važiuoti?<br />
Pastatytas prieš šimtą metų [Viekšnių malūnas]. Lengvai pakeliami, panešami. Ir nuotrauka<br />
„Viekšnių malūnas, kuriam šiemet sukanka šimtas metų”. Tekste: „Kupini pasididžiavimo<br />
prisiminimai siejami su netoli Viekšnių, prie Virvytės upės, tebestovinčiu mediniu Gudų kaimo<br />
malūnu. Jam lygių aplinkui nebuvę. Į jį pikliuoti javų atvažiuodavę net pirkliai iš Telšių, kitų<br />
vietų.”<br />
306
5. Pastatytas prieš šimtą metų<br />
Viekšnių miestelio malūnui Ventos pakrantėje šiemet sukanka šimtas metų. Jo pastatymo<br />
metai labai aiškiai įrašyti jo raudonų plytų sienoje.<br />
Niekur Žemaitijoje nemačiau tokios tvirtos ir gražios užtvankos, kokia sovietmečiu kelią<br />
pastojo Ventos upei ties Viekšniais. Yra galinga užtvanka, dykai per ją bėgantis vanduo, yra<br />
šimtametės malimo tradicijos, bet prie jo jau kuris laikas su maliniu nebesukama. Žmonės stebisi<br />
ir piktinasi tokiu aplaidumu, neūkiškumu. Taip, surūdijo vienos vandens turbinos sparnas-mentė.<br />
Jos remontui ar naujos įsigijimui reikia kažinkiek pinigų, o dykai niekas nebeduoda.<br />
Pagrindinė šio garsaus malūno tylėjimo priežastis — jis dar neturi konkretaus savininko,<br />
šeimininko.<br />
Kupini pasididžiavimo prisiminimai siejami su netoli Viekšnių, prie Virvytės upės,<br />
tebestovinčiu mediniu Gudų kaimo malūnu. Jam lygių aplinkui nebuvę. Į jį pikliuoti javų<br />
atvažiuodavę net pirkliai iš Telšių, kitų vietų. Nesunkiai padaroma, kad ir jį, kaip tais gerais<br />
laikais, suktų vanduo. Vėl ta pati nelaimė — jis vis dar neturi sumanaus, energingo šeimininko.<br />
Jį pastatydinę ir eksploatavę žmonės atsidūrė Vakaruose ir į malūną pretenzijų nebereiškia.<br />
Lieka tik gražūs prisiminimai ir šiek tiek senove dvelkiantis pusiau idiliškas vaizdelis<br />
Pavirvytėje.<br />
Akmenės kraštas / Teksto autorius Leopoldas Rozga; Dailininkas Aloyzas Janulis;<br />
Nuotraukos Jono Danausko. — Vilnius: Atkula, 1998. — 32 p. — P. 24—27, 29, 31. — Tekste:<br />
Skyriai: „Viekšnių seniūnija”, „Viekšniai Ward”, „Die Gemeinde Viekšniai”. — Nuotrauka:<br />
„Šimtametis Viekšnių malūnas — technikos paminklas”.<br />
Gedvilas Algirdas. Malūnas jubiliatas: Iš kraštotyrininko užrašų // Vienybė. — 1998. —<br />
Saus. 13, 15: iliustruota. — Visas tekstas:<br />
Tarp daugelio garbingų jubiliatų, kuriuos pagerbsime ateinančiais metais, bus ir senasis<br />
Viekšnių malūnas. Jam šimtas metų. Apie sukaktį liudija memorialinė lenta, primenanti, kad<br />
malūnas yra technikos paminklas, „gimęs” 1898 metais. Faktiškai malūno statyba buvo baigta<br />
1897 m. antrą pusmetį, tačiau tuometinis savininkas Pranciškus Lengvenis jame darbą pradėjo<br />
būtent 1898 metais.<br />
Siūlau gerai žinomos Lietuvos kraštotyrininkės, neseniai mirusios mūsų kraštietės Amelijos<br />
URBIENĖS prieš 22 metus užrašytą malūno istoriją, kuri dvelkia gražia šio krašto tarme.<br />
Algirdas Gedvilas.<br />
AMELIJA URBIENĖ. VIEKŠNIŲ MELNYČIOS ISTORIJA<br />
Viekšnių melnyčia pamūryta iš raudonų plytų. Baigta statyti 1897 metais. Ją pastatė<br />
Pranciškus Lengvenis (1855—1922).<br />
Pranė Erlickienė (1892) atsimena Pranciškaus Lengvenio vestuves. Jis 1900 m. vedė Moniką<br />
Juodeikytę (1882—1966). Nubėgęs vaikų būrys į melnyčią vestuvių pasižiūrėti. Išėjęs<br />
Pr. Lengvenis, išnešęs paraikyto pyrago ir padalinęs vaikams. Taip pat kiekvienam vaikui davęs<br />
žirnių rieškutes. Po to pasakęs: „Kai užaugsit, savo vaikams pasakykit, jog Viekšnių melnyčią<br />
pastatė Pranciškus Lengvenis, kad jūsų tėvai čia galėtų duonai grūdų susimalti.”<br />
Senesnieji žmonės ir dabar dar pasakoja, kaip tą melnyčią Lengvenis statęs ir per tą melnyčią<br />
pats galą gavęs.<br />
Kas gi toks buvo tas Pranciškus Lengvenis, galėjęs anais laikais melnyčią pastatyti? Ir kodėl<br />
jis per tą melnyčią galą gavo?<br />
Pranciškus Lengvenis buvo Milių kaimo ūkininko sūnus. Pats vyriausias, ir jam turėjo atitekti<br />
gyvenimas (<strong>ūkis</strong>). Be jo, buvo dar trys broliai ir dvi seserys. Pranciškus gyvenimo nenorėjo ir jį<br />
perleido jaunesniam broliui Antanui, pats išeidamas iš namų. Jis, kaip žmonių sakoma, buvo<br />
devynių amatų meistras: mokėjo trobas statyti, stogus dengti, pečius mūryti, batus siūti, langus,<br />
duris dirbti. Buvo raštingas. Lietuviškai rašė rusiškomis raidėmis. Mokėjo rusiškai, vokiškai.<br />
Kadangi buvo labai dievotas, buvo nutaręs nevesti. Ėjo per žmones uždarbiaudamas ir<br />
„bažninčias lankydamas”, kaip jis pats sakydavo.<br />
307
Sukalbėjo Pranciškus Lengvenis pamūryti Tryškių klebonijoj pečių. Reikėjo išgriauti senąjį ir<br />
mūryti naująjį...<br />
Čia ir prasideda toji istorija apie Viekšnių melnyčią ir paties Pranciškaus Lengvenio pražūtį.<br />
Begriaudamas pečių, Pranciškus Lengvenis radęs pinigų „pilną čigūninį katilą — taip aplink<br />
sieką”. Piningus pasidalinę su klebonu pusiau. Turėdamas tiek daug piningų, ėmęs ir sumislijęs<br />
Pranciškus Lengvenis pastatyti Viekšnių miestelyje melnyčią. Kad rusų valdžia „nesikabinėtų”<br />
— iš kur jis tiek daug pinigų gavęs, sudaręs jis fiktyvią sutartį su kunigu Velavičiumi. Niekam<br />
niekados jis nepasisakęs, ar kunigas prisidėjęs bent kiek pinigų prie melnyčios statymo, ar<br />
neprisidėjęs, to niekas nežinojo ir nežino, kaip iš tikrųjų buvo...<br />
Priedas prie aprašo „Viekšnių melnyčios istorija”<br />
Esu girdėjusi dar vieną pasakojimą, iš kur Pranciškus Lengvenis gavo piningų Viekšnių<br />
melnyčiai statyti.<br />
Pranciškus Lengvenis dirbęs kartu su Čeplinskiu Tirkšlių klebonijoj. Ten anie dėję grindis,<br />
mūriję pečius. Tuo laiku Tirkšliuose klebonu buvęs kunigas Vilimavičius. Prieš aną buvęs<br />
klebonas — kunigas Žukauskis — jau buvo miręs. Kunigas Žukauskis aplink piningus žinojęs.<br />
Buvęs prasitaręs: „Pry manęs bus pastatyta Tirkšliuose graži bažninčė. Rasis iš ko statyti.”<br />
Kunigas Žukauskis miręs staigiai (apopleksija), nepasakęs niekam apie piningus. Piningai buvę<br />
lenkų sukilėlių ir buvę paslėpti klebonijoje.<br />
Pr. Lengvenis su Čeplinskiu, ardydami grindų lentas ir griaudami seną pečių, atradę čigūninį<br />
katilą auksinių piningų. Anie paprašę klebono, kad tas duotų arklį. Klebonas klausiąs: „Kam<br />
jums tas arklys?” Anie: „Reik mums, ir gana!” Klebonas arklį davęs, ir anie piningus iš<br />
klebonijos išvežę. Ateinąs klebonas į trobą: veiząs — išgriauto pečiaus vietoj didžiausia apali<br />
duobė. Pradėjęs klausinėti. Tuomet Pranciškus ir Čeplinskis turėję pasisakyti, kad piningus<br />
atradę. Anie visi trys tuos piningus ir pasidaliję. Iš tų piningų Pranciškus Lengvenis ir pradėjęs<br />
statyti melnyčią.<br />
(Užrašyta Viekšniuose 1977 m. birželio 21 d. iš Pranės Jankienės, gim. 1900 m.)<br />
Kadangi rastieji pinigai buvę užkeikti (taip seniau šnekėjo žmonės ir šiandien dar kai kurie<br />
tebešneka), tai visokios bėdos viena po kitos ir užpuolusios Pranciškų Lengvenį.<br />
Bestatydamas melnyčią, jis pinigų pritrūkęs, pradėjęs skolintis iš visų, kas tik jam kiek galėjęs<br />
paskolinti. Prirašinėjęs daugybę vekselių. Be to, mokėjęs „dideliu ponu nešties” — „kiek pats<br />
gėręs, kiek negėręs, ale kitus vaišinęs”. 1909 m. kunigas Velavičius savąją melnyčios pusę<br />
pardavė žydui Lesimui. Pr. Lengvenis savąją pusę tam pačiam žydui išnuomavo. Lesimas<br />
supirko vekselius. Pr. Lengvenis neturėjo pinigų vekseliams apmokėti, buvo paduotas į teismą ir<br />
pripažintas neišsimokančiu skolininku. Neišsimokantis skolininkas turėjo sėsti į kalėjimą.<br />
Žinoma, Pr. Lengvenis šito nenorėjo, todėl jis 1911 m. pasitraukė į Vokietiją, kur išbuvo ligi<br />
1914 metų. Grįžo prieš pat karą. Rusai, iš miestelio pasitraukdami, išvežė visus žydus. Atėję<br />
vokiečiai „į melnyčią pastatę Pr. Lengvenį”. Kadangi jis mokėjo vokiškai, tai jis, kaip vertėjas,<br />
su vokiečiais vaikščiojo po miestelį. Kai miestelį vėl rusai atkovojo, Pr. Lengvenis buvo<br />
apkaltintas kaip „špijonas”, suimtas ir išvežtas. Kalėjime, kur sėdėjo ligi pat revoliucijos, jis<br />
gavo džiovą. Grįžo 1919 m. ir 1922 m. pasimirė... Taip tie užkeikti pinigai ir neatnešė laimės<br />
melnyčios statytojui.<br />
1897 m. melnyčioje buvo įtaisytos dvejos girnos, šatrus, petlius ir pastatytos milui velti<br />
mašinos, kurios ir 1916 m. tebestovėjo sugedusios pirmame malūno aukšte.<br />
Pirmame aukšte — melnyčios įrengimai ir „žmonių troba”. (Žmonių troba — didelis<br />
kambarys, pasieniais suolai, vidury stalas, kertėje pečius. Čia žmonės, atvažiavę susimalti, galėjo<br />
ant suolų prigulti, prie pečiaus drabužius išsidžiovinti.)<br />
Antrame aukšte — girnos, šatrus, petlius ir gyvenamosios patalpos (2 kambariai ir virtuvė).<br />
Šalia atskiras kambarys meistrui ir gižiams. Jie čia negyveno, bet užeidavo pasiilsėti, pavalgyti.<br />
Tretysis aukštas — bėlingis. „Ant bėlingio” didžiulis ratas maišams iš apačios į bėlingį<br />
sutraukti. Bėlingio galas atitvertas — čia miegos už malimą gautiems grūdams supilti. Čia taip<br />
pat maišus sunešdavo ir malėjai, jeigu tą pat dieną negalėdavo susimalti.<br />
Po pirmuoju melnyčios aukštu — ratkamarė. Ratkamarėje — trubinai ir plūskos.<br />
308
Kai statė melnyčią, supylė pylimą ir užtvenkė Ventą. Pakilęs Ventoje vanduo apsemdavo<br />
Zaventės kaimo ūkininkų Jurciaus, Pargauskio, Vincento Juodeikio (sūnaus), Vincento Juodeikio<br />
(tėvo) ir Kegrių kaimo ūkininko Jono Bukonto žemes. Pr. Lengvenis buvo įsipareigojęs<br />
minėtiems ūkininkams malti viską veltui. Be to, Pr. Lengvenis veltui maldavo ir tiems<br />
ūkininkams, kurie prisidėdavo prie pylimo taisymo, kai po pavasario potvynio reikėdavo vežti<br />
žvyrą, akmenis, virbus suardytam ir apgadintam pylimui pataisyti. Už malimą Pr. Lengvenis ėmė<br />
pinigais ir grūdais.<br />
Grūdus atmieravo matu. Tai pusantro gorčiaus talpos medinis indas, padirbtas kaip koks<br />
rankinis, tik aukštesnis ir siauresnis. Vienas mato šulas ilgesnis, kad būtų patogu ranka suimti ir,<br />
įkišus į maišą, grūdų pasemti. Už vieno maišo sumalimą ėmė vieną matą, už didesnį maišą — 2<br />
matus.<br />
Žmonės, nenorėdami svorio maišuose gadinti, matus atmieruodavo namie ir atskirame maiše<br />
atveždavo į melnyčią. Tada iškart melninkas paimdavo matą už visus maišus.<br />
1918 metais Lesimas perėmė melnyčią (nuo 1915 m. ligi 1917 m. melnyčią valdė Monika<br />
Lengvenienė). Po 1920 m. įtaisė valcus, 1925 m. — vilnų karšyklą (pastatė vilnoms šukuoti<br />
mašinas) ir įrengė vilnų verpyklą ir milo velyklą. Be to, po 1928 m. pradėjo tiekti visam<br />
miesteliui elektrą.<br />
Kai per šį paskutinįjį karą vokiečiai sušaudė visą Lesimo šeimą, melnyčią buvo perėmusi<br />
vokiečių valdžia. Ji iš melnyčios išvežė vilnų šukavimo ir vilnų verpimo mašinas.<br />
Tarybiniais laikais direktorių ir darbininkų melnyčioje buvo daug — kaip dabar kad sakoma<br />
— buvo didelis kadrų tekamumas. Pastaruoju metu melnyčios direktorius buvo Juozas Pocius,<br />
buvęs svėrėjas. Dabar melnyčioje yra dvejos girnos, šatrus, valciai, petlius.<br />
Pylimas yra aukštai iškeltas, cementinis išmūrytas. Plūskos — iš dviejų dalių. Kai mala<br />
vieneriomis girnomis, pakelia vieną plūskų pusę, kai mala dvejomis, valciuoja arba petliavoja —<br />
atidaro abejas plūskas. Prieš plūskas, kaip ir seniau, yra geležinės redelės vandens atneštiems<br />
šeberkštams sulaikyti, kad jie nepatektų ant trubinų.<br />
Trubinai tebėra nuo 1917 metų, kuriuos padirbo Vincentas Juodeikis, kada melnyčią valdė<br />
Monika Lengvenienė. Juos aplopo, bet naujų niekas nepadirbdina (taip pasakojo J. Pocius,<br />
aprodydamas melnyčią).<br />
Ant trečiojo melnyčios aukšto seniai yra pristatytas ketvirtas aukštas. Pati melnyčia<br />
nubaltinta, bet per dažus matosi raudonos plytos.<br />
Buvusiose „žmonių trobose” įtaisytas butas, taip pat ir buvusiose gyvenamose patalpose —<br />
butas. Tuose butuose gyvena ne melnyčios darbininkai, bet pašaliniai žmonės.<br />
1975 m. birželio 23 d. užrašė Amelija URBIENĖ.<br />
Pastaba: Pranciškus Lengvenis buvo mano tėvas.<br />
Riauka Adomas, Rozga Leopoldas. Stočkų vardas ąžuolų sakmėj: Mūsų kaimų biografijos //<br />
Vienybė. — 1998. — Rugpj. 11: iliustr. — Tekste: Stočkų malūnas.<br />
„[Pievupyje] būdavę daug vėžių, o užliejamose lankose žmonės prisišienaudavę daug šieno.<br />
Tas pats Pievupis sukęs ir turbinas dvaro vandens malūne, kuris karo metais sudegęs. Tvenkinys,<br />
tik jau pokario metais atnaujintas, tebėra iki šiol, vienoje jo pusėje seni kapeliai su nugriuvusiu<br />
vieninteliu kryžiumi, o kitoje pusėje — buvusio dvaro sodybos žalia kupeta, tarp medžių iš tolo<br />
nebematyti dar išlikusių kelių pastatų. Pats Pievupis, melioratorių ištiesintas ir pagilintas, nūnai<br />
virtęs grioviu, ne kiekvienas ir jo pavadinimą beatmena. Nebėra vaizdingų jo vingių, sietuvų,<br />
nebėra nei žuvų, nei vėžių.”<br />
Gajauskas Saulius. Virvytė — elektrinių upė / Autoriaus nuotraukos // Vienybė. — 1998. —<br />
Rugs. 17: ir nuotraukos. — Visas tekstas:<br />
Taip tvirtina AB „Mažeikių melioracija” generalinis direktorius Jonas Velžys, mat jo<br />
vadovaujama bendrovė tas elektrines ir stato. Už Kairiškių, nuo kelio Papilė—Tryškiai į dešinę,<br />
dar linguojančiu keliuku per pievas pasukę į gražų Virvytės slėnį pasieksime buvusios Rakiškės<br />
hidroelektrinės, o dabar bekylančios tuo pačiu pavadinimu naujos jėgainės vietą. Pirmoji<br />
elektrinė buvo pastatyta dar prieš karą ir tiekė elektros energiją Kairiškių kartono fabrikui. 1973<br />
309
metais dėl blogos priežiūros potvynio metu buvo praplauti apsauginiai pylimai ir elektrinė<br />
liovėsi egzistavusi. Potvynių pralaida (slenkstis) išlikusi iki šiol, bet vandens pritekėjimo ir<br />
nutekėjimo kanalai apleisti, priaugę krūmų, uždumblėję, todėl dabar atliekama jų rekonstrukcija.<br />
Be jos, projekte numatytas slenksčio ir apsauginių pylimų remontas ir naujos hidroelektrinės<br />
statyba. Senojoje elektrinėje energiją gamino 2 turbinos su tais laikais madingu vertikaliu velenu,<br />
bet jų galingumas buvo kur kas mažesnis nei dabartinių.<br />
Pasak pašnekovo, Mažeikių melioratoriai hidroelektrines ėmėsi statyti 1995-aisiais. Pirmoji<br />
buvo Renavo, antroji — Šerkšnėnų. Ir dabar mažeikiškiai, be elektrinės ant Virvytės, stato<br />
jėgainę ir ant Varduvos upės. Pastaroji bus 115 kW galingumo. Melioratoriai reikliai įvertino<br />
Rakiškės jėgainės vietą, apmąstė galimybes. Abejonių kilo, nes reikėjo daug griauti — netiko<br />
betoninio lovio, kuriame stovės turbinos, aukštis ir plotis. Ir darbų kaina pagal preliminarinius<br />
melioratorių skaičiavimus turėjo būti perpus mažesnė. Jei laiku būtume sužinoję, sako<br />
generalinis direktorius J. Velžys, statybos nebūtume pradėję. Dabar nebėra kur trauktis, nes<br />
paimti kreditai ir rimtai įsikabinta į statybą. Jau išvalytas senasis pritekėjimo kanalas, išgriautos<br />
liekanos, trukdančios statybai. Pačios hidroelektrinės 12 metrų pamatų duobė iškasta, pradėtas<br />
pado betonavimas, atramų armatūros rišimas ir statymas. Turbinos jau atvežtos. Jos pagamintos<br />
Čekijos gamykloje „Sigma”. Rakiškės hidroelektrinėje stovės dvi turbinos po 135 kW galingumo<br />
kiekviena. Praktiškai 270 kW galingumas nebus pasiektas, sieks 230. „Sigmos” turbinos<br />
Lietuvoje buvo išmėgintos dar prieš karą, inžinieriaus Kaplano sukonstruoti įrenginiai be<br />
ypatingo remonto dirba 30-40 metų. Suprantama, techninis aptarnavimas būtinas. Mažeikių<br />
melioratoriai čekų firma pasitikti dar ir todėl, kad ankstesnėse dirbtinio drėkinimo sistemose<br />
naudojo jos vandens siurblius. Renavo elektrinėje pastatyta švedų firmos turbina, viskas vienoje<br />
kapsulėje, ji brangesnė. Lietuviams kilo įtarimas, jog perdaug viskas tobula, todėl ir nepatikima.<br />
Būgštavimai pasitvirtino. Švedai jau ne kartą turbiną vežėsi pas save remontuoti.<br />
Kalbant apie bet kokią statybą, neapeisi piniginių reikalų. Abi čekų turbinos kainavo 730<br />
tūkst. litų, o statybos ir montavimo darbai kainuos apie 400 tūkstančių. Visas Rakiškės<br />
hidroelektrinės pastatymas kainuos iki 1,5 milijono litų. J. Velžys nesigiria, kad jų bendrovė itin<br />
turtinga, be kreditų tokios statybos nepradėtų. „Sušelpė” „Hermio” bankas. Kada atsipirks<br />
stayba? Pavyzdžiui, už Renavo elektros energijos kilovatvalandę Elektros tinklai moka po 20<br />
centų, tokią kainą tikimasi gauti ir už Rakiškės energiją, taigi atsipirktų per 6-7 metus. Jei<br />
nesikeis kainos. Tikimybė, kad elektros energija brangs, nemaža, nes ji brangesnė ir Vakarų<br />
Europoje.<br />
Rakiškės hidroelektrinėje turbinos turi pradėti suktis šių metų spalio pabaigoje. Žemės darbus<br />
melioratoriai netrukus baigs, pradės betonavimą. Šioje vietoje tvirtas gruntas, vietomis net<br />
ekskavatoriai sunkiai įkasa. Renavo jėgainės statyboje buvo „plaukiantis” smėlis — statybininkų<br />
siaubas. Darbams vadovauja inžinierius Algirdas Kryžius ir meistras Stasys Kačerauskas, dirba 9<br />
žmonių brigada. A. Kryžiui tai trečioji statoma elektrinė, todėl patirties pakanka. Visų elektrinių<br />
statybą atlieka dukterinė „Mažeikių melioracijos” UAB „Šerkšnėnai”. Ji turi licenciją energijai<br />
gaminti ir ją pardavinėti.<br />
Elektrinės ant Virvytės slenkstis su šandorais (vandens pakeltuvais) bus trijų metrų aukščio,<br />
daugiau negalima kelti, nes tvenkinys užlietų gretimus dirbamos žemės plotus. Greta būsimos<br />
elektrinės praeina aukštos įtampos linija, tad prieš paleidžiant turbinas, bereiks pastatyti<br />
transformatorių. Atsirado ir kelios darbo vietos. Keturi aplinkinių kaimų gyventojai jau dabar<br />
dirba sargais. Saugo melioratorių techniką, o vėliau saugos pačią elektrinę. Jėgainę aptarnaus<br />
Mažeikių melioratorių energetikų tarnyba.<br />
Projektuotojai tvirtina, kad Virvytės trasoje yra dar 10 vietų, kur gali būti elektrinės. Upė<br />
srauni, vandeninga, tik per sausras gali pritrūkti vandens. Energetiniu požiūriu kita idealiausia<br />
vieta elektrinei — Kapėnuose. Užtvanka dar nebloga, o atstačius tai, kas buvo, pakėlus šandorus,<br />
būtų galima statyti 400 kW galingumo elektrinę. Mažeikių melioratorių vadovas J. Velžys siūlo<br />
statybos imtis Akmenės kolegoms. Nereikia bijoti imti kreditų, tik reikia paieškoti mažiausio<br />
lupikautojo. Patys mažeikiškiai jau mąsto apie didelę statybą — hidroelektrinę ant Ventos upės<br />
savo rajone.<br />
310
Kriščiukaitienė [-Biržietytė] Gražina. Sparnuotos minties skrydis: Iš mokslo ir technikos<br />
istorijos // Mokslas ir <strong>technika</strong>. — 1999. — Nr. 1.— P. 29—30: Iliustruota. [Tekstai po<br />
iliustracijomis: „A. Griškevičiaus visuomeninio memorialinio muziejaus įkūrėjas ir vadovas<br />
Algirdas Gedvilas”. „A. Griškevičiaus garlėkis (vaizdas iš viršaus ir iš priekio)”.<br />
„A. Griškevičiaus aerostato projektas. Piešinys paimtas iš Kaune 1851 m. lenkų kalba išleistos<br />
A. Griškevičiaus knygos „Žemaičio garlėkis”]. — Visas tekstas:<br />
„...niekas negali paneigti laisvo paukščio skrydžio, daugybės skraidančių vabzdžių; todėl<br />
žmogui atrandant greitą, saugų ir malonų kelią į svečias šalis, stinga tik nuovokos ir pasiturinčio<br />
piliečio geranoriškumo, piliečio, vertinančio didžiąją mintį, nes, jai išsipildžius, tautos išvys<br />
nebijantį jokios audros oro paštą, karo aviaciją”. Šie žodžiai, išspausdinti Kaune, skaitytojus<br />
pasiekė 1851-siais, tačiau, deja, nesulaukė „geranoriško piliečio” paramos. Gal todėl, kad knyga<br />
buvo parašyta lenkiškai, o gal todėl, jog pati mintis pakilti virš Lietuvos laukų tuomet atrodė<br />
tokia pat beprasmiška kaip Napoleonui kažkada visiškai kvaila garvežio idėja.<br />
Nuo 1851-ųjų praėjo septyneri metai, mecenatų taip ir neatsirado... „Žemaičio garlėkio”<br />
autorius gyveno savo sudėtingą gyvenimą, godžiai skaitė tuometinę Lietuvos, Rusijos, Lenkijos,<br />
Prancūzijos, Vokietijos spaudą, kūrė savojo garlėkio modelius, bandė skraidyti...<br />
Skaitytojui turbūt nereikia pristatyti šios neeilinės asmenybės — tai Aleksandras Griškevičius,<br />
gimęs prieš 190 metų netoli Krakių ir Grinkiškio (1809 m. sausio 6, naujuoju stiliumi 18 d.)<br />
neturtingų bajorų šeimoje.<br />
Taip jau likimo buvo lemta, kad paskutiniuosius savo gyvenimo metus Aleksandras<br />
Griškevičius nugyveno Viekšniuose (mirė 1863 m. vasario 24 d.) ir buvo palaidotas senosiose<br />
miestelio kapinėse. Iš vaikystės prisimenu, kad senieji viekšniškiai dar pasakojo apie keistuolį,<br />
kuris, pasidaręs skraidyklę, bandė pakilti į dangų nuo savo namų stogo. Kiti tvirtino, kad<br />
žmogelis skrido nuo bažnyčios bokšto ir susilaužė koją... Aviacijos pradininko Lietuvoje<br />
A. Griškevičiaus visuomeninio memorialinio muziejaus įkūrėjas ir vadovas, Lietuvos garbės<br />
kraštotyrininkas, buvęs Viekšnių vidurinės mokyklos istorijos mokytojas ilgametis jos<br />
direktorius Algirdas Gedvilas šių žodžių negalėjo nei patvirtinti, nei paneigti. Yra žinoma tik<br />
tiek, kad A. Griškevičius bandė skraidyti su savos konstrukcijos skraidymo aparatu.<br />
J. Talka-Grincevičius Varšuvoje 1930 m. išleistuose atsiminimuose rašo, kad A. Griškevičius:<br />
„...gubernatoriui atvykus į vieną apskrities miestą, norėjo jam padaryti staigmeną, deja, skrido<br />
taip nesėkmingai, kad pasibaidę arkliai pradėjo nešti gubernatorių, o išradėjas su oro balionu<br />
krisdamas žemyn susilaužė koją”. Šių atsiminimų autorius 1860—1869 m. Kauno gimnazijoje<br />
mokėsi su dviem A. Griškevičiaus sūnumis ir iš jų šiuos faktus buvo girdėjęs. Spėjama, kad tai<br />
galėjo būti ne anksčiau kaip 1855 m. vasarą, kuomet A. Griškevičius gyveno Šiauliuose. (Yra<br />
išlikę faktų, kad iki A. Griškevičiaus Didžiojoje Lietuvos Kunigaikštystėje (XVII a.) į orą bandė<br />
pakilti italas Titas Livis Buratinis — mechanikas mėgėjas ir iš Palėvonės anoniminis marijonų<br />
vienuolyno vienuolis). Viskas gal būtų ir ne taip jau paslaptinga, jei ne 1860 m. baigtas (285 p.)<br />
A. Griškevičiaus filosofinis veikalas „Tikrovė gamtoje, arba dievybės, sielos ir tikėjimo tiesų<br />
matematinė argumentacija trumpomis, populiaraus pašnekesio apybraižomis” (rankraštis<br />
saugomas MA bibliotekoje). Šis dualistinės pasaulėžiūros kūrinys autoriui suteikė daug<br />
nemalonumų. Caro valdžia jam buvo iškėlusi bylą Šiaulių apskrities teisme. Tiesa, teismas<br />
A. Griškevičių išteisino, tačiau jam mirus (anot ilgaamžio Viekšnių vaistininko<br />
J. Aleksandravičiaus), į jo namą atskubėjęs vietos klebonas ir parapijos maršalka surinko visus<br />
talentingojo konstruktoriaus, filosofo rankraščius ir juos sudegino...<br />
Tačiau žinių apie aviacijos pradininką Lietuvoje A. Griškevičių yra išlikę archyvuose, mokslo<br />
istorikų darbuose. Žinoma, kad devynerių metų (1819 m.) A. Griškevičius pradėjo lankyti<br />
Kėdainių keturių klasių šešiametę mokyklą ir tapo vienu geriausių mokinių. Tačiau 1824 m.<br />
pradžioje buvo susekta slapta moksleivių organizacija, kuri ketino nužudyti iš Varšuvos grįžtantį<br />
carą. Mokykla buvo tuojau uždaryta. A. Griškevičiui teko grįžti pas tėvus. Nors jo pavardės ir<br />
nebuvo slaptosios organizacijos sąrašuose, jį akylai sekė policija, jam buvo uždrausta mokytis ir<br />
tarnauti valdiškose įstaigose. 1829 m. rudenį A. Griškevičius pagaliau pradeda dirbti Vilniaus<br />
gubernijos valdybos kanceliarijos raštininku. Prasidėjus 1831-ųjų sukilimui, A. Griškevičius<br />
meta tarnybą ir tik 1834 m. vėl pradeda dirbti, tik šį kartą Šiaulių apskrities teisme. 1836 m. jis<br />
buvo paskirtas Šiaulių miesto rotušės sekretoriumi. 1845 m. iš Šiaulių persikelia į Kauną.<br />
311
1846 m. pradeda dirbti Kauno civilinio teismo rūmų vertėju, nes puikiai mokėjo lietuvių, lenkų,<br />
rusų kalbas, skaitė prancūziškai, vokiškai.<br />
Gausioje A. Griškevičiaus šeimoje augo pulkas vaikų (septynios dukros ir trys sūnūs). Jiems<br />
užaugus, tėvą užgriuvo viena nelaimė po kitos. 1854 m. jį melagingai apšmeižia dukra Friderika.<br />
A. Griškevičius patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn. Gubernatorius „nusidėjėlį” išmeta iš<br />
darbo ir įsako suimti. Tačiau teismas nerado kaltės įrodymų ir jį paleido į laisvę. Tačiau dukters<br />
pareiškime tėvas buvo kaltinamas ir kaip „neišpažįstantis jokios religijos”. Todėl byla perduota<br />
Telšių dvasinei konsistorijai.<br />
Byla nagrinėta Kauno kriminalinio teismo rūmuose. Nuosprendyje įrašyta, kad<br />
A. Griškevičius ir toliau lieka įtariamas. Taip jis vėl neteko teisės tarnauti valdžios įstaigose.<br />
Grįžęs į Šiaulius, apsigyveno drauge su broliu teisininku Mauricijumi (Vilniaus un[i]versiteto<br />
auklėtiniu). Apie 1862 m. A. Griškevičius persikelia gyventi į Viekšnius, į žmonos gimtinę.<br />
Kuriant A. Griškevičiaus visuomeninį memorialinį muziejų, žinota, kad namas Akmenės<br />
gatvėje, priklausęs žmonai, po A. Griškevičiaus mirties atiteko dukrai Natalijai. Po jos buvo<br />
parduotas kitiems žmonėms. Prieš įkuriant muziejų namelis buvo visiškai sutrešęs.<br />
Suremontavus į jį grįžo gyventi (dabar jau šviesaus atminimo) medikė Polina Sriubaitė, vėliau<br />
tapusi muziejaus prižiūrėtoja, gidė, etnografinės medžiagos rinkėja. 1981-aisiais muziejus atvėrė<br />
duris. Ir šiandien jo įkūrėjas Algirdas Gedvilas prisimena, kaip buvę sunku iš nebūties prikelti<br />
A. Griškevičiaus, šio iškilaus žmogaus gyvenimą, jo laisvos minties svajonę. Pagal<br />
A. Griškevičiaus garlėkio brėžinius buvo pagamintas bene pagrindinis muziejaus eksponatas —<br />
garlėkio modelis. Brėžinius (pagal išlikusius A. Griškevičiaus brėžinius) braižė aviacijos<br />
istorikas G. Ramoška, jį pagamino tuometinio Akmenės aviacijos sporto klubo<br />
aviamodeliuotojai.<br />
— Žemaičio garlėkis — tai lėktuvas, plasnoklis ir oro balionas — dėsto A. Gedvilas.<br />
Jis sunkesnis už orą. Šis aerodinas sukurtas tarsi paukštis, nes viena jo sparnų pora<br />
plasnojanti. Mechaninės jėgos šaltinis, užtikrinantis sparnų judesius, oro sraigtų, mentiračių ir<br />
važiuoklės ratų veikimą, turėjo būti nedidelio svorio, bet pakankamai galinga garo mašina. Deja,<br />
šis to meto toks originalus projektas taip ir liko neįgyvendintas. Tad su kuo A. Griškevičius<br />
skrido? Greičiausiai su laisvuoju aerostatu. O iš kur jis sėmėsi idėjų, konstravimo žinių? Teorinės<br />
skraidančių aparatų idėjos autorius — anglų matematikas Džordžas Kelis (1773—1857). 1809—<br />
1810 m. paskelbtuose straipsniuose Dž. Kelis įžvelgė galimybę valdyti aerostatą, šuolį parašiutu,<br />
pasiūlė iš principo naują skraidančio aparato schemą: posūkio ir aukščio vairą, propelerį, kurį<br />
varo garas (vidaus degimo variklis), dviejų sparnų lėktuvą biplaną. Dž. Kelis pirmasis tiksliai<br />
aprašė ateities lėktuvą, bet buvo visų užmirštas. 1843 m. anglų išradėjas Viljamas Semiuelis<br />
Gensonas (1805—1885) paskelbė savo projektą „Garlėkys”. Apie jį tuomet rašė visos Europos<br />
laikraščiai ir niekas net dėmesio nekreipė, kad V. S. Gensonas naudojosi visomis Dž. Kelio<br />
išvadomis. Sukurtas 6 m ilgio ir 1 m pločio modelis su 400 apsisukimų per minutę garo mašina,<br />
4 menčių propeleriu, buvo gremėzdiškas ir negalėjo pakilti. Būtent tuo metu, išanalizavęs visus<br />
aprašyto modelio privalumus ir trūkumus, A. Griškevičius rašo savąjį „Žemaičio garlėkį”. Turėdamas<br />
neeilinį aviakonstruktoriaus talentą, būdamas visai prastas oreivis, tikisi išmokti<br />
skraidyti su tuo, ką savo lėšomis įstengė pasigaminti.<br />
Blausi popiečio saulė pro nedidelius langelius nušviečia po stiklu gulinčią A. Griškevičiaus<br />
knygą „Žemaičio garlėkis”, sustingusį garlėkio maketą ir, tarsi pratęsdama A. Griškevičiaus<br />
laisvos minties skrydį, šalia siūbuojantį mūsų pasididžiavimą — garsiosios „Lituanikos”<br />
atvaizdą. Stenduose aviacijos raida Lietuvoje, Akmenės aviacijos sporto klubo veikla...<br />
Dėkoju savo buvusiam istorijos mokytojui Algirdui Gedvilui už šią aviacijos istorijos<br />
pamoką. Prisimename, kad ko gero Viekšniai kažkuo ypatingi, jei čia, karo metais, šešiolikmetis<br />
Pranas Požerskis su savo gamybos sklandytuvu PPI pakilo į padangę. Senieji viekšniškiai<br />
pamena, kad apie P. Požerskį buvo susibūrę 19 jaunuolių, aviacijos entuziastų, į Viekšnių<br />
padangę buvo pakilta net 400 kartų. Karui baigiantis P. Požerskis pasitraukė į Vakarus ir toliau<br />
skraidė, tapo stambiu pramonininku, turinčiu Anglijoje aviacijos verslą. O kai paties<br />
atšiauriausio šaltojo karo metais (apie 1954 m.) ties Šiauliais kariškių radarai pagavo „priešo<br />
lėktuvą”, viekšniškiai dievagojosi girdėję per Amerikos radiją, jog tai skridęs Viekšnių aplankyti<br />
Požerskis. Žinoma, dar galima paklausti paties P. Požerskio, tereikia susisiekti su Anglija...<br />
312
Neįminta mįslė taip ir liko šalia Viekšnių, Kapėnuose, Sirutavičiaus dirbtuvėse pagamintas<br />
lėktuvėlis. Jo autoriaus ieškota sovietiniais metais, bet niekas iš vietinių nedrįso prisipažinti.<br />
Istorijai liko tik Žemaitijoje garsaus fotografo Jono Kinčino nuotrauka, daryta 1937 m.<br />
Atsisveikindama su Viekšniais, užsuku į senąsias miestelio kapines, kur mane kokių 9-erių<br />
metų mergaičiukę senoji Beržanskienė prisaikdino nepamiršti ažūrine metalo tvorele aptverto<br />
Beržanskų giminės kapo, kur ilsisi Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino palikuonys. Šią<br />
vietą turėjau atsiminti ir savo vaikams papasakoti... Su senąja, kunigaikštiene vadinama,<br />
Beržanskienė aplankydavome gerojo daktaro Antano ir jo žmonos Elžbietos Biržiškų (trijų<br />
profesorių tėvų) kapus, o paskui prieidavome prie jokio paminklo neturinčio kapelio. Senoji<br />
brukdavo man į rankas kibirėlį ir liepdavo lėkti į Ventą vandens. Kol aš persirisdavau per<br />
cementinę tvorą, kol grįždavau, kapelis būdavo sutvarkytas. Klausiama, kas čia palaidotas, senoji<br />
teištardavo: „Didelės išminties, nelaimingas žmogus” ir po kurio laiko pridurdavo: „Kažkada, kai<br />
nebuvo lėktuvų, jis ėmė ir pakilo į dangų. Negalima jo pamiršti”. Tikrai negalima. O štai jau ir<br />
kapinių pakraštyje mūsų laikais sportinės aviacijos istoriko J. Balčiūno padėtas rasti<br />
A. Griškevičiaus kapas. Dabar čia pastatytas paminklas, virš marmuro plokštės pasisukęs į<br />
Ventos pusę, sparnus iškėlęs metalinis žemaičio garlėkis — laisvos minties paukštis...<br />
Gajauskas Saulius. Antrasis Puntukas Skleipiuose // Vienybė. — 1999. — Birž. 15: ir<br />
nuotraukos. — Tekste: „Skleipių kaime hidroelektrinę ant Virvytės upės pradėjo statyti Mažeikių<br />
„Ekamos” firmos statybininkai. [...]. Skleipių hidroelektrinė statoma greta buvusio<br />
Kondratavičiaus dvaro, gražioje Virvytės kilpoje.”<br />
Gajauskas Saulius. Rakiškės elektrinė jau veikia // Vienybė. — 1999. — Birž. 19: ir<br />
nuotraukos. — Tekste: „Sumontuotos dvi Čekijos firmoje „Sigma” pagamintos turbinos po 115<br />
kW galingumo. [...]. Hidroelektrinės pastatymas kainavo 1,5 milijono litų. [...]. Elektrinės ant<br />
Virvytės slenkstis su šandorais (vandens pakeltuvais) yra trijų metrų aukščio, daugiau negalėjo jo<br />
pakelti, nes tvenkinys užlietų dirbamą žemę.”<br />
Jonikienė Roma. „Skraidantis žmogus” Kegriuose // Vienybė. — 1999. — Rugpj. 19. —<br />
Tekste: Mažeikių aeroklubo inžinierius Gintaras Gaudiešius ir jo skraidyklė — klubo rėmėjų<br />
pirktas motorizuotas parasparnis.<br />
Fabijonavičius Juozas. Tučių kaimas // Gimtinė. — 1999. — Rugs. 1—30. — Nr. 9 (125):<br />
nuotrauka: „Dėdė J. Mikulskis arkliais atvažiavo į svečius pas Tučių dvarininką A. Balandį. 1933<br />
m.” — Visas tekstas:<br />
Daug dešimtmečių žemę apdirbdavo (ardavo) vienvagiais su verstuvėmis plūgais. Buvo<br />
plačiai naudojamos medinės ir spyruoklinės 7 ar 9 dantų akėčios, kurias kaime vadino drapakais,<br />
federiais. Galutiniam pasėlių laukų apdorojimui buvo naudojami volai. Pasėlių priežiūrai<br />
ūkininkai naudojo žagres, vadintas žombriais. Visi sodiečiai turėjo kauptukus ir metalinius<br />
grėblius.<br />
Žiemkenčius ir vasarojų pjaudavo dalgiais. Surinkdavo grėbliais. Mažai kas turėjo arklinį<br />
grėblį, vadinamą grėbarką. O arklinių javapjovių kaime beveik nebuvo. Mūsų aprašomu<br />
laikotarpiu Tučių kaime būdavo 3 arba 4 arklinės ir 2 arba 3 garinės javų kūlimo mašinos. Daug<br />
kaimo ūkininkų turėjo specialius įrengimus javų valymui nuo pelų. Buvo vėtyklės su judančiais<br />
metaliniais sietais, kuriuos vadino arpomis, vėtyklės be sietų, kurias vadino fukteliais. Turėjo ir<br />
metalinius 1,5 m aukščio gyvatukus, vadinamus trejeriais.<br />
Medienos paruošimui statyboms, lentų pjovimui, medinių stogų dangoms — stoglenčių<br />
gaminimui buvo naudojamos įvairios staklės su skriemuliais arba juostiniais pjūklais. Buvo<br />
specialios staklės skiedrų stogo dangoms gaminti ir gontų gamybai bei kitokios staklės. Linų<br />
pluošto atskyrimui nuo stiebelio — linų mynimui be rankinių mintuvų buvo naudojamos arklinės<br />
staklės, kurias vadino linų mynimo mašinomis. Dviejų volų su vienodo žingsnio krumpliais,<br />
įstatytais į medinį rėmą su diržu, kuris leidžia volų sukimui panaudoti arklio jėgą. Antros kaime<br />
naudotos linų mynimo mašinos pagrindą sudarė 4—5 m diametro ant rėmo paguldytas medinis<br />
ratas — veidrodinis krumpliaratis ir ant jo viršaus uždėtas su tokiu pat žingsniu cilindrinis<br />
313
krumpliaratis. Mašinos konstrukcija tokia, kad cilindrinį krumpliaratį apie didįjį ratą tempia<br />
aplinkui eidamas arklys.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Brikos pylimas. — 2000. — Kovo 10. — Žodžiu. Tekstas<br />
perrašytas iš diktofono:<br />
Brikos pylimas buvo toj vietoj, kur dabar Virvytės restoranas. Turbinų vietoje dabar aludė.<br />
Brika skolinosi pinigų iš Unikos. Darbams jau buvo sunaudojęs 31 tūkstantį litų. Ten viskas buvo<br />
prie galo. Virvytė užtvenkta, elektros stulpai sustatyti iki pat Viekšnių, tik per Ventą bereikėjo<br />
laidus pertempt, parvežt iš Telšių turbinas ir jungt generatorių. Viekšnių malūnininkas Lesimas<br />
papirko, naktį kažkas prakasė užtvankos kraštą. Virvytė labai srauni — išvertė, išnešė tą kraštą,<br />
stipriai išnešė tą šoną. Vaitkus už žemę reikalavo gero mokesčio. Brika ir nebepirko. Turbinos<br />
liko Telšiuose neparvežtos.<br />
Ruškys Vytautas. Meistras // Šiaulių kraštas. — 2000. — Liep. 28: iliustruota. — Tekste:<br />
77-erių metų Liudvikas Knabikas, gyvenantis Viekšniuose, šiame krašte žinomas stalius. Yra<br />
padaręs tūkstančius medžio dirbinių, reikalingų žemės ūkyje ir buityje. Dabar drožinėja, pjausto,<br />
kalinėja senovėje naudotų padargų, mechanizmų maketus. Tokie daiktai šiandien nebereikalingi<br />
ir užmirštama, kaip juos daryti. Nagingas viekšniškis tai sugeba.<br />
Veikiantis kuliamosios maketas<br />
L. Knabikas pusantro mėnesio diena po dienos darė javų kuliamosios maketą. Per metrą<br />
ilgumo, keturių sprindžių aukštumo medžio ir metalo dirbinį gali kilstelti suėmęs į glėbį.<br />
Nagingas stalius užtikrina, jog visos detalės „savo vietose”, tad galėtų prikult ir grūdų, jei<br />
kuliamoji nebūtų tokia maža. Tikra kuliamoji, mena meistras, — pusseptinto metro ilgumo, ją<br />
paleidus, aplink iš peties turėdavo dirbti 22 bernai ir mergos.<br />
L. Knabikas javų kuliamąsias išmoko meistrauti padėdamas savo dėdei Liudvikui Knabikui.<br />
Jis, gyvenęs netoli Viekšnių, sulaukdavo užsakymų iš aplinkinių ir tolimesnių kaimų, ūkininkams<br />
pardavė 36 kuliamąsias. Tokias pat 3 mašinas, meistrui mirus, jau vienas pats padarė jo vaikaitis.<br />
Skiedrų drožiamoji nebereikalinga<br />
L. Knabikas dirbtuvėse dailina ir skiedrų drožiamosios maketą. Prieškaryje turėjo<br />
susimeistravęs tokį tikrą mechanizmą, juo uždarbiaudavo Viekšnių valsčiuje. Ūkininkai, sumanę<br />
dengti pastatų stogus, samdė L. Knabiką medžiagų paruošti. Arkliai sukdavo ratu, tempdami<br />
specialius peilius medienai drožti, o šeimininkas irgi žingsniuodavo, į glėbį po vieną<br />
surinkdamas skiedras. „Per dieną vietoje sukardavau tiek kilometrų, jog vieni juokai būtų iš<br />
Viekšnių į Šiaulius nueiti”, — mena L. Knabikas.<br />
Turtingesni ūkininkai stogus dengdavo patvaresne medžiaga — lentelėmis. Bet galiausiai visą<br />
medinę dangą išstūmė šiferis. Skiedrų meistras mano, jog Lietuvoje nebelikę nė vienos trobos su<br />
senoviniais stogais.<br />
Skiedros, kad ir kam galėjusios patikti, paprasčiausiai per dešimtmečius supūva. L. Knabikas<br />
dar sugebėtų pridaryti tokios medžiagos.<br />
Pasidarytu obliumi statė malūną<br />
L. Knabikas tebesaugo prieš pusšimtį metų paties padarytą kampą — arklių pakinktą:<br />
išdrožinėtais ornamentais, lengvutis. Mat parinkta tinkamiausia mediena — sidabrinis gluosnis.<br />
Senolio tvirtinimu, labai patvari ir vinkšna, bet iš jos padarytas pakinktas labiau slegia arklio<br />
sprandą.<br />
Meistras pabrėžė, kad kampui pagaminti prireikia metų — tiek laiko jis turi išbūti nepaleidus<br />
sulenktų medžio galų.<br />
Tebestovi netoli Viekšnių ir pirmoji L. Knabiko suręsta daržinė. Ją statyti buvo apsiėmęs kitas<br />
meistras, bet netikėtai susirgo. Medienos prisiruošęs ūkininkas nenorėjo laukti — paprašė pastatų<br />
iki tol nerentusio L. Knabiko. Vėliau jis sugebėjo Žiogaičių kaime ir malūną pastatyti su septynių<br />
metrų ilgumo sparnais. Nustojus naudoti įrenginį, jis nuniokotas.<br />
Žemaitijoje stovi 14 L. Knabiko sukurtų kryžių. Juos ir dabar tebedaro.<br />
314
Darė L. Knabikas ir šlajas, ratus, kubilus. Visam tam stalius pats nukaldavo metalines dalis.<br />
Pasidarė varstotą, oblius bei kitus stalystės įrankius. [...].<br />
Karstai užsakomi ir gyviesiems<br />
L. Knabikas tiksliai nesuskaičiuoja, kiek pridaręs medžio dirbinių, mano, kad tūkstančius. Bet<br />
karstų skaičių žino tiksliau — per 300. Tokiam daiktui užsakymą gavęs meistras įsidėmi, kam jis<br />
skirtas, ir norom nenorom skaičiuoja. Ypač daug darbo turėta po karo — tuomet karstų stigdavę.<br />
Dabar jų pasiūla didžiulė, gali pasirinkti ir pagal spalvą, puošnumą, tačiau senasis meistras<br />
tebesulaukia užsakymų.<br />
Prieš kelerius metus L. Knabiko kaimynė panoro karsto sau. Meistras padarė. Moteris mirė.<br />
Po to pas meistrą atėjo jos vyras, taip pat dėl karsto sau. Stalius taip pat įvykdė prašymą.<br />
L. Knabikas turi ir savo karstą. Meistras pabrėžia, kad jį nusikalė iš gerų lentų. Apie jas ir<br />
mirtį senukas kalba vienodai paprastai. Sakosi, pripratintas jaunystėje patirtų pavojų. 1944<br />
metais išsigandęs, kad gali būti išvežtas darbams į Vokietiją, pasislėpė ir šešis mėnesius bei tris<br />
paras dienos šviesos nematė. Giminaičių tvarte turėjo slėptuvę, kurioje galėjai tik išsitiesti ir<br />
pajudėti keturpėsčias — panašu į karstą. Po tokios kankynės ėmę birti dantys, slinkti plaukai.<br />
Vis dėlto didesnių negalavimų L. Knabikas iki šiol nepajutęs. Sako, gal todėl, kad nuolat dirba<br />
ir patenkintas tuo.<br />
Žutautas Romas. Ar hidrografinis draustinis — vien pavadinimui? Apie „dneprogesus” ant<br />
Virvytės // Žaliasis pasaulis. — 2000. — Spal. 12. — Nr. 34. — Tekste: Apie projektą statyti<br />
hidroelektrinę Gudų malūno vietoje.<br />
1992 metais rugsėjo 24 dieną buvo įkurtas Ventos regioninis parkas. Jo viena iš paskirčių —<br />
išsaugoti Ventos slėnio kraštovaizdį su raiškiais šlaitais, atodangas su juros periodo<br />
suakmenėjusios faunos kompleksais, Ventos ir jos intakų — Virvytės, Uogio, Avižlio, Dabikinės<br />
upelių — natūralų hidrografinį tinklą. Tam tikslui ir buvo išskirtas Virvytės hidrografinis<br />
draustinis. Virvytę yra pamėgę ir vandens turizmo mėgėjai, nes ji yra labai srauni, su jai<br />
būdingais slenksčiais, vandens kritimais, vingiais, raudonskardžiais. Parkui priklausanti Virvytės<br />
atkarpa — visas hidrografinis draustinis, kuris užima 10 km upės (nuo jos žiočių). Sraunios upės<br />
parke yra apie 4 km, o kita dalis yra gili, plati, ramiai teka.<br />
Dabar yra ruošiamas projektas hidroelektrinei statyti buvusioje Gudų malūno vietoje, kuri yra<br />
Virvytės hidrografiniame draustinyje, kaip tik toje atkarpoje, kur turėtų būti saugomi Virvytės,<br />
kaip upės, charakteringi bruožai (sraunumas, slenksčiai, akmenų užtvaros, staigūs vingiai ir t. t.),<br />
dėl ko ir buvo išskirtas hidrografinis draustinis.<br />
Hidroelektrinės projektuotojai remiasi Lietuvos Respublikos Aplinkos ministro įsakymu „Dėl<br />
užtvankų statybos (atstatymo) apribojimo aplinkosauginiu požiūriu svarbiausiose upėse ar jų<br />
atskiruose ruožuose” (1999 m. gruodžio 21 d. Nr. 411 Vilnius). Jie remiasi ministro pateiktu<br />
sąrašu buvusių hidroelektrinių, kurias rekomenduojama atstatyti pirmiausia. Į šį sąrašą patenka<br />
minėtas buvęs Gudų malūnas. Šio įstatymo 1.1 punkte sakoma, kad ir hidrografiniuose<br />
draustiniuose draudžiamos užtvankos statybos, išskyrus 1.2 punkte nurodytus atvejus. 1.2<br />
punktas skamba taip:<br />
„Užtvankų atstatymas draustiniuose galimas tik tais atvejais, kai likusi užtvankos dalis, esant<br />
vidutiniam daugiamečiam vandens lygiui, sudaro neįveikiamą kliūtį migruoti saugomų ar<br />
vertingų rūšių žuvims ar užtvanka turi kultūros paveldo (vertybės) statusą.”<br />
Iš buvusios užtvankos liko tik akmenų grupė ir per šią „kliūtį” net ir vasarą turistai praplaukia<br />
baidarėmis ar valtimis. Įrengus žuvų taką, kurio projektas jau yra, per Viekšnių pylimą, Virvyte<br />
tikrai migruos lašišos, žiobriai, unguriai. Guduose stovėjo vandens malūnas, o užtvankoje<br />
susikaupusio vandens kiekio neužteko, ir paskutiniais savo egzistavimo metais malūno girnas<br />
suko elektra. Pagal dabartinį projektą vandens lygis bus sukeltas taip, kad kuo greičiau atsipirktų<br />
statybos. Tad apie kultūrinės vertybės atstatymą dar reikėtų padiskutuoti, juo labiau, kad malūno<br />
savininkai kiekvieną pavasarį iš naujo taisydavo užtvankėlę, užveždami vežimais žvyro, šakų,<br />
akmenų — nebuvo aklinos užtvankos.<br />
Šios pastabos dėl norimos atstatyti hidroelektrinės remiasi šios konkrečios vietos, kaip<br />
buvusio Gudų malūno, savybėmis, bet pažvelkime plačiau.<br />
315
Virvytė yra pati srauniausia Žemaitijos upė — labiausiai mūsų krašte tinka hidroelektrinių<br />
statybai. Jau vien minėtame sąraše rekomenduojama atstatyti 9 hidroelektrines ant Virvytės.<br />
Plius veikianti Rakiškių hidroelektrinė. Mano žiniomis, išlikusios ar jau atstatytos užtvankos yra<br />
Skleipiuose, Kapėnuose, Rakiškėse, Kairiškiuose, Tryškiuose. Tad nuo Virvytės žiočių aukštyn<br />
20 km atkarpoje jau yra galingos 4 užtvankos (t. y., 10 km atkarpoje jau stovi 4 užtvankos, mat<br />
tuos pirmus 10 kilometrų nuo žiočių saugo Virvytės hidrografinis draustinis). O pati minėtojo<br />
draustinio idėja tikrai kilni — išsaugoti tuos 10 kilometrų nepaliestos Virvytės Ventos<br />
regioniniame parke, kad ateities kartos galėtų pasidžiaugti natūralia upe, plaukiant baidare,<br />
įveikti akmenuotus slenksčius, pajausti tikrąjį Virvytės charakterį. Viskas būtų gerai, bet per patį<br />
draustinio vidurį jau ruošiamasi statyti beveik akliną užtvanką, paliekant tik minimalaus<br />
sanitarinio debeto angą. Tai pakels vandenį beveik 2 metrus, o po už užtvankos esantį upės vingį,<br />
pačių projekto autorių žodžiais tariant, „galėsime basutėmis nesušlapę kojų vaikščioti”.<br />
Natūraliai kyla klausimai: ar bereikalingas Ventos parke Virvytės hidrografinis draustinis, ar<br />
tikrai patenkins elektros stygių pastatyta Gudų elektrinė (mat lietuviai kol kas tik ketvirtadalį<br />
savos elektros sunaudoja), ar tikrai verta motyvuoti, kad norima atstatyti buvusiais užtvankas<br />
vien tam, kad atkurtume kultūrinį paveldą?.. Gal paprasčiausiai senoliai klydo o gal neturėjo<br />
pasirinkimo, kad tokį kiekį užtvankų ant vienos upės statė.<br />
Manau, jog šiais laikais turėtume rasti pusiausvyrą tarp natūralios upės ir ekonomikos, ryšį<br />
tarp savęs ir gamtos. Juolab, kad Virvytė jau padeda žmogui — penkias užtvankas jau maitina<br />
savo vandeniu. Lieka tik jį efektyviai panaudoti. Siūlau ir mums atsižvelgti į jos nebylius<br />
troškimus.<br />
Rimkus Zenonas. Užkeiktas malūnas: ar valstybės saugomas technikos paminklas taps<br />
paminklu biurokratijai? // Santarvė. — 2001. — Bal. 14: iliustruota. — Tekste: Viekšnių<br />
malūnas.<br />
Aviacijos pradininko Lietuvoje Aleksandro Griškevičiaus muziejus Viekšniuose —<br />
Museum des Anfängers der Aviatik in Litauen Aleksandras Griškevičius in Viekšniai — The<br />
Museum of the Lithuanian Aviation Founder Aleksandras Griškevičius in Viekšniai / Muziejaus<br />
20-mečio proga / Tekstas Leopoldo Rozgos. Nuotraukos Apolinaro Juodpusio. — Naujoji<br />
Akmenė: Išleido UAB „Vienybės” redakcija. — 2001 m. gegužės 26 d. — Lankstinukas. —<br />
Tekste:<br />
Skyriai:<br />
A. Griškevičiaus ekspozicija.<br />
Iš metų tolumos.<br />
Darbais garsino Lietuvą.<br />
Nusilenkimas Biržiškoms.<br />
Viekšniai ir jų apylinkės.<br />
Museum des Anfängers der Aviatik in Litauen Aleksandras Griškevičius in Viekšniai.<br />
The Museum of the Lithuanian Aviation Founder Aleksandras Griškevičius in Viekšniai.<br />
Nuotraukos:<br />
1. [Muziejus žiūrint iš Akmenės gatvės].<br />
2. Muziejaus ekspozicijos kampelis. Pirmame plane — „garlėkio” maketas.<br />
3. Unikalus nežinomo meistro pintas sietynas iš buvusio Santeklių dvaro. Manoma, kad šiam<br />
sietynui ne apie 100 metų.<br />
4. Vaiko lopšys ir lova iš pasiturinčio ūkininko sodybos. Šiam eksponatui apie 150 metų.<br />
5. Paminklas Biržiškoms. Jis pastatytas 1995 metais.<br />
6. Viktoras, Mykolas ir Vaclovas Biržiškos.<br />
A. Griškevičiaus ekspozicija. Aviacijos pradininku Lietuvoje laikomas Aleksandras<br />
Griškevičius gimė 1809. I. 6 Krakių apylinkėse, dabartiniame Kėdainių rajone, nusigyvenusių<br />
bajorų šeimoje. Yra žinoma, kad 1818—1824 m. mokėsi Kėdainiuose. Tai buvo apsiskaitęs, labai<br />
išsilavinęs žmogus, mokėjęs lietuvių, rusų, lenkų ir, matyt, keletą Vakarų Europos kalbų, tad<br />
nesunkiai rasdavo darbo. 1830 m. dirbo raštininku Vilniaus gubernijos valdyboje, 1834 —<br />
316
Šiaulių apskrities teisme, 1836—1845 metais sekretoriavo Šiaulių miesto rotušėje, nuo 1845 m.<br />
— vertėjas Kauno gubernijos civilinio teismo rūmuose. Laisvu nuo tarnybos laiku<br />
A. Griškevičius domėjosi skraidymo teorija, filosofija, parengė keletą skraidymo aparato<br />
projektų. Vieną iš jų aprašė 1851 m. išleistoje knygelėje „Žemaičio garlėkys” („Parolot<br />
Žmudzina”). Iš esmės tai turėjo būti aerostato ir garo mašinos kombinacija, varoma propeleriu,<br />
turinti horizontalius sparnus. Yra žinių, kad pats savo sukonstruotus aparatus statė ir nesėkmingai<br />
bandė. Netekęs tarnybos, po 1859 m. A. Griškevičius gyveno Šiauliuose ir Viekšniuose, 1863. II.<br />
11 mirė, palaidotas senosiose Viekšnių kapinėse. Netrukus prieš mirti, 1860 m., parašė filosofinį<br />
traktatą „Gamtos tikrovė, arba matematinės išvados apie dievybę, sielą ir tikėjimo paslaptis<br />
trumpais populiariais pašnekesiais”. Iš jo matyti, kad A. Griškevičius gerai žinojo Vakarų<br />
Europos filosofų darbus, juos traktavo savitai. Carinė valdžia dėl šio kūrinio autoriui buvo<br />
iškėlusi bylą Šiaulių apskrities teisme. Restauruotame pastate, kuriame savo gyvenimo pabaigoje<br />
glaudėsi A. Griškevičius, 1981 metais atidarytas visuomeninis muziejus. Pirmoji jo ekspozicija ir<br />
skirta Aleksandrui Griškevičiui. Skyriuje eksponuojami A. Griškevičiaus suprojektuoto<br />
„garlėkio” ir 1933 m. Atlantą perskridusio lėktuvo „Lituanika” modeliai, menininkų darbai,<br />
stenduose glaustai atspindima aviacijos Lietuvoje raida, Akmenės aviacinio sporto klubo veikla.<br />
Ališauskaitė Regina. „Viekšnių malūno” projektas — įgyvendintas // Būdas žemaičių. —<br />
2002. — Geg. 27: iliustruota. — Visas tekstas:<br />
Žalia juosta<br />
Penktadienį Viekšniuose oficialiai pradėjo veikti dar viena hidroelektrinė.<br />
Ji yra PHARE programos Vietinio užimtumo projekto, įgyvendinamo iki 2004 metų per<br />
Akmenės darbo biržą, sudėtinė dalis. Projektą parengė ir įgyvendina UAB „Datavis”. Jo esmė —<br />
atgaivinti 2 senus malūnus prie Ventos upės, kurie gamins ekologiškai švarią energiją. Rudikių<br />
malūnas Akmenės rajono Papilės seniūnijoje dar neveikia. Jis yra pirmoji projekto grandis.<br />
Antrasis malūnas jau gerai išbandytas. Šiuo metu jis yra jau veikianti elektrinė, kurioje dirba 4<br />
žmonės. Įsteigtos dvi uždarosios akcinės bendrovės „Rudikių malūnas” ir „Viekšnių malūnas”.<br />
Šios bendrovės įkūrė 7 naujas darbo vietas. Prie senojo malūno buvo perkirpta žalia juosta. Ji lyg<br />
simbolizavo „žalią gatvę” vietinio verslo plėtrai, jo iniciatyvoms, darbo vietų kūrimui.<br />
Į iškilmingą projekto atidarymą atvyko Lietuvos darbo biržos generalinis direktorius Vidas<br />
Šlekaitis, Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos, Akmenės rajono savivaldybės atstovai,<br />
Akmenės darbo biržos direktorius Algis Rudys, kiti. Deja iš Mažeikių rajono savivaldybės<br />
atstovų nebuvo, nors Viekšnių seniūnija pagal naują Administracinį-teritorinį suskirstymą nuo<br />
1999-ųjų oficialiai priklauso Mažeikių rajonui.<br />
Projektas<br />
— Šis projektas — vienas iš įdomiausių, originaliausių krašte, — sakė Lietuvos darbo biržos<br />
generalinis direktorius Vidas Šlekaitis, — krašte net 10 savivaldybių rengė Vietinio užimtumo<br />
iniciatyvų įvairius projektus. Akmenės rajonas pateikė daugiausia, net 20, projektų. Finansavimą<br />
pagal Valstybės subsidijuojamą programą gavo 4 iš jų.<br />
— „Šių projektų valstybės paramos idėja — tai, kad naudą gautų ne koks verslininkas, o<br />
bendruomenė,” — sakė Darbo biržos generalinis direktorius. Elektrinės gamina švarią energiją,<br />
yra įdarbinami bedarbiai, malūnai vietos gyventojams teiks ir malimo, kitokias paslaugas,<br />
pagaliau bus sutvarkyta aplinka prie užtvankų.<br />
Akmenės rajono savivaldybės vicemerė Eugenija Meškienė BŽ sakė, kad sutartis dėl malūnų<br />
ir vandens, žemės nuomos sudaryta 25-eriems metams. Dėl šio valstybės turto nuomos buvo<br />
skelbiamas konkursas. UAB „Datavis” — antrasis nugalėtojas. Mat pirmasis konkurso<br />
laimėtojas verslininkas ieškojo finansinės paramos įvairiuose fonduose, bet negavo. Teko<br />
atsisakyti idėjos išsinuomoti pastatus. Mero pavaduotoja sakė, kad neprižiūrimas Viekšnių<br />
malūnas buvo plėšiamas, išdaužyti langai, gadinama įranga. Apsaugos samdymas vėlgi kainavo.<br />
Tad, išnuomodama turtą, Akmenės savivaldybė laimėjo dar ir tai, kad buvo sumažintas nedarbas.<br />
Naujos įsteigtos ir valstybės finansuojamos darbo vietos turės būti išlaikytos 3 metus. Tiesa,<br />
žmonės galės būti keičiami. Po 25-erių metų, pasibaigus sutarties terminui, jos pratęsimo<br />
klausimus jau spręs Mažeikių savivaldybė. Tiesą sakant, išnuomodama būsimas elektrines,<br />
Akmenės savivaldybė gražia forma užbėgo Mažeikių savivaldybės administracijai ir<br />
317
verslininkams už akių. Sutartys su abipusiais įsipareigojimais buvo sudarytos jau sprendžiant<br />
Viekšnių prijungimo prie Mažeikių rajono klausimą. Mažeikiškiai pirmieji krašte pradėjo statyti<br />
mažąsias elektrines, kurios veikia Sedoje ir Renave, rengiama Ukrinuose.<br />
UAB „Datavis” generalinis direktorius Vladas Petkevičius BŽ sakė, kad paramos lėšos,<br />
įgyvendinant projektą, sudaro 36 procentus išlaidų. Dar tikimasi pritraukti tarptautinių fondų lėšų<br />
užtvankoms sutvarkyti, įrengti praleidimo takus žuvims. Reikės pinigų ir aplinkai, nes prie<br />
užtvankos suvažiuoja daug poilsiautojų.<br />
Viekšnių malūne pagaminta elektros energija patenka į vieningą krašto energetinę sistemą.<br />
Pardavimo kaina — 1 kw/h kainuoja 24,6 cento. V. Petkevičius sakė, kad energija perkama<br />
padidinta kaina kaip įgyvendinantiems vietinio užimtumo projektą. Tikimasi, jog projektas<br />
atsipirks per 7 metų.<br />
Senasis malūnas<br />
— Viekšniuose yra 2 vietos, kur renkasi žmonės. Tai prie bažnyčios ir malūno, — šmaikštavo<br />
UAB „Viekšnių malūnas” direktorius Kęstutis Stupuras.<br />
Jis susirinkusiems priminė senojo Viekšnių malūno praeitį. Šiemet šiam technikos paminklui<br />
sueis 105-eri metai. Paminklas yra saugomas valstybės.<br />
Vandens malūnai — būdingas Lietuvos kraštovaizdžio elementas. Malūnai buvo kaip pajamų<br />
šaltinis. Anuomet į malūnus rinkdavosi daug žmonių. Tai kartu buvo ir kultūros židiniai, naujų<br />
idėjų skleidimo centrai. Malimu užsiiminėjo kelių krašte gyvenančių tautų atstovai: vokiečiai,<br />
žydai, latviai. Prie Ventos upės vandens malūnai stovėjo kas 4 — 4,5 km atstumu vienas nuo<br />
kito. Jie buvo vadinami miestelio ar savininko vardu. Malūnų steigėjais buvo net vyskupai. Štai<br />
Alsėdžių ir Varnių malūnus įsteigė Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius. Apie tai jis rašė:<br />
„...įsteigiau savo ir viso miestelio patogumui iš savo pinigų. Valdžia man tebuvo davusi vietą<br />
malūnui pastatyti”. Papilėje malūnu rūpinosi vietos klebonas. Beje istoriniai šaltiniai liudija, kad<br />
Žemaičių vyskupas iš žydo už malūno nuomą kasmet gaudavo po 500 rublių. Anais laikais tai<br />
buvo dideli pinigai.<br />
Naujuose malūnuose procesai kompiuterizuoti. Toks jau yra veikiantis Kretingos vandens<br />
malūnas. Viekšnių malūnas bus graži išimtis, nes jis veiks kaip senovės technikos paminklas.<br />
Viekšnių malūnas pastatytas iš raudonų plytų Pranciškaus Lengvenio 1897 m. Pradėjo veikti<br />
1898 m. Nebemalė grūdų nuo 1995-ųjų. Projekto autoriams pavyko sutvarkyti senąją įrangą. Tai<br />
padarė Akmenės rajono „Ventos meistrai”.<br />
Algimanto Minioto nuotraukos.<br />
Žukauskienė Genovaitė. Technika ir jos panaudojimas Papilės krašte XX a. pirmojoje<br />
pusėje // Papilė [Serija „Lietuvos valsčiai”] / [Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga,<br />
Rita Regina Trimonienė, Povilas Krikščiūnas, Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida<br />
Girininkienė]. — Vilnius: Versmė, 2004. — I dalis. — 1082 psl. — Tekste:<br />
Įvadas<br />
Iki XIX a. pabaigos Papilės krašto žmonės naudojo gana paprastus ir ekologiškus darbo ir<br />
buities įrankius, su kuriais dirbo patys arba juos traukė arklys. Dideliems įrengimams, pvz.,<br />
malūnams, panaudodavo vandens ar vėjo energiją (1—144). 1871 m. pro Papilę nutiestas<br />
geležinkelis pakeitė daugelio šio krašto žmonių gyvenimą. Vieni jų buvo įtraukti į geležinkelio<br />
statybos darbus, per kitų žemę buvo nutiesti geležinkelio bėgiai, dar kitiems keitėsi kelias pas<br />
kaimynus. Iš pradžių pro šalį dundantys traukiniai net baugino žmones, vėliau — skatino<br />
šviestis, domėtis naujais technikos atradimais ir patiems kai ką diegti ar tobulinti savo ūkyje.<br />
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Lietuva nuo pat pirmųjų karo dienų ligi jo pabaigos<br />
buvo karo laukas.<br />
„Lietuvai teko maitinti milžinišką rusų armiją, o kraštą užėmus vokiečiams, į Lietuvą buvo<br />
žiūrima kaip į iš priešininko pagrobtą kraštą, iš kurio galima ir reikia paimti visa, kiek paimti<br />
duodasi. 1920 m. Lietuvoje buvo 40 % mažiau apdirbta žemės, negu prieš karą” 1 .<br />
Tarpukario Lietuvos ekonomikos pagrindas buvo žemės <strong>ūkis</strong>, todėl Lietuvos Vyriausybė dėjo<br />
visas pastangas, kad jis būtų našesnis, o tai buvo galima padaryti tik naudojant pažangesnę<br />
žemės ūkio techniką ir mechanizuojant produktų perdirbimo įmones.<br />
318
XX a. antrajame dešimtmetyje, pradėjus naudoti naują energijos šaltinį — elektrą, buvo<br />
sukurta daug naujų įrengimų bei mašinų, tarp jų ir naudojamų žemės ūkyje, buityje.<br />
Šiame straipsnyje rašoma apie Papilės valsčiuje tarpukariu naudotą buities, žemės ūkio,<br />
pramonės techniką, amatininkus ir meistrus, veikusias dirbtuves, Kairiškių kartono fabriką,<br />
geležinkelį. Žmonių gyvenimus vienaip ar kitaip veikė tobulėjanti ir vis naujas gyvenimo sritis<br />
apimanti <strong>technika</strong>, keitė jų mąstyseną, tarpusavio santykius ir gyvenimo būdą, socialinę padėtį,<br />
išsimokslinimą.<br />
Žemės ūkyje naudota <strong>technika</strong><br />
Žemės apdirbimas, sėja ir derliaus apdorojimas — didžiausi žemdirbių darbai. Nuo senų<br />
senovės žmonės gamino ir vis tobulino šiems darbams atlikti skirtus įrankius, padargus ir<br />
mašinas. Iki XX a. pradžios žemės ūkio <strong>technika</strong> Papilės valsčiuje, kaip ir visoje Lietuvoje, buvo<br />
gana primityvi, ir tik po Pirmojo pasaulinio karo pasenusios ir neefektyvios priemonės buvo<br />
keičiamos geresniais naujos konstrukcijos įrankiais ir įvairiomis žemės ūkio mašinomis.<br />
Žemei apdirbti ilgus amžius buvo naudojami arklio traukiami plūgai. Šienapjovės, javapjovės,<br />
grėbiamosios, traukiamos arkliais, buvo gana retos. Jas pirkdavosi dvarininkai ir pasiturintys<br />
ūkininkai — tie, kas turėjo gana daug dirbamos žemės ir pievų. Kartais, kad būtų pigiau, šią<br />
techniką kartu nusipirkdavo keli ūkininkai (18)*. 1930 m. gyventojų ir žemės ūkio surašymo<br />
duomenimis, 10 % visų ūkių, pačių mažiausių savo plotu, tada dar neturėjo jokių mašinų,<br />
išskyrus žemės ūkio įrankius, pvz., medines akėčias. Pagal to meto statistiką, geriausiai žemės<br />
ūkio mašinomis buvo aprūpinti vidutinio dydžio ūkiai, o menkiausiai — smulkesni ūkiai 2 .<br />
XIX a. antrojoje pusėje — XX a. pradžioje, Papilės krašte užtvenkus Ventos upę, buvo<br />
pastatyta keletas vandens malūnų: Papartynės, Rudikių, Augustaičių, Papilės, Pašilės, Žerkščių-<br />
Purvių. Iš jų iki šių dienų yra išlikę Papartynės, Augustaičių ir Papilės vandens malūnai. Malūnų<br />
atsiradimas išlaisvino žmones nuo sunkaus rankinio darbo — malimo rankinėmis girnomis, ir<br />
atsirado naujas malimo verslas bei tos srities meistrai, kurie statė ir remontavo malūnų<br />
įrengimus (31). Daugiau apie Papilės valsčiaus malūnus, juose dirbusius meistrus galima sužinoti<br />
J. Vainoriaus straipsnyje „Papilės krašto malūnai”.<br />
Papilės krašte šienapjovę, javapjovę, grėbiamąją buvo įsigijęs Kazimieras Dambrauskas iš<br />
Šiliškių kaimo (46), Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (8), Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo — šienapjovę, grėbiamąją (95), Beresnevičiai iš Jakų dvaro —<br />
šienapjovę (18), Kinkių kaimo girininkas Kazimieras Šukys — šienapjovę (114), Antanas<br />
Norvydas iš Papilės buvo įsigijęs šienapjovę, o grėbiamąją pasidaręs pats (71).<br />
Sunkus ir daug laiko atimantis darbas buvo kūlimas. Jau XX a. antrajame dešimtmetyje<br />
Papilės valsčiuje pradėtos naudoti arkliais sukamos kūlimo mašinos (maniežai), kurios labai<br />
palengvino ir paspartino šį darbą. Arklines kuliamąsias buvo įsigiję: Jonas Šiurkus iš Gumbakių<br />
kaimo (9), Vincas Gricius iš Beržėnų kaimo (62), Vladas Sirutavičius iš Kairiškių dvaro (102),<br />
Jonas Kulvelis iš Žilių kaimo (67), Kazimieras Vėsulas iš Vervedžių kaimo (2), Alfonsas<br />
Sruogis, gyvenęs Eglesių kaime (90), Bronislovas Stupuras iš Rekčių kaimo (94), Jonas Lipskis<br />
iš Gamėnų kaimo (53), Antanas Jonuškis iš Krioklių kaimo ir Benas Daunys iš Rudikių<br />
kaimo (34). Pirmasis arkliais traukiamus žemės ūkio mechanizmus į modernią techniką iškeitė<br />
Šiaudinės dvarininkas Zigmas Beresnevičius — 1922 m. jis įsigijo naują traktorių „Fordson” 3<br />
(tuo metu tai buvo retenybė ne tik Papilės valsčiuje, bet ir visoje Lietuvoje, nes, remiantis<br />
1930 m. žemės ūkio surašymo duomenimis, Lietuvoje 1000 ha teko 0,14 traktorių 4 ). Apie<br />
1928 m. Liudas Noreikis iš Kerbediškių dvaro taip pat įsigijo naują 4 cilindrų žibalinį traktorių<br />
„Fordson”. Tokį pat, tik jau naudotą, traktorių 1928 m. nusipirko ir Alfonsas Bigelis iš<br />
Tautgailių kaimo. Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo 1932 m. įsigijo traktorių<br />
„Internacional”. Barvydžių kaimo ūkininkas Karolis Ancevičius nebenaują traktorių „Fordson”<br />
naudojo nuo 1934 m. Apie 1936 m. traktorių įsigijo ir Vladas Sirutavičius iš Kairiškių 5 .<br />
Ne visiems naujoji <strong>technika</strong> buvo suprantama. Elzė Kupstienė iš Šiaudinės kaimo prisimena,<br />
kaip pas juos apie 1933 m. buvo atvažiavęs senelis Juozas Zikaras iš Biliūniškių kaimo. Pamatęs<br />
pro šalį važiuojantį traktorių, žegnojo jį ir pats žegnojosi sakydamas: „Čia, vaikeli, liuciperis su<br />
pečium važiuoja. Sumes į tą pečių tuos, kas nusikaltę” (50). Traktoriai buvo brangūs, kainuodavo<br />
apie 11 000 Lt, tad juos įsigydavo tik pasiturintys ūkininkai arba dvarininkai. Dalis ūkininkų,<br />
pvz., Jonas Putnevičius iš Barvydžių kaimo (25), Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo (34), užsidirbę<br />
319
Amerikoje, Kanadoje bei kt. šalyse ir ten pamatę, koks našus, greitas ir palyginti fiziškai lengvas<br />
darbas, pritaikius pažangią žemės ūkio techniką, negailėjo pinigų jai pirkti.<br />
Kūlimo darbai dar paspartėjo ir darbo kokybė pagerėjo, kai buvo pradėtos naudoti garo<br />
mašinomis (dampiais) arba dyzeliniais varikliais sukamos kuliamosios mašinos. Turėjusieji<br />
traktorius nuo jo veleno per juostinę pavarą pajungdavo kuliamąją mašiną. Per kūlę ūkininkai<br />
rengdavo talkas, kuriose dirbdavo 25-30 žmonių. Prastais kaimo keliais sunku būdavo pervežti<br />
kuliamąją, ją traukdavo net 4-6 arkliai (8). Kai kuliamąją sukdavo garo katilas, ūkininkui<br />
reikėdavo parūpinti sausų, maždaug 0,5 m 3 malkų. Barvydžių k. ūkininkas Jonas Putnevičius, be<br />
minėto traktoriaus, buvo įsigijęs dvi kuliamąsias mašinas, dvi garo mašinas, dobilų kuliamąją<br />
(bukaunyką) (25). Juozas Rupšys iš Zubrių kaimo apie 1930 m. įsigijo kuliamąją su dyzeliniu<br />
varikliu. Jo kuliamoji buvo plačiai žinoma visoje apylinkėje (53). Papilėje gyvenęs Pranas<br />
Strazdauskas apie 1932 m. buvo įsigijęs garinę kuliamąją (113). Kuliamąsias dar turėjo Zigmas<br />
Beresnevičius iš Šiaudinės dvaro (18), Pranas Šiušė iš Latvalių kaimo, Antanas Jocas iš<br />
Biliūniškių kaimo (85). Kinkių kaime kuliamosiomis dirbo Pranas Čepulis (61) ir Petrošių šeima,<br />
kurios <strong>ūkis</strong> buvo pavyzdinis (70). Purvių kaime kuliamąją 1933 m. buvo įsigijęs Jonas<br />
Gauronskis. Ja kuldavo Purvių, Žerkščių, Avižlių, Pelkelės kaimuose. Už 1 val. kūlimo<br />
reikėdavo mokėti 5 Lt. Dėl šios kuliamosios Gauronskių šeimą 1949 m. ištrėmė į Sibirą (29).<br />
Papilės valsčiuje buvo ir daugiau kuliamųjų, surinktos žinios apie kai kurias saugomos „Aušros”<br />
muziejaus Technikos istorijos skyriuje.<br />
Gabūs ir nagingi ūkininkai, neišgalėdami nusipirkti pažangios technikos, pasižiūrėję į jau<br />
naudojamas mašinas, patys ėmėsi gaminti jiems reikalingus įrengimus. Dominykas Glozeris iš<br />
Tautgailių kaimo 1936 m. pasidirbo kūlimo mašiną, kurios būgną galėjo sukti arklys arba vėjas 6 .<br />
Šią kuliamąją mašiną D. Glozeris pasigamino iš medžio, tik būgno ašis buvo metalinė. Ant<br />
būgno, kuris dirbant sukdavosi, buvo pritvirtinti išilginiai spragilai. Būgną gaubė pobūgnis. Javai<br />
buvo kuliami leidžiant javus tarp besisukančio pobūgnio ir būgno. Per apatinę pobūgnio dalį<br />
išbirdavo šiaudai, pelai ir grūdai. Kuliamosios mašinos būgnui sukti buvo naudojamas<br />
originalios konstrukcijos maniežas, kurį suko arklys. Vietoj jo buvo galima panaudoti vėjo<br />
energiją. Tada maniežo smagratis būdavo padedamas lauke, o jo plokštuma nukreipiama į<br />
vyraujančio vėjo pusę. Kad jis suktųsi, ant smagračio reikėdavo ištempti drobules, kurios atstojo<br />
vėjo malūno sparnus.<br />
Juozas Skarbauskas iš Klaišių kaimo taip pat buvo pasidirbinęs panašią kuliamąją, kurios<br />
mechanizmą suko arklys. Jo sūnus Stanislovas ją patobulino, būgnui sukti „pakinkęs” vėją. Tam<br />
pagamino 24 sparnus, kurie, vėjo sukami per transmisinį diržą, sukdavo kuliamosios būgną.<br />
J. Skarbauskas buvo puikus meistras ir kalvis, jau XX a. pradžioje gaminęs arpus, fuchtelius ir<br />
kitą ž. ū. techniką (90). Kazimieras Batavičius iš Rudikių kaimo buvo pasidaręs medinį bulvių<br />
rūšiavimo įrenginį. Jis Pašilės malūne darė medinius dantračius, liejo girnas (31). Vincas<br />
Kulvelis iš Gumbakių kaimo kitų padedamas buvo pasidaręs burokų tarkavimo mašiną (95).<br />
Gabus ir nagingas buvo ūkininkas Norkus iš Biliūniškių kaimo, pats pasigaminęs kuliamąją. Ja<br />
kuldavo aplinkiniams ūkininkams (3). Aleksas Augustinas iš Dusų kaimo savo išmone ir<br />
nagingumu garsėjo visoje apylinkėje. Jis 1938 m. sukonstravo ir pasidirbo vienvagį cukrinių<br />
runkelių nuėmimo kombainą, kurį traukdavo 4 arkliai. Taip pat pasigamino dviem arkliais<br />
tempiamą grūdų sėjamąją (26).<br />
Žemės ūkyje naudoti traktoriai, garo mašinos buvo pritaikomi ir kitiems darbams, kuriems<br />
atlikti reikalingas sukimas, pvz., sukti gaterio pjūklus.<br />
1940 m. Papilės valsčiaus ūkiuose jau buvo gana plačiai naudojama įvairi žemės ūkio<br />
<strong>technika</strong>.<br />
*Skliausteliuose esantis skaičius nurodo informacijos pateikėjo sąrašo numerį. Vyr. red.<br />
pastaba.<br />
1 Rimka A. Žemės <strong>ūkis</strong>, Visa Lietuva, Kaunas, 1922, p. 210.<br />
2 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
3 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
320
4 Povilaitis B. Lietuvos žemės <strong>ūkis</strong> 1918—1940 m., Vilnius, 1997, p. 66.<br />
5 Žinios apie Šiaulių apskrityje esančius sunkvežimius, motociklus ir traktorius, LCVA,<br />
f. 862, ap. 1, b. 3554, p. 21.<br />
6 A. Griciaus aprašytas kūlimas, 1941, Šiaulių „Aušros” muziejus, Etn. sk., b. 53, l. 123.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 14. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Tievs turiejo tų dampį?<br />
— Tievs, tievs.<br />
— Ta bovo Juons Mozgeris?<br />
— Je je.<br />
— Ne Mozgiris?<br />
— Ne, Mozgeris bovo.<br />
— A kor ons gyveno?<br />
— Kegrių kaime. Ons pėrm turieje ir mažėsnį. Paskou tų atidevė mamos bruoliou ir ir<br />
nusipėrka galingėsnį jau.<br />
— A tas mamos bruolis kor bova?<br />
— Ons y Tryškiūs tėn. Ne, ne, ons ne, čia ne vietinis yr.<br />
— Vuo kū, kūleklę bova pasėdėrbės pats savo ronkuoms.<br />
— A dėdelė bova?<br />
— Dėdelė.<br />
— Iš tų didžiųjų.<br />
— Iš didžiųjų, jau iš didžiųjų. Jau čia tame Kegrių, tų, kor anėj bova čia keli tėn anėj tėj, ir iš<br />
anų bova pati didžiuoji jau ir ir. No ir ir.<br />
— A, kiek, kiek ans vaikų turiej?<br />
— Trys yr...<br />
— Pasisakyk vardą irgi.<br />
— Algis ir ir ir bruolis Juonis — Juons bova ir Jovita sesou yr.<br />
— O kada gėmes bova?<br />
— Ketvėrtaas. Tūstonti dėvyni šimtaa ketvėrtaas. Ons septyndešimts dvijų metų bovo ka<br />
mėrė. Nu taap panašee taas laikaas, žinau, kad rugpjūčio bova ar ar šešta, rugsiejo šešta bovo kad<br />
ons mėrė. Mama dar, mama gyveno kol’ daa pinkioleka metų išgyveno puo puo anuo mėrtėis.<br />
— A mamos kaip bovo pavardie ka jauna bovo?<br />
— Žalytė. Viel tėn iš — tryškietė jin bovo.<br />
— Vo, vo tievs bovo čia jau kegriškis?<br />
— Kegriškis ons...<br />
— Vuo kaap o tas tievs tų dampį gavo, ne pasidėrbo?<br />
— Ne, pėrko. Dampį nepadirbsi, jug ons yr...<br />
— O ten Suovaičiūs pasidėrbo...<br />
— Ai, tėn pasidėrbo tus... Nu dėrbuos dėrbuos, anėj dėrbo tuokius muturinius ir ir va. Garo<br />
katėlo i nepadirbsi — koor tau, tėn vėsor, tėn...<br />
— Nu sakė, kad kniedėjo...<br />
— Ne, nežėnau. Čia yr iš Klapiedos krašto, iš kažikor, gal iš Vokietėjos bovo atvežėj.<br />
— A kaip anų atvežė?<br />
— Nu aš nežėnau taas laikaas kaap anėj... Kaap a su arklees, ar bovo laivu atkelts. I paskou su<br />
arklees jug... Keturi arklee vėsą laiką traukdavo...<br />
— Kažkor vežė dampį irgi, tėn turbūt toliau, i nuvėrtis bovo, ont kelio, į griuovį.<br />
— Nu tada kuol atstatyt jau yr jau yr, sunkiai bovo. Nu a kad į pakalnes, jau tėn bovo šliožės<br />
tuokios pataisuomos ka jau ne... vuo arklee nenulaikys jau tuokio, tuokį mudilą.<br />
— Didelis bova?<br />
— Didelis jau ir... Žinuojau tų galingomą anuo, kaap anėj skaities, bet aš... seni laikaa yr yr...<br />
— Kada nusipėrko, kėik anam metų bovo panašee?<br />
321
— Ons nusipėrko kuol kuol... Kolamuoj dėrbuos — daa nebova ženuots.<br />
— O, ta vės gyvenimą ons i pradėrbo.<br />
— Vėsą, ka kuol jau ir ir ons išdėrbo, ir jau kap mumis draske, į tuo Rosėje kap nuorieje<br />
išvežte, kap ana atieme jau viskų. Paskou išejuom į Tučius ir ir tėn į Tučių tėn kažkuoks ar<br />
„Tarybinis artuos” kulkuozas bov. Tėn anų bov prijiemėj, irgi dėrbo tėn jau so kėtu dampiu, jau<br />
bet neb su savo, bet su kėtu, tėn mataa kėts, kėta jau zona čia bov, ir ir jau dėrbo so kėtu, į<br />
paskou pareje, kap jau iš tėn mumis... Toukart atgružėno tuo truobą, leido pareit. Parejuom mas<br />
ir jau toukart ir ir toukart jau moms ir, jau ir ons išejee pri... Dar nežėnau, mus nebdėrbo jau su...<br />
Pri gataro išdėrbo vėsą laiką gataristu. Turieje ons savo i zeimarį turiejo pasėdėrbės.<br />
— Vuo tų dampį paskui kam, kur?<br />
— Paskou kulkuozas ir ir... Bov ėlga laiką bova pas Krutinį kėimi pastatyts ir. Paskou bovaa...<br />
A tų, nežėnau, geraa nebeatsėmen, bov tėn pri kontoros senuosios, tėn kor bovo Kegrių mėško,<br />
tėn kažkuoks muziejou pastatyts. I paskou į metalą supjaustė ir išvežė... Standartinis<br />
standartinis... Krutinis irgi turiejo, ons savo irgi turiej Krutinis. Krutėnio mažėsnis bova.<br />
— O kaap Krutėnio vards bov?<br />
— Juons.<br />
— Vuo kas daa turiej, a Glodėnis neturiejo, tuokio neatsėmenat?<br />
— Bukonts turiejo. Dabaa yr gyvenvietiej pasistatęs, bov išvežts ons į Rosėje irgi.<br />
— Bukonts, vuo kaap vards anuo bov?<br />
— Nu nebgaliu nebgaliu... Tas vėins sūnus dar gyven čia su tuokia Žibikų Vilkaite yr žanuots.<br />
Ta Vėlkatė čia pėinininkė, ta Bukontienė. Ons bova eiguliu, dėrbo.<br />
— No taap a gers mašinists ons bova?<br />
— Kas?<br />
— Tievs.<br />
— Gers, bet tiktaa ons pats ir nekoldavo pas, nu pas tus jau mėnkūsius neidavo kol’t. Sunkee<br />
galiedavo... Ons eje pas kor jau didesni tėj ūkininkaa yr... Kad reikies parsivežt anam, sustatyt<br />
tėn, žėnaa... Jug reik pastatyt vėskų tėn. To kolamuoje partraukt. Neidavo pas tus, daugiau pas<br />
tus didžiūsius ūkininkus.<br />
— Nu a šnabės pagerdavo?<br />
— Nu juk kaap kaap i vėsi, chi chi chi. Juk kuoks mašinierius jagu ons jau būdavo kuoks, chi<br />
chi... Gaspadėnė jug vėsaduos... Turiej pats zelnių, tų kaap vadėno padiejiejį, tas kols, vuo tas y<br />
pri stala. Atskėraa į kėtą kambarį.<br />
— Vuo tas zelnius kas būdavo?<br />
— Bova čia, vėins Pranauskis tuoks, žėnau tų vėina, vuo daugiau aš kėto nežėnau. Kėtų<br />
pavardžių nežėnau.<br />
— Bet zelniu vadėno?<br />
— Zelniu vadėno anų, zelniu vadėno. Ne padiejieju, ne nieko, bet zelniu...<br />
— Kad atvažous ons, eis sulygs, ons žėnaa, atsiskaitysas, muokiesam už tų darbą, kaap i<br />
vėsor, lygs ir ir... Ne, ons nevažioudavo kor mažaa. Jagu posė, dėinuos nebūs pėlnuos kūlėmo —<br />
niekor nevažious. Vėin, sak, ont statymuos, jagu mon reek parsėvežt sosistatyt. I bov apkriauts<br />
pėlnaa. Nespiedavo. Pu savaitę išvažious kėtor. Dvarelee, jug ne kituokius, kumbainų nebov, vės<br />
kolamos yr.<br />
— Vuo tuo metu kada ans dėrbo, a tas Krutinis jau turiej, a nea dar.<br />
— Turieje.<br />
— Ka, mataa, vėinu metu, sakau...<br />
— I turieje anėj turieje dar, i tas Bukonts turiej ir ir Krutinis turiej. Trys. Paskou dar lygtai<br />
Mačius iš Dargužiškių jau tas. Tėn jau kap iš Tučių tėn posės.<br />
— Ar anam patėko būt tou mašinieriu?<br />
— Oii... svajuodavo... iki paskutėnės...<br />
— A miegdavo pašvėlpt?<br />
— Ooo... jug anū, mataa, turiej... Jug toukart būdavo i tėj nu ryta ir... Jug atsikels zelnius<br />
pakors už tų pečkurį, užkūrėms už kų... Muokiejom i mes, buvuom buvuom išmuokyti ir ir. Ka<br />
jau į talką, jau pradiet’ darbą, pėitams viel nukaukins, pu pėitų viel.<br />
322
No y bovė nuotykis, vėinam yr bovės. Anuo mašėna pas mumis pačius kūlė. Bov vėinam<br />
ronką nutraukta. Įkėša į... Kaap leid tėn tus kūliejee ir ir... Bovo ėlgus metus ons Svirkončiūs tėn<br />
ir ir bova eiguliu. Tėn Žiolpa tuoks, anam bovo ronka nutraukta.<br />
Nu i pats bovo — pėrštaa nupjaustyti, į zeimarį bovo įkėšės. Ronkos laužytos bovo. Y boves,<br />
sakė, esu krėtės nu mašėnos. Abėdvė ronkos bovo par tus vėitas laužytos. Jau žmuogos jau tėkraa<br />
kad mylieje, ons nuorieje dėrbtė. I sugebieje. Ka jau pats kulamuoje mašėną pasidarė, ir ir čia<br />
bova tas kažkuoks tėn anuo žydėlis untaa... Taa kulamuojee mašėnaa suvežė dalis. Pats<br />
meistravuot’ nuoriej, muokiej. Užsisakė ir ir tas žydėlis anam tų metalų, kas jau tėn — tėn ašys<br />
vėsuokes, tėn guolee, tėn vėsus, tus vėsus, vėsaa kulamuojee pristatė.<br />
— O taap špuosų neiškėrsdavo juokių, nenuveždavo tuo dampio nieks?<br />
— Nee, ir kas anų pavuogs, nepavuogsi. Reikiejo arklių keturių vežt.<br />
Mozgeris Algirdas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio ir Algirdo Mozgerio pokalbis apie<br />
Algirdo Mozgerio tėvą Joną Mozgerį — dampio (garo katilo) mašinierių, kitus mašinierius ir<br />
dampius. — 2004. — Geg. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Pats jau ka gimei Kegriuos?<br />
— Kegriūse aš jau, gryns kegriškis.<br />
— A kaip pase vards, ar Algis?<br />
— Algirdas.<br />
— O kada gėmis kelintais?<br />
— Ketursdešimt ontraas.<br />
— Kiek mokyklos baigęs?<br />
— Vidurėnę.<br />
— Vėsą vidurėnę baigęs?<br />
— Ne, aš čia... Mas baigiem vakarėnę. Kairiškiūs bova, ir čia mas daug važiniejamuos. Tap<br />
jau vidurėnė skaituos.<br />
— Nu dabaa pasakykit tuokį dalyką — kaip tų dampį reik užvest? Nu vuo gerai, atvežė,<br />
šalta...<br />
— Primetee mėdžių... Šuoni yr tas... dvė tuokios vuorės bova — traukė undenį. Vuot i<br />
kačegaryk...<br />
— O kaap tų undenį pritraukė?<br />
— Ons savaime, savaime. Dvė bova ir mat, ir kaap jau kaap... kaap kaist ons, ons jau savaime<br />
prisitrauk. Vamzdee, do vamzdee bovo. Vėins įjeit, ontras išeit. Mataa, šaltą pajam ir ir... vuo jau<br />
karštą išvaro jau tėn tas... garaa susidaro vėdou tėn. Jau i tėn reikiedavo, vėins žmuogus vės laik<br />
nešdav undenį jau vistėik jau. Bačka bovo, padieta bačka ir bov. I bačkuo, je, undenį ruoda, i tus<br />
i manometrs bovo ir. Jau yr jau, tėn kėik tėn jau jau nustatyta jau yr yr tas ir jau karštis jau i<br />
toukart atitraukee i praded soktėis...<br />
— Aa, tai pažiūri į tą manometrą...<br />
— Noje, kad jau yr yr... garo jau y, karšts gars ir ir. Juk tėn anam pu vėsą vakščiojo, tėn pu tų<br />
vėsą...<br />
— I kaap ta rankena atruodė, kuriuo reik patraukt?<br />
— Nu taap, ilgesnė, kap ta tuokia pat [apie du sprindžiai]. Tuok’ zdorova yr, pat... patrraukee<br />
ją, traukt taap reikiejo, ne sokt, ne. Vuo tėktaa reikiedavo kor jau kranaa bovo, tėn su undeniu<br />
kernuojaas, jau tėn kor tėn bovo tėi kranaa, vuo taap tėn kėto nereikiejo. Netatrauki mažiau tų tų<br />
ronkėną ir ir ir toukart mažiau tuo gazo, apsukų mažiau. Jagu nuori, jau reik daugiau, daugiau<br />
atlopaa...<br />
— Tai bovo tėn padalelės kuokiuos?<br />
— Bovo bovo bovo vėskas, tėn daa bovo tuokėj, kaap anėj, ribotovaa tuokėj. Paskou anėj<br />
išsiplies, jau matyt.<br />
— Aa, tėn kor sokaas vėršou?<br />
— Noje, tėn jau ir ir...<br />
— Bet galiedavo i labaa greit pasokt?<br />
— Oi galies... Kartaas vakaa prieisam paleist, kad ons šuokinies net, tušti jagu palėidi.<br />
— No jug tas tekinis didelis bovo.<br />
323
— Didelis bovo. Paimsi palėisi — ons ir drebies iš vėso. Jug garo yr, jug gars vėskų dėrbo.<br />
— Ak tai malkų prikėš... Vuo malkų bet kas gali prikėšt?<br />
— Ai, mašinierius, juk tam ons bovo, tėn siedieje ir ir ir... Malkos jau bovo, ir įkėšo ons.<br />
— A tuos malkos kuokios specialios?<br />
— Nee, juk paprastos, i pjuvenų kėš ir ir kuokių jau turies žmuonis. Pardaug gerų nereikieje<br />
tėn.<br />
— Ak tada jau pžiūr kiek jau tuo garo...<br />
— Jau garo jau yr, tumet atidaraa, tėj manometraa kad yr tėn ir ir.<br />
— Vuo tie vamzdee... Tas viens ta tėkraa į bačką eje, vo kėts a ne į lauką eje?<br />
— Ne, įeje į bačką vistėik ons. Vėins siorbė ir tėn... taap išeje šuoni. Dešiniame šuoni bovo.<br />
Tas išeis, mataa kap, ons atšals, ons atvėsis, vistėik ons ateis.<br />
— Tame kitame šuone?<br />
— Kėtame kėtame.<br />
— Ar iš karto dėržą uždiedavo ar...?<br />
— Nu jau užsidies užsidies jau.<br />
— Bet dar ant nesisukančio?<br />
— Nesisukončio ir ir uždies... Paskou kėtė bovo, kad galies parvaryt. Bet jau čia bovo vėsą<br />
laiką uždiets dėržus... Kap išjungsi visai tuo gazo nebūs, kad jau dėržą diesi. Vuo ka nujimt jau<br />
reikies dėržą, toukart anėj bovo įprate su ronka, prieis, ir užkėš, i nūlek tas dėržas.<br />
— A tų dėržą sukeisdavo, a taip tiesiai?<br />
— Mat kaap kaap gal’ jis pasistatyt. Jagu, mataa yr tas sokėms anims, jagu kartaas tėn iš iš<br />
galo, ne iš priekio kuli kulamuoses, bet daugiau ka nekeisdavo. Jagu jau nebūs kartaas kor kaap<br />
parsistatyt, kartaas kėisi.<br />
— Tada susuk anū?<br />
— Noji, toukart susokdavo, bet daugiau ne, mažaa kada tesokdavo.<br />
— Aš dyvydavaus, ka tėn didelis tarps būdavo tarp tų, kaap ons nenukrėsdavo tas dėržs. Ta<br />
jau ten tiek tėkslee reikiedavo uždiet?<br />
— No, nereikiejo, to švankračio platoms tuoks bovo ir unt kūleklės tuoks.<br />
— Ont kūleklės ta špūlie gera bovo.<br />
— Špūlie ta gera bovo. Nekrės, taap jau geraa reeks kuol’ anū numėsi.<br />
— Aš vienoj nuotraukoj žiūrėjau, ka ten didžiausias atstums — i kaap ons nenukrisdavo. Bet<br />
kiek aš matydavau, dažniausiai sukeists būdavo.<br />
— Nu mataa kaap yr. Vuo taap yr. Sukeists, jagu... diedavo tus tus švankračius, jagu anū<br />
sukėms, kaap kaap sukėms yr. Jagu iš vėinuos posės, sakau, kad ir ir... Ir jagu kartaas būdavo...<br />
Pas mumis bovo daugiausee iš kairies posės tas uždiets, vuo pas kėtus dar būdavo iš dešinies.<br />
Vistėik kartaas a sukėms nesigaun kaap. Toukart pas žmuogu rinkee būdavo, į daržinę įvažiousi<br />
— nestumdysi tuos kūleklės. Ont pantų pailgins tų stalėlį ka nereikiet pri tuo dėržo artėj lyst. Jau<br />
sauguodavo žmuones ka neitų. Jagu jau dousi iš tuos posės, kor dėržus yr, žėna, tėn tuokių<br />
didelių apsaugų nebovo kaap dabar kad yr vėsuokios tuos apsaugos. Uns eidavo be didelių<br />
apsaugų. Neleisdavo, nieks nevakščiuodavo iš tuos posės. Tų dėržą, tų posę ta jau žmuonis<br />
sauguodavo, kad jau neleisdavo eiti. Ont stalelio ka jau dous, vistėik apėisi aplinkou iš anuos<br />
posės.<br />
— O ka nuor sustuot?<br />
— Viel tų reguliatuorį ir viel sustūmė, i vėskas yr. Palengvele numažieje gazus i vėskas, i<br />
savaime sustuoj.<br />
— Nu vuo švilpius tuokius būdavo... a vienos rūšies, ar...? Kažkas čia gyrės, ka trijais būdaas<br />
galiedavo pašvėlpt.<br />
— Nu gal’ jagu kas pasėdėrbdavo, jug tėn paprasts vamzdis bovo prapjauts i vėskas. I viel tap<br />
pat paspausi garą, garą padous į tų ir ir. Nu i bovo garsingi ui ui, ka jau dous...<br />
— A pluonaa, a stuoraa švėlpdavo?<br />
— Stuoraa, stuoraa švėlpdavo. Ronkenelė bovo tam švėlpiou jau kada, jau pėitams ar pu pėitų<br />
jau vėskas, a nuryt, kad jau užkaito jau vėskas, jau mašinierius jau i švėlp — vėsa talka eikit<br />
dėrbt.<br />
— A bovo sutarta, vieną, a du kartus švėlpt?<br />
324
— Mus ka bovo, bovo sutarta. Nu daa su pagražinėmaas visuokees... Kikvėins savo savo savo<br />
tų turiejo savo i tuo švėlpio meluodėje ir ir nupypčiuodavo.<br />
— Tų vandenį nešiuodavo žmuogus?<br />
— Žmuogus nešiuodavo, reikiedavo nešt’. Jagu kor toliau, žėnaa, y bovo nešt kuo. Kubilioks<br />
bovo padiets, ons savo turiejo, ne žmuonių, savo. Prinešiniej, ten viens įtrauk ir ir savaime.<br />
Savaime trauk ir išleid.<br />
— Vuo ka baig dėrbt gal tų garą išleisdavo?<br />
— Nu jau naktėj išleis, jug užšals vėskų ir ir... Žėimą ir išleis vėsor ir undenį, ka nepalėktų<br />
niekor. Vasarą kuol dar dar, iš vėdaus neleisi.<br />
— Ak tų vundenį vistiek galiejo išleist?<br />
— Galiejo išleist. Žėimą nepaliksi, peršals i vėskas. Tų vamzdžių privedžiuota pu tų vėdų yr<br />
daug ir ir išleisdavo tėn jau.<br />
— A tėn tuom malkuom sudiet į vėdų tėn daug tos vietos bovo?<br />
— Nu bovo. Galiejo trejetą ketvertą klėbių sukėšt.<br />
— Ta jau galiejo pasidaryt greitį...<br />
— Mataa, reikiej tų užkaitint vistėik, tų undenį užkaitint, kad gars kėltų.<br />
— Vuo tas vanduo kažkur tėn aplinkui...<br />
— Aplinkou ons tėn vamzdžiu bov išvedžiuots, pu vėsą eje aplinkou. I aplink tus vėsus eje<br />
ugnis, aplik tus vamzdžius...<br />
— Nu ta dabaa jau žinuosiu kaap tas vanduo tenai...<br />
— Jee, šuoni bovo ir ir...<br />
— I pats prisiorbdavo.<br />
— I pats prisiorbdavo, nereikiedavo nieko.<br />
— I visaa ka tošts, vis tiek pats prisiorbdavo?<br />
— Pats prisiorbdavo, nereikies pripėlt’ niekor... Y bovo kranaa tėn, jug anus ir užsokt galies,<br />
vėskų. Bova, jagu, mataa, yr vasara, jug kartaas ka vežt nuori, jug neleisdavo anėj tų undens<br />
lauk. Vamzdžius atjungdavo, toukart kranus užsoks, nusoks tų vamzdį ka nemaišytumees<br />
važioujint. Atleis kaminą, nuvers ir ir, į tuo kamino vėitą atsisies tas furmuons...<br />
— Nu ir tėn tuoks platėsnis bovo?<br />
— No no, tuoks kor žemaa kamėns jau yr, ont tuo daa pasidies kuokį nuorintaas a maišą<br />
prisikėšėj kuo nuorintaas, šiaudų — ka minkščiau siedietų, i vairous tus arklius.<br />
— Bet reikiejo mokiet.<br />
— Nu jau ne kuožnas. Muokiet i pavairout. Reikiejo žinuot, vistėik apskaičiout reikiejo.<br />
Reikiejo gerus arklius, jagu vėins trauks, kėts velnio lauks — juk tėn nepavėši, apvirsi. Ne<br />
kuožnus vėins i pavažious jug dar. Tų pečių ka veš, dar taap žemiaus, vuo kūleklee, atsisiedi taap<br />
ir ir aukščiausee.<br />
— Tuo kūleklė... irgi važiuodavo ant vėršaus?<br />
— Ont vėršaus. Priekie bovo... pri tų kratytuvų tėn išeidavo ir ir tuokios dureles<br />
atsėdaruomos. Vuo tetė atsidarys tas dureles, atsisies — tėn bjauree bovo važiout... Vistėik reek<br />
nebijuot, drosee. Aukšta būdavo kūleklė, vuo tas pečius jau išeidavo žemėsnis ons jau tep,<br />
svuoris...<br />
— Čia turiejo a Tukys kažikuokį turiejo, irgi pasėdėrbės ir ons...<br />
— Tas Tukys kokiam čia kaime?<br />
— Ons bovo Ramoniškiūs ar čia kažin čia kažikor ons bovo.<br />
— Nu tų motorinių da gal žinuot kor?<br />
— Nežinau, žinau ka pri stotėis kažikas tėn turiejo, iš tuos posės, kažkas sakė, turiejo<br />
motorinį. Turiej tėn Tučiūs kažkuoks a Tėškus, a tuo a tuo... Ar ons, tuo kor čia kapsargis bovo, a<br />
tuo bruolis tėn, kas tėn bovo... Ir ons i pats važiavo, i medees kūreno. I pats važiavo. Žinau,<br />
atsimenu geraa, kad yr, esam mate, kad yr, važioujint. Mėdžių pridies. Daa jouksaam, būdavo,<br />
kad su medees.<br />
— Tėn y prie kapų tuoks mažylėlis.<br />
— Je, yr mažylėlis.<br />
— Tiek mažylėlis, bet vis tiek tekinee stuov.<br />
— Vėskas yr, je ir ir.<br />
325
— Žiuru, aš galvuojau išsiklaipee — ne, tiese tekinee stuov. Bet jau pluoni tie tekinee.<br />
— A nu kū tu... Tris kartus didesni bovo tievo, kaap tėn tuo kad yr.<br />
— Tėn visai mažylėlis.<br />
— Mažylėlis. Bet fasuons tuo tuo tuoks pat bovo vistėik.<br />
Vaišnienė Sigutė. Seno kirpimo meistras: [Liudvikas Knabikas] // Trečiadienio valanda<br />
(„Būdo žemaičių” priedas). — 2004. — Birž. 16. — Nr. 24 (87): L. Kazlauskienės nuotrauka<br />
„L. Knabikas vaikams demonstravo paties pagamintą kuliamosios maketą.” // Būdas žemaičių.<br />
— 2004. — Birž. 16. — Nr. 69 (813). — Visas tekstas:<br />
Devinta dešimtis žmogui sietina su poilsiu po gyvenimo darbų, tačiau Viekšniuose gyvenantis<br />
meistras Liudvikas Knabikas ilsėtis net nemoka. Savo darbo karstą pasidėjęs, be skubos toliau<br />
sau gyvena.<br />
Kokia kalba gali būti apie poilsį, jeigu visą gyvenimą dirbo, įvairių įvairiausių dirbinių<br />
primeistravo. Visų gudrybių senelis Liudvikas išmokęs, dirbdamas kitų meistrų pagalbininku.<br />
Užtekdavę pamatyti ir pats jau mokėjęs padaryti. Taip ir augo iš po meistro rankų pastatai, ratai,<br />
„šlajukai”, arkliams lankai, kubilai, karstai, kryžiai ir dar dešimtys neįvardytų praktinei naudai ir<br />
akiai pasidžiaugti skirtų dirbinių. Menas padaryti, tačiau nemažiau žavus mokėjimas apie viską<br />
su meile papasakoti. Kalba žemaitiška, seniai negirdėtų posakių ir žodžių prisodrinta. Ir<br />
nebežinai, kuo labiau žavėtis, ar stebuklinga barometro vaidmenį atliekančia sausa eglės šaka, ar<br />
pagal oro slėgį judančiu mediniu jūreiviu. Čia pat ir stogeliai pakelės smūtkeliams. Dar<br />
neužbaigta kmynų kuliamoji. Tačiau įdomių įdomiausias senovinės javų kuliamosios maketas.<br />
Net į Šiaulių muziejų prašę atiduoti tą maketą, nes tikros kuliamosios nei berasi, nei į muziejų<br />
patalpinsi. O makete viskas kaip tikroje mašinoje, tik šešis kartus sumažinta. Ir pasakoja<br />
meistras, viską čia pat parodydamas ir pavadindamas. Sužinome, kad kuliamoji buvus 6,5 m<br />
ilgio, 2,4 m aukščio ir 1,2 m pločio, o aptarnaudavo ją net 22 žmonės. Parodo meistras ir kur<br />
„dromulis”, „redelės”, „vėjalkos”, „sėita”, pelų ir šiaudų kameros. Visą kūlimo eigą<br />
pademonstruoja iki pat „pėrmlakų, ontrininkų ir tretininkų” grūdų išbyrėjimo. Išsiaiškinę apie<br />
kūlimą, imamės apžiūrinėti skiedrų drožiamosios maketą. Čia irgi viskas paaiškinama rodant<br />
makete: ir tai, kad natūroj skersmuo buvęs 3 m, ir kur „kloce” ir „klemare” yra. Nesunku<br />
įsivaizduoti našų dviejų žmonių darbą, kai per dieną po 100 kapų skiedrų surikiuodavo (kapa —<br />
60 vnt).<br />
Parodęs esamus ir papasakojęs apie apylinkėse likusius gaminius, senelis Liudvikas pasisako<br />
19 metų klarnetu pragrojęs. Prisimena ir kaip 1944 metais, slėpdamasis nuo vežimo į Vokietiją,<br />
šešis mėnesius ir tris paras giminaičio tvarto slėptuvėje pratūnojęs. Slėptuvė buvus tokia, kad tik<br />
keturpėsčias tilpęs, o nuo šviesos ir maisto trūkumo ėmę slinkti plaukai ir birti dantys.<br />
Medis gyvas, tad paklūsta tik gyvybę jaučiančioms rankoms. Liudviko Knabiko rankos<br />
reikalingos dar ir šiandien.<br />
Kriaučiūnas Stanislovas. Mašinieriai. — 2004. — Liep. 18. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš<br />
diktofono:<br />
— Kas dampius turieje?<br />
— Nu, tai čia bov... Erlickis turieje, Tučiūs gyveno. Vuo šėtaa Krutinis unt kalno šėtaa.<br />
— Erlickiaus vards kaip bovo?<br />
— Juons.<br />
— Vuo Krutinio?<br />
— Juons, ruoduos kad... Tai, kad ons vėsą laiką i koldavo talkuose. Gyvuliūs tai turiej<br />
Grybauskis. Argi tai žinau, kad garinis, va kuoks ons, bet mon atruodo, kad argi ne, ne savieigis<br />
bovo. Nu, paskou kas čia turiej... Tų mažųjų tokių, su motoreliu varuomų daugiau bovo. Žinau,<br />
kad bovo Mozgeris, ka turiej, va kuokį, tai ne. Mozgeris bovo. Nu mataa, ir Erlickis bovo<br />
išvežts, vėskų konfiskavo. Vuo tėn ta jau par tus ūkininkus ta jau bovo, čia vėsą Zaventę, Kegrius<br />
vėsor Krutinis. Paskou jau sūnus priaugo, jau sūnus pradiejo. Ons turiejo visuokių tų tuokių<br />
mažėsnių motorėlių ir ir lėnteles stuogams pjaustydavo.<br />
326
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 20. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Bovo i tuokių kūleklių, nu šitaa vaa dar Jašius Beržunskis y gyvs, ons turieje su arkliu<br />
sokama. Kor Zanė Beržunskaatė y, juk tas anuos bruolis Jašis Beržunskis y. Tai ons turiej tuo<br />
šitaa, no bovo tuoks rats, so arkliu eidavo tėn, sokdavo, y bovo kuliamuoji. Labaa daug metų, nes<br />
ons daa pėršuos mono seserėi, jau omžėnatilsi, ta jau šėši metaa, kaap mėrusi. Bet mes ka<br />
susitinkam su Jašiu da pasišnekam.<br />
— O kieno sodyba čia bov, čia va ta, kor medžiai?<br />
— A kur Turkauskio Juono? No, Turkauskio. Ana bova... Pirmiausee bov Balienės senelės.<br />
Paskou ta perleido Šarkiou Albertou.<br />
— Vuo čia pjuovė lėntas, jug mono vyrs turiejo ne vėin kuliamuoją, bet i zėimerį. No i tas<br />
[dampis — garo katilas] sokdavo. Bet tada tas, a nebovo kulkoza? Kad Grams padiedavo anam<br />
pri tuo garo katėlo. Iš Ašvienų, mergų viliuoks, numėrė tėkriause.<br />
— Vuo Žebrauskis iš kuriuo kaimo bovo?<br />
— Vuo čia iš Suovaačių.<br />
— Ta ans turiejo tų garo katėlą, a didįjį turiejo, a mažųjį?<br />
— Nu tuokį ka kuliamuoją soko, aš tų arklio jiegų i nežinau kėik tėn anų... Šėtaa Daukšas<br />
Vacluovs turieje tų motorioką. Paskou ka tas [Eselinas] nebedėrbo su tou Žebrauskiu, tai dėrbo<br />
su Daukšu, mono vyrs. Su motoriuku. Koudys y bovis, va šėtaa Marškuonie — va tuos tievs, kor<br />
dabaa Poškienė mėrė, tas bov mašinierius. Kad tuo Degočio, šėtaa kor čia bov Plougūs, tievs<br />
mėrė, tai tas irgi bov mašinieriu. Tievs jau, ne ons. Tai tada šėtaa vėsė mašinieree nešė. Kėik<br />
žinau, va i Koudys, i Daukšas, i mono vyrs va. Vuo aš kėik čia žinau, aplinkou sukuos Daukšas.<br />
Nu, o paskou mono vyrs bov iš kulkoza gavis dar „Neris” mašiną vadėnamą tų kuliamuoją. Bet<br />
kas dabaa anam soka? Kulkuoza kuoks motors? [...]. Suovačiūs va, kor tuos kiaulydės y tėn,<br />
Triušinskio buvusiajam ūkie — Stancevičius Edvards, bet jau mėrės yr. Bovo įkėšės, švėnt dėin,<br />
sak, kūlė i nutraukė ronką.<br />
— Kur tuos Padarbos bov?<br />
— Vuo če, kur bov Milieškaatė. Tėn tuoliau mėškė bov Vėlėmaatės. Tikriausee ka i Pliuskys<br />
priklausė tuom Padarbuom, tas pačiam pagelžkelie. Sidabras, Rekečiams tas daa priklausė, mūsų<br />
kaimou. Tėn Milieškaatės, Vėlėmaatės, Kresneeckio vėita, Pliuskys. Paskou daa bovo tuokia<br />
Statkienė. Paskou tuo Statkaatė bova... nu vat Statkaatės tuo vyro nebatsimenu pavardies. Anaa<br />
vėins bov Runkauskis, i taap įduomee numėrė. No čia suoduo bov tuokėj, čia Degočio,<br />
Šliaudario, daa kėik čia dar bov tų ūkių. I tas Ronkauskis neešė krepšius pardout’. Nu, mon<br />
vyrou, kap tuoks tas darbs, nie laik kada tus krepšius pint’. Nu ir, aš i pajėmiau tris tus krepšius,<br />
bet laimee, kad aš anam sumokiejau pinigus. Mon sąžėnė švari. Ons nueej tėn, gierė gierė ir<br />
užmėgo pas tų Šliaudarį. Čia dabaa Daukšas Juons tas a ne valdo tėk tuo žemę, tėn tėi kalnaa kur<br />
bovo. Čia bov Degočio, nu čia bov Bogužo, už Bogužo bov Lungio. Tėn Lungio bov ta dėdelė<br />
kūtė. Už Lungio va bov Vuoverio, bov Jakučių. Paskou dar Opulskio bova. [...]. Vuo tėn, kur ein<br />
tas kėts kanals, tėn bov Turkauskio mėšks, dabaa bov atėdouts tam Kėnstavičiou. Kėnstavičienė<br />
bov gėiduorka, eej į bažnyče. Anėj bov irgi kap tremtinee, anų vėita kažkor, a če pri pabrėko, kor<br />
tėn užstatyta, če bov tas mėšks atėdouts. Tėj senėje Kėnstavičee y jau mėrėj dabaa abodo. No, o<br />
tas Kenstavičioks bov iš Purvienų Gargasaatę apsiženėjes. Vuo mon tievėškė i tuo Gargaso žemė<br />
rubežiavuos, nes aš pri Mėižių ežero eso gėmus ir išaugus.<br />
— O kaip Jūsų mergautinė pavardie?<br />
— Kriaučiūnaitė. Mona tieviškė, va če Purvienaa, če mon tieviškė. O Pačerinskienės žemė va<br />
taap eje aplink mon tieviškę. Šitaa kap ej tas vėiškelis, va če tėj krūmaa, če tuoliau ežers, va če<br />
bov Pačerinskienė. Pakelie yr lėipaa dar kor bov Pačerinskienės, kor pypką rūkė. Tėn, kur bovo<br />
tuoks kelėlis su egliem išdėigts, va tėn bovo Gumuleckio dvars. Če jau pasisokont į tų Mėižių<br />
vėiškelį. Seni jau, tėn i tuos eglelės i senos. Bet ans, tas kels išeeje jau ne į če tų vėiškelį, be tėn į<br />
tų, kur tas Mėižių vėiškelis. No, tai tėn bovo Gumuleckio dvars. O paskou, va į tų galą, če dabaa<br />
nu mūsų, skaituos. Mon tai bov ontras gals. Če bov, tam Pačerinskiou daktarou priklausė. No<br />
dabaa, nu, kor seniau tas namėlis bov, kor sudegė.<br />
327
Apie Latvelių kapines Palnosų kaime<br />
— Aš du nabaštėkus žinau. Vėins bov — pas mono tievus karšinuos tuoks Pricis Sakalauskis.<br />
Tuoks iš tetės kažkuoks, no tuolėms giminaitis. No i tas y tėn palaiduots. Bet aš buvau daa<br />
kuokių devynių ar aštounių metų tuokia dar. Ir yra tuo Aduomo Sakalauskė mama. Ir anuo tetis<br />
tėn tėkriausee y, kor bov tas Aduomėlis, paskom Mylė ir Ancė kor bov, tad tėj irgi iš mon tetės,<br />
tuolimi gėmėnės.<br />
— A tai viekšniškis Adomėlis tas?<br />
— Ne ne ne, Palnuosūs kur bov. Ons mėrė, tuokiuos Švažienės muotėnos metėnės bov, i tuos<br />
metinies bov i, sak, va kap ej iš kambare į pryminę, išvėrt par slėnkstį. Mon krėkšt tievs ons<br />
bovo. Mūsa... kol bov tėn va kor sakau Rimonaitis kur gyveno, seniau bov tuokia Garalienė,<br />
paskou ana mėrė, bovo anuos duktie, i ta anuos duktie pardevė tam Rimonaičiou. Tai ta<br />
Garalienė prižiūriejo tus mūs kapus. No, tus senučius tai kų aš atsiminsu, ka aš negėmusi buvau<br />
kada anėj mėrė. Nes tetis mono pri pamuotės augo, o kor ta pamuotė palaiduota, aš iš vėso net<br />
nežinau. O tas senuolis, tai lygee per savaitę, ons tik savaitę, ons septintuo rugpjūčio mėrė,<br />
skaituos, vuo aš keturiuoliktuo gimiau, tai kų galiu tų tų kapavėitę atsimint. Nu vuo dabar va tuo<br />
Sakalauskio, tuo Aduomelio mamą ka laiduojuom, tai mon tetis jau mėrės bov, bovau kuokių<br />
septyniuolėkos metų, kad aš pati jau arklį vadžiau, su arklees važiavuom. Nu va, vuo putuo<br />
daugiau aš nesu ne buvusi.<br />
Dargis Pranas. Atsiminimai / Palnosų bibliotekoje Broniaus Kerio pokalbis su Pranu Dargiu.<br />
— 2004. — Liep. 22. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Tėvas Jūsų buvo seniūnu [Palnosų kaimo], a ne? Pavardie tuokia pat, a ne, o vardas kaip?<br />
— Dargis Dominykas.<br />
— A kada gimęs?<br />
— 1897 metais.<br />
— A Jūs pats kada gimęs?<br />
— 1927.<br />
— Čia gimėt?<br />
— Jo. Iki keturdešimt ketvirtų metų čia i gyvenuom.<br />
— A tievs kur gimęs buvo?<br />
— Maigų kaime. Nu, apsiženijo, atėjo čia, į Milieškų ūkį. Ta pati mūsų bazė yra Milieškų <strong>ūkis</strong><br />
vadinamasis [seniau Sonteklių dvaro žemėje, dabar Palnosų kaimo šiauriniame krašte]. Turbūt<br />
1920—1921 metais apsiženijo, nu i čia pradėjo ūkininkaut. Atėjęs naujokas į ūkį, lygtai, taip<br />
sakant, revoliucijų daryti nieks neleidžia. Tu esi atėjęs ir turi pasiklausyt, kaip reikia gyvent,<br />
tvarkytis. Nu, bet tėvuks tokią nuojautą turėjo tame... Žemė kada buvo grąžinta iš rėžių, grąžinta<br />
prie vienkiemių, sumuota viskas jau, ir tada pradėjo keltis iš kaimynystės Vitų <strong>ūkis</strong>, Daujotų<br />
<strong>ūkis</strong>... Jo, šitie du ir Margiai — trys. Tie trys ūkiai, reiškia, valdžia pamokėjo ir mūsų tėvukas<br />
gavo pamokėti už išsikeldinimą. Ta žemė prie mūsų vienkiemio buvo palikta aplinkui perimetru,<br />
kiek priklausė, o tuos naujuosius iškėlė į šią pusę gelžkelio jau, ir davė jiems papildomai dar po<br />
tris — keturius hektarus valdiškos dvaro žemės. Už tai, kad jie sutiko išsikeldinti iš ten. Nu ir<br />
tėvukas dar pamokėjo kažkiek.<br />
Atėjo laikotarpis, kada tėvuks pradėjo įsigilint į tą visą ūkio veiklą, ir nutarė, kad reikia tą<br />
žemę suskirstyti į trilaukę sistemą, ir pradėti tvarkyti dirvas. O dirvų tvarkymą pradėjo nuo<br />
kasimo. Tiesiog, pats įsijungė ir samdė, lindo į skolas, ir suformavo trisdešimties metrų pločio,<br />
ne daugiau, nu ir atatinkamai ilgį pagal vietos sąlygas. Padarė tokias nuolydžias, griovius<br />
išsikasė. Sugrupavo taip, kad būtų tikrai dirvos atviru drenažu nusausintos. Nu, ir atsitiko taip,<br />
kad va 1927—1928 metais buvo labai lietingas ruduo. Net ir bulves, ir grūdus, viską teko kasti<br />
lentas pasidėjus, jeigu dar norėjo kažkokį derlių nuimt. Nu, ir čia tėvuks, kadangi prieš tai buvo<br />
atlikęs visą šitą sutvarkymą savo ūkio to, tėvukas derlių nusiėmė pagal to laiko gamybą grūdinių<br />
kultūrų nu ir labai puikų derlių. Ir pamatė tie kaimynai, kad investicija į tą ūkį, nusausinimas,<br />
lėmė jo pajamingumą. Kad Dargis susitvarko su savo ūkiu, reik patikėti ir seniūniją. Nu vot, ir<br />
nuo to pradėjo, nuo 1927 metų tėvuks išbuvo 13 metų seniūnu.<br />
— Ar iki jo buvo jau ta seniūnija?<br />
328
— Bijau pasakyt’, bijau pasakyt’, mon atruod, ka tik formavosi, čia dar nebuvo rimtų tokių<br />
administracinių suskirstymų, neteko man girdėt’.<br />
— Mamos kaip pavardė mergautinė buvo...<br />
— Milieškaitė Anastazija, 1894—1978 m. Tėvas miręs 1982. Abudu po 85 metus gyveno.<br />
Milieška mirė prieš ateinant tėvukui į ūkį dirbti. Nu, moterys, keturios dukros ir mama buvo<br />
likusios vienišos, samdydavo vyrus, bet matė, kad toli šitaip nenuvažiuosi — reikia ieškoti<br />
šeimininko. Anastazija, Emilija ir Rožė. Pocienė Rožė. Pocys Stasys kaip tiktai buvo paėmęs tą<br />
Milieškaitę Rozaliją.<br />
— A ten prie Maigų miško Milieškaitės ne giminaitės?<br />
— Taip. Mūsų giminaitės irgi. Giminiaudavomės, atvažiuodavo ir bulvių kast’ padėdavo, ir<br />
mes nuvažiuodavom. Jegu taip atskleisti paslaptį, tėvuks ten kap tik ir slapstiesi. Nuo 1948 metų,<br />
liko neišvežtas ir prisiglaudė ten. Iki 1954 ar 1955 metų. Kada mirė Stalins, buvo skelbta<br />
amnestija, jį reabilitavo.<br />
— Dar apie Milieškų ūkį, tėviškę tą. Buvo sudegęs gyvenamasis namas, reikėjo statybai<br />
medžiagos. Nupirkti buvo nelengva. Dvaras nelabai duodavo. Nu bet buvo praūžusi kažkokia<br />
audra — vėjovartų buvo labai daug. Milieška, pasinaudodamas ta vėjovarta, prisivežė miško ir<br />
pasistatė trobą. Bet šitos Sonteklių dvaro panelės ir ūkvedis padavė Miliešką į teismą, kad išvogė<br />
mišką. Teismas Šiauliuose vyko kelis kartus, kaip mama pasakodavo, važiuodavo į tą teismą ir,<br />
sako, nežinau, ar suareštuos, ar grįšiu, ar ne. Bet, laimei, matyt, Milieška buvo pakankamai<br />
sugebantis ir apsiginti, kad teisme trečią kartą kada buvo byla svarstoma, tas apkaltinimas buvo<br />
atmestas tuo motyvu, kad sužinojo Milieška, jegu dvaro žemėje vėjovartos yra pūvančios ir<br />
nepanaudotos dvaro reikmėms, gali pasinaudoti vietiniai. Milieška liko išteisintas, parvažiavo<br />
patenkintas, kad nugalėjo dvarą. Sonteklių dvaro žemė čia buvo visur. Pagal tą kelią buvo<br />
kumiečių, ūkininkų vienkiemiai tokie, kurie priklausė dvarui.<br />
— O pačiuos Palnosuos, ka mažas buvot, kiek čia buvo tų namų?<br />
— Čia Pundziaus <strong>ūkis</strong> buvo, Babrauskų <strong>ūkis</strong> liko, jau po išsikėlimo, kada Daujotai, Vitas ir<br />
Margiai išsikėlė, reiškia, Babrauskų <strong>ūkis</strong> buvo, Strazdauskai buvo, nu ir kaimynuose buvo<br />
Erlickai, Sakalauskai, šitas Pocius Stasys ir Jankauskai, tie jau toliau trupučiuką. Dar trupučiuką<br />
toliau čia už Babrauskų buvo Raiba, Raibos ūkelis nedidelis buvo ir Laciai buvo tokie. Už<br />
Babrauskų ūkio buvo stambus latvių <strong>ūkis</strong>, gražus <strong>ūkis</strong>.<br />
Praėjus karui į rytus, 1941 metais tėvukas buvo — Dargis Domas — pakviestas dirbt seniūnu<br />
toliau. Padirbėjo nedaug, gal metus, ar kiek, nežinau, ir buvo perduotos pareigos Noreikiui<br />
Pranui.<br />
— A tas Noreikis Pranas iš kur buvo?<br />
— Bijau pasakyt, Vitos žentas, Vito Jono žentas...<br />
— 1927 metais buvo susiformavusi Palnosų seniūnija, kuriai priklausė Palnosų kaimas,<br />
Sonteklių kaimas [šiaurinė dalis], Bugiai, Daubiškiai, Panceržinko dvaras, Daugirdų dvaras,<br />
Padvariai, Padvareliai buvo ir Sonteklių kaimas [pietinė dalis] buvo.<br />
— O Sonteklių ar tas, ar ten dar...<br />
— I tas, i tas buvo. Dvaras buvo [pietuose] ir ten [šiaurėje] Sonteklių kaimas buvo. Ten jau<br />
visiškai arti mūsų tėviškės buvo tie Sontekliai. Žemėtvarkininkai taip pat stebisi, sako, kad yra į<br />
dvi dalis padalinta Sontekliai. Sako, kaip čia tie Palnosai įsirėžę į tą vidurį. Šioj pusėj gelžkelio,<br />
čia Daujotų, Vitų <strong>ūkis</strong>, Margio <strong>ūkis</strong>, Stasiuliai, kurie buvo pri pat gelžkelio, Palnosų kaime gyven<br />
anie. I paskiau Noreikis Pranas, kur buvo pasistatęs ant Vito žemės, kur Urbonai gyveno. Vitos<br />
žentas buvo Noreikis Pranas.<br />
— O Vita kur buvo?<br />
— Anėj... ir mokykla buvo jų bazėje. Tai čia, kur dabar yra technikos kiemas, va čia arčiau<br />
trupučiuką į tą plentą, tas pirmasis <strong>ūkis</strong> Vitos buvo. Vita Stasys buvo ir Vita Jonas buvo. Du ar<br />
trys vaikai buvo. Ten mokykla buvo. Mechaninės dirbtuvės kur yra, ten yra Daujotų <strong>ūkis</strong> buvęs.<br />
Trupučiuką į rytų pusę nuo Vitos buvo Margiai. Nu, čia buvo trys dukros, patys Margiai yra<br />
mirę. Paskiau toliau dar, Daubiškių kaime tokia stambi šeima buvo — Gargasas Juozas. Jų buvo<br />
penki ar šeši vaikai. Juos taip pat buvo išvežę.<br />
— Nu Babrauskai kaimynai buvo šalia, buvo Strazdauskai, Pocis, Jakavičiai, Švažai, Erlickas,<br />
Končius. Pocius Antanas buvo prie Jankauskų jau toliau į aną pusę trupučiuką. Žilakauskai buvo<br />
329
tokie, Sabaliauskai buvo trupučiuką toliau. Stončiai buvo, Šiultė Pranas. Paskiau, kada apsiženijo<br />
Daujotaitė, Stasiulis Povilas buvo pri pat kelio, jo tas ūkelis buvo, kalvę turėjo, kalviu dirbo<br />
žmogus, o jo brolis buvo kaip tiktai baigęs kariuomenę Lietuvos metais, apsiženijo su Švažaite<br />
Stase ir ten trupučiuką į Viekšnių geležinkelio stoties pusę buvo jų ūkelis, buvo skirta iš to Švažo<br />
Stasiaus, skirta žemės sklypas pagal gelžkelį, ir ten jie buvo įsikūrę. Beržanskiai buvo irgi, mūsų<br />
žemės nesirubežiojo, bet ėjo gelžkelis. Šiultė Pranas už Jakavičiaus buvo miško gale.<br />
Padvarių — nu Jasučiai, Virbauskai, Mačiai buvo, Perminai buvo, Augustas Mažeikiuose.<br />
Grigai Sonteklių kaime buvo. Grigas ir Poderiai. Trys stribai buvo ir Poderiai buvo, trys dar buvo<br />
— Kievišas buvo. Toliau į Bugių pusę buvo šitas Molis, Pranas, rodos, pri pat kelio buvo ūkelis<br />
nedidelis, paskiau Survilų <strong>ūkis</strong> buvo toliau trupučiuką pavažiavus, nu, Daugirdų dvaras buvo. Ir<br />
dar buvo Apulskiai tokie, kurie už miško, už Daugirdų dvaro, reikėjo miško keliuku... priklausė<br />
seniūnijai... Apulskiai, vienas ir antras — Juozas ir, ar Apolinaras buvo antrasis, du ūkiai buvo,<br />
du broliai. Ir jie buvo dar išvežti. Dar pamenu, tėvuks seniūnu, nuo mūsų iki tų Apulskiu turbūt<br />
kokie tikrai 5 kilometrai mažiausiai. Tėvuks užsodino ant kumelės — jok, ir turi atrast, ir vėskas.<br />
Nu, aš vaikas, joju joju per tą mišką... Tupikų buvo <strong>ūkis</strong>, jau kur prasideda tas miškas, Tupika čia<br />
buvo tas Seimo narys, Pranas, tai atjojau iki to Tupiko, pradėjau joti miško keliuku, nematyti nei<br />
to išėjimo į šviesą kokio nors, kad jau miškas baigiasi... Apsisukau, grįžtu atgal, atjojau iki<br />
Tupikos, į tą palaukę. Nu, žinau, ka tetė nedovenuos, jagu nenunešiu puopierių, vėl’ apsisukau,<br />
vėl’ ryžtuosi joti toliau, kaip bus — taip, sakau, vistiek. Miško keliuks, arklys išnešė. Jojau jojau<br />
— pamačiau palaukę. Pamačiau ir tą ūkį, nu ir atradau tuos Opulskius, atideviau tus puopierius ir<br />
su džiaugsmu parjojau... Žinau, kad „Opulskis” rašėsi.<br />
— Peiliškiai įėjo į tą seniūniją. Daubiškiai įėjo. O Dainoriai buvo toks kaimas?<br />
— Buvo buvo... Majauskai buvo, atrodo, kad jie dar Dainoriuse buvo...<br />
— Kame tas Bertulio <strong>ūkis</strong> buvo?<br />
— Jis latvių kilmės žmogus, pasistatęs gražų buvo gyvenamąjį namą puikų, vieną kitą ir kitą<br />
statinį turėjo. Pasiturintis ūkininkas, neeilinis. Nu tai Daubiškiuose, Daubiškių kaime. Ir ten buvo<br />
Dainiaus <strong>ūkis</strong> didžiulis, kaimynystėj buvo Bertulio <strong>ūkis</strong>. Prie gelžkelio, kur buvo sustojimas,<br />
gelžkelio stotelė buvo tokia, ta ten buvo irgi stambus ūkininkas. Tai jis irgi Daubiškių kaime<br />
skaitės. Ružė, Ligeikienė... du Ružių ūkiai buvo, Dainiaus buvo. Pukinskai kažkur buvo dar...<br />
— Iki karo, kas turėjo dampį, kas kuldavo pas jumis?<br />
— Jau buvo kuliamosios mašinos. Būdavo „blakstono” varikliu varoma šita kulamuoji, o kam<br />
priklausė... Atvažiuodavo iš kitų kaimų. Tėvelio brolis, kuris buvo tėviškę užvaldęs Maigų kaime<br />
— Dargis Antanas, tai jis buvo pasidaręs kuliamąją mašiną ir važiuodavo kuldamas. Turėjo savo<br />
tą „blakstoninį”. Kelias buvo pasidaręs šitas kuliamąsias. Ir dar Purvėnų kaime buvo Borusai,<br />
irgi taip pat gamindavo šitas kuliamąsias mašinas, turėjo vėjo jėgainę, sukdavo tekinimo stakles<br />
ir tekindavo pagrindinius tuos elementus, kurių reikėdavo gamybai kuliamosios mašinos. No<br />
kontaktuodavo su žydeliais, kad gautų rikalingo metalo arba užsakydavo, ką negalima pagaminti.<br />
Lygtai dar iš Čekų kaimo važiuodavo, Krutinis.<br />
— Gal kas nors turėjo kokią techniką, gal dviratį motorinį turėjo?<br />
— Jungai atvažiuodavo, tėvuks draugaudavo su tuo vokiečiu, kuris šitą Sonteklių malūną<br />
turėjo. Sonteklių. Čia užtvanka buvo, ir buvo turbina, ir maldavo, ir petliavuodavo. Nu ta tas<br />
Junga atvažiuodavo i pas mus į tėviškę, no ir aš kaip mažas visumet paprašydavau ka pavėžėtų.<br />
Žinau, ka būn toksai keturtaktis, gražus, NSU motociklas. Nu, o žiemos metu atvažiuodavo į<br />
Daugirdų dvarą šitas Sruoga, tai jo mašina atvažiuodavo čia iki mūsų ūkio, i kaip nekeista, <strong>ūkis</strong><br />
buvo aptvertas tvora čia prie pat kelio ir visuomet užpustydavo tiek, kad jis nepravažiuodavo. Tai<br />
tėvuks kinkydavo arklį ir pravažiuoja pro šitą zoną, važiuoja toliau į Bugius.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 28. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Kur Jūsų ta žemė bov, a pripat ežero, a ne pri ežero?<br />
— Ne, pri ežero neprieej, unt šėn, unt Purvienus. Taap kap anoukart ka sakiau, dvaro, tuos<br />
Pačerinskienės, užeej ta žemė. Pačerinskienės baigies, prasidiej Gumuleckio.<br />
— Ka tos liepos aug visai ant tuo kelio, trylika liepų — suskaičiavau.<br />
— Senos?<br />
330
— Jo, senos, aukštos. Anuos aug ant tuo kelio, kur jau į Palnuosus važiout, Meižių kelio.<br />
— Nu tai va, Pačerinskienės sodyba tėn bovo. Tėn, tėn, Pačerinskienės sodyba bovo.<br />
Važioujint tou pčiu keliu, unt Vėikšnių dar... Mes seniau tou keliu važioudavuom. I paskou pruo<br />
Gumuleckio kumetyną sukdavuomies va į tų kėlį, kur če ateidavo — pro Kriaučiūnienę kur eej,<br />
kur dabar tų parvažą kap išnaikėno visai. Če bov Gumuleckio. Vuo dabaa, ka Jūs tėn suskaitiet<br />
tas liepas, tai va, nu tuo šitaa kelio, va kur tas bov pasisukėms ont Vėikšnių, nu tai če dar bov į<br />
Gumuleckio sodybą egleles suodintas, tai tuos irgi senos.<br />
Tetis nečiesu mėrė ir aš nu keturiuolėkos metų, pinkiuolėktus ėjau, ka būč’ buvusi nuors<br />
dvidešimt. Tetis turiėj dvidešimšėšis hektarus žemės, tris arklius, šėšis karves laikiem, po dvi<br />
veislines kiaules laikydavuom. Mo nebovo kor tarnaut’. Kriaučiūns Janis. Dėltuo, ka gryni latvee<br />
mes esam. Dėl tuos pavardies viel būs kėtaap. Sako, puonaa negeri bov. Bovo mon tetės jau<br />
snuolis turbūt. I bov do sūnaa. Jagu kam bov vėins sūnus, tam nejiemė į kariuomenę. Tai tas bov<br />
jau tas didysis kars, kuriuo aš nemačiau. Če dabaa ontrųjį karą aš mačiau. No ir... i bova... tėn<br />
dvari tuoki panelė, no mergė, kap sako, Kriaučiūnaitė. O mūsų senuoji pavardie bovo Čanka.<br />
I tas puons pajiemė vėiną sūnų perrašė unt tuo Kriaučiūnaitės, i taap mums prikėb ta Kriaučiūno<br />
pavardie. No, i tada ne vėinam, ne ontram nereikiej į kariuomenę eiti.<br />
No, anėj trys bruolee bov i Daukšienė bov sesou — Kriaučiūnaatė Paliuonė, Vacluovo Daukšo<br />
žmuona. Jug dabaa če y do oužoliokaa i didelis akmou, kor anėj bov psistatėj. Tai anėj tarnavo<br />
pas Radavičienę, va i ta Paliuonė Kriaučiūnaatė i tas Daukšas. Tėn i susipažėno.<br />
— Ka ta pypkę rūkydavo [Pačerinskienė], tai ana Marija bovo, ane? Vuo anuos vyrs bov<br />
geležinkelietis?<br />
— Gal seniau bovo, bet anų mėški mėdis užmošo. Ir anaa tuoks lėkėms — ir anuos sūnų irgi<br />
taap pat užmošo. Ir anuos martie bov tuo Ašvienų Pačerinskio duktie Halina. Bet anuos<br />
nesugveno, ana če atvažioudavo, bet ta Halina daugiau bov pas tievą, negu čia pas tuo oušvienę.<br />
Ta vėina pati bovo. Kuol stipresnė bov, nu anaa tėn bov vaikee, merges, tėn stuoviedavo<br />
dešimtimis metų. Ka aš išaugau, bov tuoksaa Ontė Vėlavičius, va bov Duomė Rimkus, va če tų<br />
Rimkų giminaitis, kor če bov. I bova Juozas Paplauskis, ir anėj metų metaas bov.<br />
— Pas tą Pančerinskienę?<br />
— Ja, pas tuo puonią. Nu ir būdavo tarnaitės dvė. Vėina skaities laukėnė, ontra, kaap jau,<br />
numėnė. Ta valgyt vėrdavo, tėn — gyvuolius šerdavo. Mėlžt’ mėlžo abėdvės, nes dėdelės bondos<br />
bov, šiemargės karvės, kėik žinau, vėsos bov, matydavau. Nu va, arklius šierė — bov atskėrs<br />
kumiečius, kas šerdavo arklius, prižiūriedavo. Bovo vinioulėka arklių, pėnkės puoras i vėins kur<br />
puonia važiavo. Juokio traktoriaus, juokiuos tėchnikos. Pusontro šimto ektarų žemės ir apdėrbo.<br />
Mūso bov dvidešimtšėši. I dėvyni araa dar. Tėn tuoliau nu mūso, tėn bov tuokia Marjuonėškė —<br />
anuos kumetyns. Do kumetynaa bovo. Tėn bovo už miškelio ontruo pusie tuoke mūrėnė, vuo če<br />
bov medėnė. No i če tuo medinie daugiausee trys kumiečee būdavo, vuo tuo mūrinie — do. No i<br />
tėj kumiečee eje irgi skaities kuožn dėin pas anuo. Nuryto nueidavo i vakarą grįždavo į savo<br />
šeimą. O tuos muotrėškos anų jau, šimtą dėinų turiejo išeit’. No ir anėj gaudavo tėn daržams<br />
žemės, karvės anų, munruods, ka ganies kartu su dvaro karviem. Ordinarijas gaudavo, grudų. Tėj<br />
kumiečee vėsi partekėj gyveno. I kiaules nusišerdavo, lašinee plaštakinee būdavo. I patys<br />
pavalgėj. Mon tetis važioudavo i malūną petliavuot’. I tėms kumiečiams nuveždavo.<br />
— Į kuokį malūną?<br />
— Į Vėikšnių ir į Gudų, kap kada. Dvijuos vėituos. Sakė, ka Gudūs lygtai geriau, o kartaas<br />
būdavo tėn dėdelės eilės, kap tėn, negaliedavo, tai Vėikšniūs dėrbdavo. O malt’ i kroupus dėrbt<br />
tai Vėikšnių malūne dėrba.<br />
— Vuo dėlkuo ana tą pypkę rūkė?<br />
— Gal iš tuo pergyvenimo.<br />
— Bet rūkė ana tikrai?<br />
— Rūkė, i mon vyrą išmuokė rūkyt. Nes, sakau, kad va anaa tų vyrą užmošo mėdis, i sūnų.<br />
Tam miškelie, tėn nu mūsų tarp anų bov tas mėšks tuoks, nu kelio ein į rytus. Anuo išvežė ne<br />
tada, ka če vėsus vežė, bet keturdešimpėrmaas metaas, jau tų pėrmūjį kartą ka bov roskee parejėj.<br />
Išvežė su kažkuoke lėngvuoje mašinele. Mes savo kėimi aiškee matiem tų dvarą, jug tėn, kas tėn<br />
bov — septyni šimtaa mėtrų. No ir... i tėktaa paskou vakų jau mūsų nieks nebleido. Ana bov, nu<br />
dar jau seniau, kaap iš nuobodomo, radiją įsivedusi. Nu vuo tėn tuokėi kap užsakuovaa<br />
331
važiniejuos. Bet tėn ta lėmpinė bov tada, ne elektros, niek nebov. Nu ir tada mes vakaraas<br />
nueidavuom tėn klausyties tuos radėjes. Bet aš, tuoks tas vabals, toukart ne bu, ne be nesupratau,<br />
mon bum bum i vėskas ta radėja. Pas tuo puonę bov.<br />
I kada mes anaa darydavuom... ana cigarietus tus ne pėrkdavo, bet pėrkdavo atskėrą tabuoką, i<br />
paskou tus gilzes. I turiėjo tuokį, no, tuokį sulenkamą tuokį metalinį tuokį, kap ons... Tėn tų<br />
pridiedavo su tabuoka, užlenkee i užmauni tų jau tų tuštį, tų cigarietą ir išspaudi į vėdų.<br />
Paskou an bov tuok’ panelę prisiviliuojusi. Mažeikytė Galina, kaap an bovo... Bovo tuoks<br />
Henriks puonaatis pas anuo, bet tas puonaatis neėlgaa pabovo, nesugyveno. Vuo taa panelee ana<br />
nurašė posė torto. Tam Paplauskiou, tam savo vyriausem darbininkou, ir... Nu bov sunegalavusi<br />
anaa sveikata, guliej Mažėikiūs liguoninie. Nu tas bov prieš keturdešimtus metus dar, ka mon<br />
tetis da bovo gyvs, ons keturdešimtrečiaas metaas y mėrės. Nu ir tad parašė anėms, da parvaževis<br />
tetis bov kap liudininks tėn. Če aplinkou nie tuokio žmuogaus, kap mon tetis bov, nebov baigis<br />
juokiuos mokyklos. A do metus į pėrmą klasę ejis, bet ons rašė tėstamėntus, ons muokiejo<br />
vėsuokius darbus, auksinių ronkų i galvuos, bet va gaisras ka bov, i pėnkdešimtdvijų metų mėrė.<br />
Daržinie, bov lėnaa mėnami, i daa tas pats susieds, tas Paplauskis mynė. Ir tuoks bovo, kad rado<br />
kelias driegnas saujas i uždiejo unt pečiaus išdžiuovint. Ir akurat tas Rimonaitis daa bovo,<br />
nebžinau dabaa daugiau gyvų žmonių, kas bovo. I tetis nusapnavo tų naktį. Reikiej grūdus<br />
išvežt’. Nu, kaap mes buvuom, dvidešimšėši ektaraa žemės, kaap jau didžiūsius šeimininkus<br />
skaitė, nes ten visi kiti, tėn Strazdauskis, tėn kas, kas vinioulėka, kas tryleka turiej. Vuo<br />
Žukauskis, Raginienė bovo tuos Lietuvuos laikų savanuoree bovo. Tėn ar eglelė, ar oužulioks.<br />
Mon traktuoristaa y paskuojėj dar, kad arė dabaa tas dėrvas kor bov, tėj jau bovo iš tuos puoniuos<br />
nuarta, če yr žemės atimta. Vuo tuo Žukauskė, pats y mėrės, vuo ta žmuona, kėik aš žinau,<br />
tebgyveno Ryguo su dukra, o sūnus Mažėikiuos. Su mon bruoliu vėinmetee, tas Bladoks. Ir y<br />
žanuots tuo Degutaate, kor aš seniau sakiau ka Degutis mašinierius kur bov. Seniau anėj<br />
atvažioudavo če. Kažkor če tuos Degutaatės žemės žiūriet. Pas munį palėkdavo mašinelę, bet<br />
dabaa ne pernaa, ne šimet nebov. No, i tas pečius karšts, ir užsidegė. Va lėnaa aukštaa. Če pečius<br />
yr, tujau pat ardaa, skaities, kur sudžiauti lėnaa, tik pradieta mint. Ir užsidegė. Nu bovo kuovo<br />
devyniuolekta, Jūzapo dėina. Nu i vėskas, i doubuo pradiejo degt’. O ont tuos doubos vėršou<br />
bovo sieklėnee duobėlaa mūsų. I tetis nuoriejo tus duobėlus numest’. Nu, galvuojo, ka užgesys tų<br />
daržėnę. Ir, tų šėtaa, ka palėp aukštaa, tėn dūmaa sujiedė plaučius anam. Ir aš žiūriu, ka tas tetis<br />
atsiklaupis, tėn vyraa neš tuom kuoptuom i pėl undenį, sakau, ka tetis nebejam tuos...Tai va,<br />
tuoks Šliaudaris Antans bov, tėn tuoliau tuoks, kalviu bov, ons tetei dėrbdavo, nebeasimenu,<br />
ruoduos a Pargauskis, kas tėn dvėjou nujiemė tuom kuoptuom jau anų leisgyvį. Ir ka parnešė į<br />
truobą, pradieje dėrbt’ tų dirbtinį kvėpavėmą, atgaivėno. I tas Žiolpa daa kaimyns, irgi už tų tėn<br />
daa lėipų biški pažiavus, bovo Žiolpos <strong>ūkis</strong>. Dabar, kėik aš žinau, Permėns Petras valdė, bet aš<br />
nežinau dabaa ons betvarko, a ons į miest parej gyventi. Bov tuoks Jankauskis daktars, tuo<br />
pačiuo, kor dabaa y ta liguonėnė, pasakė ka „tie vaikai liks be tėvo”. Kad plauče bov į potas<br />
pavertėj. No i tėik i bebov, dvidešimpenktuo i numėrė. Ir ons nebeturiej garso, kad kalbiej —<br />
šnibžduom kalbiej. Dvidešimketvėrtuo palėko pėnkdešimtdvijų metų, dvidešimpėnktuo mėrė. Va<br />
i palėkuom keturi vakaa, aš vyriause, vuo mažuoji sesou y dėvynees metaas už muni jaunesnė.<br />
Ta tetės neatsimen, tik jegu iš nuotraukos, tų nuotraukų irgi mažaa labaa yr anuo. Ir jegu<br />
susapnou kada. Ana gyven če prie Šeduvuos netuolėj.<br />
Paežerie, kor bovo tuokėj kapelee, tėn tuokės vėišnis augo seniau ir už tų zars i prasidiej<br />
Gumuleckio. Gumuleckio žemė, lygtai, kap sakė, akuriat neprieidavo tikslee pri tuo [ežero]... Bet<br />
ka puonaa ka bovo išsidalėjėj, tad prileido tų Gumuleckį irgi pri tuo ežero. Dabar, kėik aš<br />
girdiejau, kad a keturi yr išsidalėjėj. Nu bet va, Gumuleckio gal būt vakaa. O tuos Pypkuorienės<br />
tai nebie vakų.<br />
Kada mes auguom, tai bov du bruolee [Gumuleckee]. Vėins bov Rauduonbarzdis vadėnams,<br />
no anėj kap roskee tuokėj, vuo ontras bov muokytuos. Dar mono bruolį muokėno Purvienūsi. Pas<br />
Botkų bov muokykla, kažikap, a vėin žėim. Vakščiuodavo ons tėn. Gumuleckee. Kad vėins,<br />
lygtai kap roskio bovo, a ne Saša. No, i tam vėinam bova do vakaa, ontram, tėn tam<br />
muokytuojou, bov trys — dvė mergelės i sūnus. Ta vėin mergelė skambindavo per televizuorių<br />
dar, muzikė tuoki bov ir ana dėdelee, vėsa širdim nuoriejo muni išmuokint. Anėj atvažioudavo,<br />
pas mumis bovo didžiausis vėišnių suods, puo šimtaas litrų ougų surinkdavuom. Tai tėj<br />
332
Gumuleckee, kap če vasaruodavo, taap anėj če negyveno, no ir atvažioudavo, i da Irena — Irina,<br />
kaap ta vardu bovo ta didesniuoji. Vuo tuos mažesniuosis aš... net neatsimenu.<br />
— Tą Iriną, tą atsimenat, a ne?<br />
— Ja, ta kor bov... Ir ana ej tap kap raiša biški, tap kažkaap koujos anaa bov. Myliejo katėną, i<br />
guliej, katėns sudraskė. Iš tuo bov užsiruožijusios tuos kuojos, i bov tuokios susuktos. Bet ana<br />
va, ne kartą girdiejau, kap jau atsirado elektra, kap televizuorių nusipėrkuom, tai girdiedavau,<br />
kad skambėn Irina Gumuleckaitė. Ir ta Irina, tėik monėj, kap anėj važioudavo nomėi su tuom<br />
suskintuom vėišniem, ir ana veždavuos muni — muokėno skombint’. Bet, nu per vasarą kėik<br />
anėj tėn pabūdavo, anėj išvažioudavo ir ačiū Dievou ka tik išvažiavo.<br />
„Balandelis” — bovo pravardie. Nuvažiou į Spruogėškę, tai mes, kaap jau begaliejuom,<br />
liekiem į Vėikšnius, omžinatilsi, šimet numėrė Tumkevičienė, pas Amylelę vaistų. Vu tai ons, tai:<br />
„Balandeli, negalima, tokių neduodama...” O nueiseem pas Amylelę, i gaudavuom.<br />
— Kėik tėn tų Pančerinskių iš vėso bov?<br />
— Nu tai daktars Pačerinskis ir Ašvienų Pačerinskis. Če bov Pačerinskio, vuo če tujau pat<br />
Daugėrds bovo. Tas Ašvienų, kor bovo pri tuo Daugėrdo, tas biednaa gyveno. Aš nežinau, kor<br />
anuo ta žmuona kada bov. Kad anam bovo dvė dukterys bovoses, bet ta vėina če mažaa<br />
egzistavo, tiktaa tuos Pačerinskienės ta martie, ta Halina. Nes ans no tuokį pėino surinkėmo<br />
punktą turiejo. Ir tetis veždavo tėn pėiną nuryt, kartaas ir aš nuvažioudavau kartu tėn pasižvalgyt,<br />
tai pavasarį, dar žuolies nebūdavo, prikėrs eglišakių kėimi i paleis gyvuolius ganytėis. Taap kad<br />
skrumnus tuoks puons bov.<br />
— Nu api tų daktarą kų nuors ar atsimenat, Edvars, a ne, bov?<br />
— Kad ons jau bov susidiejis su ta Lignickaate, apsiženėjis, ar ons... Kad vuo tuoki, no<br />
negraži kalba ej, kad ans pasiimdavo tuo tuoki kap tarnaitę, išsiveždavo: „Maryte, tai čia mūsų<br />
laukai, miškai ir ežerai. Maryte, būk mano žmona”. Tuoki vėsi tėn aplinkinee apie tų daktarą<br />
šnekiej. Va aš anų mačiau maža, nes kėto daktaro nikor nebov. Paskou jug ons turiejo Vėikšniūs<br />
dar namą didelį. [...].<br />
— Čia stuotie yr buvusi mokykla?<br />
— Smetuono laikaas, nes aš laikiau egzaminus iš ketvirtuos klasės. Mes Purvienūs<br />
muokinuomies, i bova če stuoties... Va kor bovo Bakanienė, ta Vuozgirdaatė buvusiuoji, kur<br />
kriautuvie dėrbo, ta bovo, paskou bovo tuokia Perminaatė Elvyra viel, tas Permėns pri gelžkelio<br />
dėrbo. Anuos bovo jau Rekečiūs. Ir daa bovo iš Maigų atvežti keli vaikaa, i Maigų muokytuoja<br />
bovo. No, vuo tai tėn taas laikaas — ta trisdešimdėvintaas metaas, kap tas bov.<br />
— Tame raudoname name?<br />
— Ja, nu gatvės tuo pusie, tuo klasie mes rašiem. I tų lietuvių kalbuos diktantą, i matematiką<br />
če rašie... dėrbuom.<br />
— Kas mokytojaa bov, a vyrs bovo kuoks?<br />
— Bova. Bovo vėina jauna panelė, ta iš Maigų a nebovo ta.<br />
— Kėik tėn tų vaikų būdavo?<br />
— Pu septynis. Mes irgi septyni buvom.<br />
— A kiek klasių?<br />
— Nu keturis būdavo. Pėrmuo būdavo daugiau, paskou untruo, trečiuo... Jau atein ketvėrtuoją<br />
— jau pėimenys, i nubyriedavo, reikiedavo eit douną užsidėrbt. Nu kad aš tik egzaminus laikiau<br />
kelis dėinas, tėik težinau. Mūsų bova muokykla Purvienūs, bet dabaa y nugriauta, pas tuokį<br />
Botkų. Tas Botkus turiej turiej tuoki seną truobelę i paskou staties nauji. Nebov kėtor muokyklas,<br />
no valdžia tėn so anou susitarė, i tad vėinam gali bov ta klasė, vuo ontrami gali bov kambrėlis i<br />
vėrtuvė — muokytuoja gyveno. I dar, pernaa, kėik žinau, ta muokytuoja Kaune dabaa gyven, kur<br />
tėn Purvienūs. Ana bova Samuilytė ir apsiženėj Steponavičių. Purvienų muokytuos bovo<br />
Baltrušaitis. O čia stuotie bov irgi vyrėšks. Mūsų tai bajoras Baltrušaitis, kėik aš žinau. Nes ons<br />
tedėrbo nu Kaliedų. Kuol aš ejau į muokyklą, mon tetis vės laik bov tievų kumiteto pirmininku.<br />
No, vėiną išleist, kėtą priimt reikiej, vėsus tėn tus aktus rašyt ir ons vėsą laiką munį kartu vedies,<br />
nes aš buvau tetis duktie. Nelaiku palėkau... nebūčiau siediejus če. Turiejuom gerus užmuojus.<br />
Šešis klases reikiejo baigt, i keturis metus muokytuojų seminariją. I mono palinkėms bovo būt<br />
muokytuoja, nes aš ketvėrtą klasę baigiau vėinaas pėnketaas. I paskou pėnktą klasę ejau jau<br />
Vėikšniūse, tuo be priestato dar. Ir tada, tas jau bov ruskis. Ka reikiej rusų kalbą muokytėis, tai ta<br />
333
mon bov tik trejets. I tada tuo pabaigus, tada mes ejuom abėdvė su sesere, omžinatilsi, jau kor<br />
mėrusi, metaas bov jaunesnė, i ta sesou nelabaa geraa muokėnuos. I ton tetis sakė, kas nuor<br />
muokintėis, tas tegul ein į muokyklą, vuo ta tegol paded mamaa darboutėis. I tada aš ejau į ontrą<br />
klasę, kap seniau bov aštounis klasis, netaap bov, šeši skyree. Ta šėtaa Žilinskaatė Aldona, no tuo<br />
Liniauskio žmuona, kor mėrės yr, tas jaunasis, kor bovo chirurgs, no ir ana pati dėrba no seselė<br />
pri gimdymo, akušerė, Purvienūs anų tas <strong>ūkis</strong>, Žilinskio, da tebier, no ir, va, ėjuom kartu į<br />
Vėikšnius. Paskou dabaa daa y tuoke muokytuoja buvusi Žiolpaatė — Končienė Emilija, mon<br />
klasiuokė irgi buvusi. Bet tas bovo a keturdešimtrečiaas metaas ir bovo mums ta, kur sakiau,<br />
gyvenimo tragėdija, numėrė tetis, aš pati susėrgau, nes aš va tam lediniam undenie iki posės<br />
blauzdų stuoviejau, su kibiru į kibirą siemiau undenį kuol gaisrinės atvažiavo. Ir tada aš buvau<br />
susėrgusi tap. Bovo Vasaris pavarde tuoks auklietuos pavarde, ka ons atvažiavo pažiūriet’, tai<br />
sako, no iš gestų dar galietų sakyt, kad ta, bet iš veido, sako, tavis nebegal atpažint’. Aš vėsa<br />
buvau skaudulees išmesta vėsuokees. Jankauskis daktars tuoks Vėikšnių gydė. Paskou daa į<br />
Mažėikius bov pas tuokį Šalkauskį nuvežėj. Jau tada tetės nebebovo. Mama vėina bovo. Da<br />
žinau ka pas tų Šalkauskį nuoriejau ka mama kartu eitų į tų kambarį, tas sako, no a pri berniukų<br />
kad nuoriesi eit, irgi mamą vesies? Sakau, taip, daktare, vesiuos. Tuoks mono gyvenėms bovo.<br />
Palėkau i palėkau, i nikuokių muokslų nebepasiekiau, vuo i dvidešimtsvėinų metų ištekiejau. Už<br />
Eselino.<br />
— Į čia atsikraustiet?<br />
— Če, nes anam bova irgi, ons bovo senbernis ir, nu, skaituos, su mama gyveno. O čia<br />
šeimininkavo anuo bruolis su žmuona. Tas nams. Už munį dėšim metų senėsnis. Aštuniuolėktaas<br />
statyts. Omžinatilsi Lėvits rašė tų išvežėmo aktą. Parašė — vėinaa posė namo. Vėinam bruoliou<br />
ir ontram tam, vėins su žmuona, vuo tas mono vyrs su mama. Tėj palėko, no i taa mamaa vėskų,<br />
kas lėko, tas i mono vyrou palėko. Nu anus išvežė, nu alijuošius žydiejo tami laiki. Ir labaa ta<br />
mama pasiliguoje iš tuo pergyvenėmo, no vo mes buvuom senee pažįstami, pryšu pryšaas, ar į<br />
laiduotuves, a kor, nu vėsor, bažnyčiuo susitikdavuom, visi kap rėikint. Tėj latvee bovo ir ir mes<br />
taap pat. Juk če tas šėtaa yr Jiesalo <strong>ūkis</strong>, no, mono vyro senelis, iš Lėipuojes če parejis. Važiavo<br />
pru šalį, patėko ta suodyba, nu ir nusipėrko, va keno bovo, kas če pėrma gyveno... Mes če kėimi,<br />
kur y tuoks kalnėlis, če bovo ta senuoji truoba. Ir anuo ka pastatė, tai mono vyrs dėvynių metų<br />
bovo. Sakė, nenuoriejo eit iš tuos senuosis. Baba irgi išvažiavo, ta oušvienė pas dukrą savo<br />
gyvent, nes mums ta šeima sudidiejo. O anėj tėi iš Tučių Žvaigždinaa tuokėj bovo untaa... Nu ta<br />
Žvaigždinienė bov vyro sesou. Anėj vėinodu bov ir anėj turiej cielą namą, anėms nebova nieks<br />
atimta.<br />
— Jūsų vyrs kaip bov, Fricis ar Fricas?<br />
— Fricis.<br />
— I sūnus viens Fricis?<br />
— Didysis. Tas senbernis.<br />
— Nu Pranas lietuviškai būt?<br />
— Ir y Pranas. Pu karo vėsur anam, vėsūs dukumentūs y Pranas. Bet, va, aš toriu pėrmuos<br />
kumunijes anuo pažymiejėma latvėšką, y Fricis. Ir tada va, tas, nu senelis ka parvažiavo če, tai<br />
paskou, nežinau, tam sūnou savo, skaituos, mono jau oušviou, aš mažaa i tų oušvį tepažinau, nes<br />
ons keturdešimtontraas metaas mėrės yr. I tas Ernests, tas bruolis tas keturdešimtpėrmaas<br />
apsiženėj, no jau tas tievs pradiej negalout. No i anėj savo če tik šešiuolėka ektarų... Nu<br />
neužteko, anėj če iš tų ruskynų numuodavuos, pašarou i ganyklaa, nes laikė pu keturis karves, po<br />
tris arklius. No i avys, kas jau bovo seniau būtėns reikals. Iš kuo apsiriedyt, reikiej apsiaut,<br />
pėrštėnes, kuojėnes. Kap tų žėnuoj pėrkt’. Vasarą linėnės — pakulėnės bov, dar mon kažkor unt<br />
truobuos svaidies linėnės kuojėnės. Pašukėnes, kap sakydavo tėn, no kap šukou tus lėnus, su<br />
lėnaas apmet, pašukuom paskou ataud — vasaraa kelnes vyraa nešiuojo. No, kad būtom viesiau,<br />
jug reikiejo vėsas dėrvas su dalgees nupjaut’. Nebov juokių, tų šitaa, pjaunamųjų, nieko. Nu tada<br />
ka gyvenuom, ta baisee pergyvenuom unt tuo ka mainysees kėtaap. Nebov sunkee. Savo darbą<br />
dėrbaa, žėnaa, pradiejee, a tėn daržas raut’, a bolbes kast’, nu i tėn savaitę dirbi tų darbą, tų<br />
padėrbaa — kėtą.<br />
Ta Kresnickienė, must bovo, pėrmaasis vyrs Sidabras, kaap če. Nu kor, neatsymenat, kor<br />
Černauskaaatės gyveno, Olga tuoke, paskou Nina, anuos duktie, nu tuo kryžiaus bov kelėlis i<br />
334
dėrvas, seniau bov daa lėips vėins palėkis. Bovo tuokia sena truoba, paskou anuos už galo<br />
gyveno. Vėinuo pusie tuos truobuos uožkos bov pryrėštos, ontruo pusie luovos — pačios guliejo.<br />
Če dar bovo, nu stuoties lig mūsų trijuos vėituos, pri tuos pušėis, če kur yr, irgi bovis<br />
kažkuoks švėntasis. Nu tukiuo... kap dieželie, prikalts. I paskou Nagio pamiškelie, dabaa jau y<br />
nugriovės, tas viel bovo. Ne kryžius, bet tuoks, nu stolps pastatyts ir irgi dar kažkuoks. Švėntuoji<br />
Barbuora. Nagio miškėlis. Mon vyrs dar atsimen, kor če dabaa Stuoniaus tėi javaa yr, tas vėsas<br />
kamps bovo didžiausios pušys, didžiausis mėšks. No, išpjuovė, sakė, pragierė, pardevė, nebier.<br />
Pėrm vokiečee įsimetė tėn miškūse, Gargaso, Vaitkaus miškelie, už mūsų į Purvienus, į šiaurę,<br />
skaituos, i vėinuo pusie kelio, i kėtuo pusie kelio.<br />
— A tas Gargasas Antans, kur gieduorius bovo?<br />
— Ja, mono susieds, žemė prieje pri mūsų mėško, už anuo tujau pat bovo Ūkanis.<br />
— Žebrauskis...<br />
— Aduoms. No ka vėins malūns bovo če Barkaus, pakelie, kor dabar gyven tas Baguočius, o<br />
kėts y bovis malūns tuoliau, Smilgys tuoks tuoks bovo. Bet ons bov išvežts pas Barkų.<br />
Baguočius jug dabar yr nusipėrkis.<br />
— A čia žyds gyveno?<br />
— Nu če šitaa, kor dabaa tas Valdajevs gyven, jug če grūdus supėrkdavo. Jug če pakeliee bov<br />
trys tuos klietis. Vėin bov pryšaas Liutkaatee mažne, tėn esam par kulkuoza laukus rinkėj<br />
akmenis. Žyds bovo. I trečiuoj bov kor Stancevyčio yr va, kap per gelžkelį pervažiouji, nu ta<br />
truobelė. Nesene anuo nugriuovė. I tėn daa bov tokėi... seni medee tokėi, dabaa dilgielyns bier.<br />
— I visuos tuos trijuos žydaa bov?<br />
— Bovo žydaa i varė konkurėnti. No, kas vežė tus javus pardout’: „Ui, parduok man, aš<br />
duosiu brangiau. Nu nevežk ten, aš duosiu brangiau”. Va, če žydo klietis bov, nes bov, če<br />
supėrkdavo į stuotį, į vaguonus pėldavo i veždavo. Ne vardo, ne pavardies nežinau.<br />
Tėi pirmėjee, Kontenee, Levuons i Ruožė. Tėi pimėjee pradiej če gyvent’. Ka aš parejau, ta<br />
tėi če bov įsikūrėi. I paskou iš če anėi išvažiavo i Mažėikius. Mažėikiūs namelį y pasistatėi, tė tas<br />
Kontėnis eiguliu dėrbo, bet jau y mėrės.<br />
Če bovo trys žydų klietės. Tada su arklees vėskas bovo vežams, jug ne su mašinuom<br />
kuokiuom. Je je, če žydo klietė.<br />
Eselinienė-Kriaučiūnaitė Zelma. Atsiminimai / Broniaus Kerio pokalbis su Zelma<br />
Eseliniene. — 2004. — Liep. 29. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Liauksmino namas dabar Liutkutės, a ne?<br />
— No, jug Liotkaa bov nupėrkėj. Tas Liotkus neilgaa gyveno, greitaa numėrė. Senuoji<br />
Liutkienė tik ilgaa palėka, i ta duktie...<br />
— Žebrauskis Aduoms.<br />
— Bet ans i muzikants bov?<br />
— Ja, ja. Anuo vestuvių dėina. Vuo mon vyrs — driaugs...<br />
— Olga šita, kaip anuos pagal vyrą pavardie?<br />
— Žvaizdinienė, Žvaizdinienės.<br />
— Ir Tučiuos gyveno?<br />
— Ja, Tučiūs, antrūsiūs Tučiūs.<br />
— Bet jau mėrusi dabaa?<br />
— Mėrusi...<br />
— A kelintais metais čia bov tuos laiduotuvės panašiai?<br />
— Če dar Smetuono laikaas.<br />
— A kuokia če bažnyčia yr?<br />
— Vėikšnių, Vėikšnių.<br />
— Če yr šitas...<br />
— Daukšas. Tuo vėina netasiminiau, tuo nešiejo kor bovo.Tuo vat nežinau, tuoks jauns. Če<br />
Koudys, i če mon vyrs Eselinas Fricis. Pu kara, vuo dar kas, kur bov tas Burba, daktars tas, nu tai<br />
ons... anėi tėn driaugavo, no, žinaa tėn, lašinių, kuo ans tėn nunešė, padarė dukumentus, kad ons<br />
y nesveiks — į kariuomenę nejiemė...<br />
— Aduomo vestovės, šitaa Aduoms.<br />
335
— Pats negruodavo če?<br />
— Če jau ne, če, aš tikslee nežinau, če a nier tiktaa Pukščee, tėj muzikontaa. Ka če tuokėj<br />
augėj...<br />
— Prie malūno... Če vyrs Jūsų kažkur stuov, a ne?<br />
— Šitaa.<br />
— Ta dabar ans yra antras iš kairės.<br />
— No. O če vyro bruolis tas, Ernestas.<br />
— Aha, tai Ernestas tas, kur aukščiausias stovi prie gelžėnio...<br />
— Kaip Jūs apsiženijuot, iki ženatvės kų ons [vyrs] dėrbo?<br />
— Kuliamuoją mašiną bovo pats pasidėrbes...<br />
— Ak ans jau turiej?<br />
— Turiej.<br />
— Panašee nuo kelintų metų ons turiej? Bet jau Smetuons laikais?<br />
— Ja.<br />
— Kada ženijuoties?<br />
— Keturdešimtdėvintaas.<br />
— Tai jau ans tada turiejo?<br />
— No. Ir kada bov kūlėms, o jeigu nebov kūlėms, tad ons turiej tų zeimerį, pjuovė lėntas. No<br />
su tou zeimeriu vėsaap bovo. Išvažioudavo pas žmuonis. Balkee pažvežt’ sunkiau, vuo anų, tų<br />
zeimerį lėngviau nuvežt’. I vėskų išvežė į „Rauduonuojo vieliavą”, i tėn sujiedė viskų. Šėtaa,<br />
zeimerį kad išvežė — akurat mūsų metrikacėjis dėiną. Ka bov vyro bruolis išvežts, če ta baba<br />
serg, nikuokių iškilmių nebov. Buvusiuojuo klebuonijuo tada bov tas vykduomaasis, i nuejuom. I<br />
pareinam, če jau susikriuovėj, vyrou jau bov sakyta, kad išveš, ir dar tas, kor sakiau, Aduoms<br />
Sakalauskis, kartu bov, sak, išvežam, bet parvežt’ kažin a beparvešeem. Taap i bov. Bet anėj<br />
nupėrko Latvijuo tų gatarą, kur pas Čiožę [Čiužą Liudviką] bov, su taas ėlgaas, ne apalees,<br />
pjūklaas. I tada ons jau nebepergyveno, ons tėn dėrbo vėstėik tou gataristu. Nu, meistrasmašinierius.<br />
— I ans ilgaa tėn išdėrbo?<br />
— Nu, ėlgaa, jug ka ons niekor nebov dėrbės valdėškaa, anam kuolūkie reikiej dėrbt’. Daa<br />
vaikiokaa dėrbdavo, jau kap didesni. Nu, pu darba, kad žmuonis nuoriedavo išsipjaut’, i sūnaa<br />
padiedavo, anam didėsnis pelns bov. Aš pati kiaules šieriau kuoki pusontrų metų, nu taap kaap<br />
kėtuos nebovo. Jau do sūnaa bov, paskou aš palėkau su dukra nieščia ir nebešieriau. Ir unt anuo<br />
rašiau, kad anam tuos pėnsėjis šėik tėik būtom — senatvė bov, vuo stažo neturiejo. Tas durpyns<br />
tik vasarą...<br />
— Žebrauskis garo katilą turiej.<br />
— Nu ar anie taip važiniedavo koldami?<br />
— No.<br />
— A tuoli nuvažiuodavo?<br />
— Daugiau kap iš Vėikšnių parapėjis išvažioudavo, tap, kap anėj ka sakydavo. I mums<br />
daugiausee va taap — puonia Pačerinskienee nujiemė kolt’, ir iš anuos vėsumet pas mumis<br />
važiavo. Kėik aš atsimenu. Kad aš sakiau, ka tas Beržunskis Jašis turiej tuo arklėnę mašėną...<br />
— Kur tas Beržunskis Jašis tuo metu gyveno, kuri ta sodyba bovo anuo?<br />
— Nu muokykla kur mūsų bovo [Rekečių], pri gelžkelio... nudegėno ta Milda [mokytojos<br />
Buivydienės duktė]. Jug tėn mon vakaa vėsi keturi ejo į muokyklą. Tik Alduoniou nebebovo...<br />
Jašius bov apsiženėjis su ta Degutaate, kaap ana bov, dabaa netaap senee ana kada če mėrė, a<br />
pernaa. Sakė, sesers duktie, kas tėn, anuo nukaršėno, vakų nebeturiej anėj. Tas bov tuoks<br />
joukdarys...<br />
— A tas Jašius, o kap tas vards tuoks keists?<br />
— A nebovo Juons, ka tas vėins Jūzaps, vėins Kuostis, vuo tų vėsi Jašiu vadėno...<br />
— Ta i tuo kulamuoją mašiną į „Rauduonuoją vieliavą” pajiemė?<br />
— Ja. Ir ons pats matė ka bovo tų vėršų nuardėj, nu ta apače palėkusi, tekėnee, kap priekabą<br />
bovo pasidėrbėj. Dampis, nežinau, kor tų dampį. Nes paskou tuokį laikuotarpį dėrbo su Daukšu,<br />
su motoru. Nes tas Žebrauskis... išsikielė anėj visi į Mažėikius, Vytauto gatvie daugiausee, tėn<br />
336
išsipėrko namus. I dabaa kėik visi mėrėj, tik vėina bie duktie. Poškienė, tai Poškienee tas Poškus<br />
y mėrės.<br />
— Jūsų vyrs biški dėrbo kuolūkie su dampiu?<br />
— Tai tas [dampis] kuolūkio bovo, a iš kuoki žmuogaus atimts. Tėn Radavičienės dvare ėlgaa<br />
anėj dėrbo su Gramu. Grams anam tas padiejies bovo. No, i če ka parvažiavo, irgi Grams bovo,<br />
če Turkauskio tuo suodybuo bovo, če dėrbo anėj irgi. Bet tas ne Žebrauskio. Žebrauskis bovo<br />
pasitraukis, ar ons pardevė, ar kaap ons prarado. Kad su Daukšu, su motoru. Daukšas kažkuokį<br />
motorėlį turiejo.<br />
Knabikas Liudvikas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio pokalbis su Liudviku Knabiku Fermos<br />
kaime. — 2004. — Liep. 30; Rugpj. 1. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Liudvikas Knabikas kalba žemaičiuodamas, kartais gryna žemaičių tarme, bet gana dažnai tus<br />
pačius žodžius taria dvejopai. Kalba pavartodamas ir keletą tikrai senų žemaitiškų žodžių, todėl<br />
čia bandyta tiksliau užrašyti tarimą, kiek tai įmanoma nenaudojant kalbininkų rekomenduojamų,<br />
tačiau skaitytojams nepriimtinų, svetimų ženklų.<br />
— Nu pėimens pri varstuoto.<br />
— Nuo kokių 14—15 metų?<br />
— Nu nu no, aštounių metų bovau pėimou jau. Aš esu gėmės dvėdešimtretees metaas.<br />
— A kaap vards Jūsų?<br />
— Liodvėks. Knabėks... No, ir dabar, i dabar aš pėrmūsius metus išejau tarnaut Smetuono<br />
laiki pas Jiesolą, jegu žėnaa, kor gyveno. Kor apsižanėje su Kriaučiūnaate. Pri tuo tieva tarnavau.<br />
Dabar če y trečia karta jau. Pagalvuok, kėik metų tas y. Jug aš jau dabar devintą dėšimtį einu.<br />
Dvidešimtrečees gėmės i balondže dvylėktą. Tik Smetuonos laikūse bovo taap: kumet nuvežė<br />
krikštyti į bažnyčę, ta tada surašė dukumentus. Munį nustumė cielus metus į ožpakalį. I pėnsėja<br />
ožpakalie, ir vėsė darbaa. Dvėdešimketvėrta... data, mienou dvylėkts... palėko tas pats. I<br />
kariuomenę aš i taap nejau. Aš vokiečių laiki buvau pasisliepis biški, mon reikiej... Šešius<br />
mienesius tris paras saulės neregiejau, mienesį regiejau. No, iš tuo pasisliepėmo monėi neblėko<br />
ne plaukų unt galvuos, nieko, nusmoko vėskas. Ėr ėr ėr vuo paskou ka jau rusaa... vuokitee če<br />
bov, rusaa ka parej, paskutinį laiką, anėj tujau taukš monėi... aš nu jau buvau... išbiegau į Latviją.<br />
Latvijuo ėr ėr ėr sauli tik pamačiau ka teip patekiej ir šitaa dabar aš pavijau če iš Latvijuos kap<br />
jau, kap parsitraukė fronts, untaa kap jau rusaa užeje, pagirių treč’ dėin zars monėi šaukėmą į<br />
armiją, stuot į kariuomenę. Vuo Latvijuo tėn tebžiburiou, tebtrat, šauduos. Aš tujau į gėlžkelį<br />
staigee. I mono vėsas karo laiks praej gėlžkelie. Pasibaigė kars, ir aš iš gelžkelio apėnt<br />
pasitraukiau i pradiejau eidams i būdavuot, i daržines būdavuot ėr už darbininką pats. Posę metų<br />
už darbininką ejau. Botkos tuoks če bov Untanėlis, gers meistras. Pri anuo ejau dėrbt, paskou aš<br />
pats pradiejau būdavuot’.<br />
— Kur gimiet?<br />
— Plougų kame. Če pat. Nu nu nu, Knabėks mašinierius... Ons bov padėrbės trisdešimšėšias<br />
mašinas savo laike. Knabėks, Liodvėks irgi. Pėrma dėrbo mažas tuokes, arklėnes. Kūmėns<br />
monėi. Tetės bruolis. Mon tetušis bov Jūzaps. Vuo aš tris daa padiejau anam dėrbt tėkras<br />
mašinas. Ir par mienesį reek padėrbt’ mašėną. Trys kalvee kal. Mašineriją kal. Kame tik kuokius<br />
gelžinius, daug lonkstymo, visuokių darbų yr. Ėr ėr, ėr trys žmuonis... Ons vakščiuojo, pėrma<br />
liob daa padies, paskou priš galą jau nebdėrbo niek, tik pasijiemis ons alupką vadėnamą (paišėlį),<br />
pasijiemis ons alupką ėr cuoliauką, i vakščiuos. Mierous, brieš, mieroudams. I par mienesį reek<br />
padėrbt mašėną.<br />
— Ar ans darydavo tas mašinas pas save namie?<br />
— Nomėi nomėi nomėi. Plougūse. Par žėimą, par žėimą vėins... du metu dėrbuom. Pu dvė par<br />
vasarą. Vuo taap kuožną meet pu vėiną. Kuožną meet pu vėiną mašėną naują. Ir, užsako anam,<br />
par žėim tekinius susidėrb. Lėntų jau reik, abliuotas, špuntuotas, gatavas. Pas Požerskį če bov<br />
gatars, lentpjūvė, skaituos. No ėr če če če, turies gatavas lėntas, prisiruoš... Je, apsisiejo, sieja<br />
pasibaigė... Pasistatė tekinius, ašis... Nu apkalti... pasistatė, diej vaservagį, no nusimatavo, kaap<br />
reek viskų, išsilygėno ėr ėr ėr... ėr nusistataa, ėr pradedi dėrbt. Žėnaa, ons turiej, motors bov,<br />
zeimarėlis bov, grėžamasis bov, motors soko. Blakstuons. Tėn bovo anam „Internacionals”,<br />
vuokėšks. Senuos laiduos. Nebie, nebier dabaa niekor.<br />
337
— Kalvis ka kaldavo, a tėn pat pas anų būdavo?<br />
— Ne-e. Knabėks turiej kalvę. Bet teep dėdelee mažaa, jegu kų reek pataisyt biškį, a parlėnkt,<br />
a kų nuorintaas... Pri stuoties bovo do kalvee, bov Vėlks Ignacius, Česnauskis bov kalvis. Do<br />
kalvee. I paskou bov, šitaa, Baltutis Jūzaps. Vuo mašinerijos — kėtą kartą bovo Kochalskis, če<br />
pryš Požerskiou. Ruskis bov. Tas dėdlę geraa drumulius dėrbo, mantelius, skaituos, apačiuo kur<br />
yr. Štiftinius. Paskou Kochalskis jau paseno, nebgaliej. Mantelis apačiuo. No, vuo vuo, paskou<br />
dar Krutinis pradiej dėrbt. O Krutinis i garo katilus dėrbo. Tik nežinau, cilindrus a ons grėžė a<br />
negrėžė. Vuo taap šitaa, liob, a kame ons, a Šiauliūsi, nepasakysiu, depove, depe, kur traukinius<br />
remontuo, garo katilus tus. Tad tas liob keturių jiegų — šešių jiegų garo katilus padėrbs. Keturių<br />
jiegų bovo jau stombūs garo katilaa. Dėdeles mašinas soko. Kaap dylika jiegų — aštuoniuolėka<br />
jiegų motors.<br />
— O tas prie kapų kur stuov mažylėlis dampėlis?<br />
— Ooo tas, kuokių tijų jiegų tiktaa.<br />
— Vuo tėn Suovaičiūs, kur tų viejinį malūną turiej...<br />
— Smilgys.<br />
— A tėn nedarė mašinų? A kūlėklių arba dampių... A tėn do malūnaa bovo?<br />
— Nežinau... Suovačiūs’ aš nežinau ontro malūno.<br />
— Ar tų patį atitraukė?<br />
— Pas Barkų. Tų patį parpjuovė par posę, partraukė če... Vuo negaliu pasakyt, ar Smilgys pats<br />
dėrbo, ar anam kas kėts dėrbo. Smilgys tik tris hektarus žemės teturiejo, o mašinierius bovo. Ir<br />
vuo, mataa, ir išgrūdo į Sibirą. Je, ons mašiną turiej, Smilgys, kulamuoją.<br />
Mūsų tetė, Knabėks Jūzaps, kap tik ir ejo su Knabėko mašinuoms kolt’ vėsą beveik omžių. Ir<br />
ont kuožną met bov nauja mašina. Bepigi anam nekolt’ bovo. Ka būs žėima šalta jau, rudenį kols.<br />
Parvažious če į Fermą pas Petrą Linkėvičių, če paskutinis nams bov, dabaa da y do užsistatėj<br />
daugiau. Tada visumat pabėngt’ liob pasiims i munį. Aš jau buvau aštouniuolikinis —<br />
šešiuolikinis tuoks. Žėimą ons pareis į truobą, da žinaa jug i čerką nugers, i šeep i taap. No, vuo<br />
munį pastatys pri mašinos. Ons ateis, aš eisiu pasišildyt į truobą. Tas bovo visumat pu Kalėdų<br />
dar. Parvažiousem į Fermą kolt’.<br />
Tiktaa bov Rekečiūse Degutis Pranis, turiejo mašiną. Koldams ejo. Bet ons mažaa, Degutis, i<br />
tekūlė. Liob somdys Koudys tuoks Rekėčių tėn. Gaspaduorius žmuogus bovo. Bet ons ejo geriau<br />
kolt’, ne žiūriejo savo ūkio. Gaspadėnė tvarkies su ūkiu. Tas Degutis su garo katilu. Paskou<br />
Maigūse Liaučius Untuons bov. Vėiną mašiną bovo Knabėks... padėrbo, Liaučius nupėrkės. Vuo<br />
ontras nežinau iš kor bovo pėrkės. Ar iš Urvikių Končius anam bovo padėrbės, nebatmenu.<br />
Kalvie dėrbau ėr ėr, padėrbsiu i tekinius. Padėrbsiu tekinius, reek apkalt’. Važioujamus ratais.<br />
Ketursdešimsdevintaas metaas aš apsižanijau ir išejau į Žiogaačių kaimą, ir tėn pragyvenau lig<br />
tūkstontis devyni šimtaa devynisdešimstrečių vasario trečiuos. Ta tiktaa parejau iš tų Žiogaačių<br />
če į Vėikšnius. Tuos truobuos aš nestatiau, nupėrkuom taap, tuoki negatavą. Tėn dabar žėnts<br />
gyven. Didelis gyvenėms bov. Nu ne taap didelis — devyni pastataa i vėsė dėdeli.<br />
Bimbalyns tas y Žiuogaačių irgi, šis gals, Žiogaačių kaims. Žiuogaačių yr va, sėptyni<br />
kilometraa nu Ryguos gelžkelio iki Šiaulių gelžkelio, du kilometraa platomo, vuo sėptyni<br />
kilometraa ilgomo, tuoks kaims y Žiuogaačių.<br />
— Iš Žiogaičių pusės a žinuot kuokius mašinierius?<br />
— Gėidra Kazimiers kėtą kart bovo, bet tas y senee kapūse. Motorą turiejo... Ėndrioška tuoks<br />
bovo, irgi garo katėlą turiejo. Gargždūse gyveno, jau Gargždų kaimelie. Ėndrioška bovo<br />
Augustėns. Tiktaa Suovačiūs Smilgys.<br />
— Atvažiavo pas Knabėką, sulygo, tūstonti do šimtaa litų bovo, mašėną padėrbt, už mašėną.<br />
Jiesals pats dėrbuos. Aš ontrųjį meet pas Jiesolą tarnavau, ka Pranis — Fricis dėrbuos mašėną...<br />
Aš pas Jiesolą keturis metus ištarnavau. Pas Praniaus tievą. Anėi nežanuoti bovo, i dar su<br />
Kriaučiūnaate tiktaa ketvėrtųjį metą pradiej kažkaap tėn ons draugaut biški, viliuotėis tuo<br />
Kriaučiūnaatę. Aš jau buvau išeejis, nebsomdė ons, rukou, reek mažintėis su gyvulees. Eee,<br />
palauk, kuoks tėn gaspaduorius bovo, begalinis kėt kart, Jiesals. Iš Maigų Dargis Untuons<br />
važiniejuos, į savaitę do sykiu, do kartu atvažious. Nupasakuos, nupasakuos, daugiau unt<br />
puopieriaus surašys viskų — išmierus, Dargis Untuons iš Maigų. No ėr ta toukart dėrbs. Bet anėi<br />
ėlgaa dėrbo, neišeej anėms par mienesį mašina. Ir aš pats, ka gyvenau ūkie, kada apsižanijau,<br />
338
adau tuoki mašiną, nu jau aplaužytą. Aš par naują anuo parsitvarkiau, atsiremontuojau, dar<br />
aukštėnau, pailgint’ nebėlgėnau, užteko tuo ėlgomo anuos. Nu tada šeši i posė mėtro ilgomo išeis<br />
mašina.<br />
— Kaap šėtuu... Beržunskį vadėno?<br />
— Papunytis. Knezė bovo ons. Karaliaus gėmėnė. Aduoms. Žmuona Ieva. Šautuvą unt pečių<br />
unsikabėnės, pamatys a varną kuokę, tėikš — nušaus. Didelee bov gers ūkininks i gana.<br />
— Ne taip toli gyvenot?<br />
— Pusontro kilometro. Į kairę bovo Virkutis, mūrinel’ tuokia maža, truobelė muro. Vuo šiuo<br />
pusie Statkus gyveno. Paskou Žylė bovo. Tas Žylė bovo nupėrkės nu tuo Statkaus, bovo pareejis<br />
če, bovo da Vėikšnių sandelninku Žylė. Degutis jau bovo parejis į Plougus iš Rekėčių,<br />
apsižanėjo su Perminaate...<br />
— A matiet, kap kanauninką varė šaudyt?<br />
— [...] tėi tėi... šunys, kur anus varė. Ir anus atvarė lig Plougų Šimkaus da dvėjau.<br />
Kanauninką Navickį varė ir tuokį advuokatėlį. Šimkaa pasakuojo — pri klieties atsisiedo,<br />
pailsiejo, tas daa biškį paspavieduojo, tas kanauninks tų advuokatėlį. Pasitraukė, sako, tėi taap<br />
kaap šunys į pašalį. Ėr tų palėko basieduntį. Bet nekėik trukus, daa musiet nenuvrė lig Knabėko,<br />
medžiai... kor mašinas dėrbo, pas Liodvėką, įsisokt’ į kėimą kad, kanauninks tas, konėgs — gert<br />
nuor. Knabikienė stuoviejo kėimi, no stuoviejo daugiau tėn kas anų bovo, pavičiarkos laiki ta tas<br />
bov, nu ir pašaukė, tik aš nežinau, kas ten, pasilasavuojo, kų aš tėn begaliu atsimint žuodį į žuodį.<br />
I dabaa, Knabikienė atnešė vondens, kanauninks atsigierė. Eik eik nomėi, nedyvykęs, pasakė. Nu<br />
aš tėn pat, mūsų truobelė tujau netuolėi. No ėr ėr, pru mumis, aš veizu, pravarė. Mūsų tetė pasakė<br />
— nestuoviek, kuo če žiuopsaa lauke, biek į truobą. Aš į pryšines įejau i klausaus. A tris, a<br />
keturis kartus supratau ka — poukš poukš... Kėik če tuolėi, ne kilometro nebier. Nu mūsų tėn kor<br />
į tų mėšką pavarė. Tujau ėr ėr...<br />
[...]. Anėi trys. Vuo Lėngvėnis sakė, kad iš miestelio če anėi, sako, keturi išvedė. Ne, pru<br />
mumis trys tepraeejo. Keturi išvarė, sako, kanauninką. Pru mumis trys tepravarė, sakau, par<br />
Plougus.<br />
— Tetė Jūsų eej koldams, vuo diedė ar eej koldams?<br />
— Ne ne ne. Jug anam aštouniuolėka hektarų žemės bov. Knabėkou Liodvėkou. No, nuors ir<br />
vaikį somdė, ir mergę somdė, i pėimenį somdė, bet ons jau nejo. Ir anam neklausė motors.<br />
Turiejo blakstoną. Dvylekos jiegų, gers blakstons. Pėrma turiejo „internacionalą”.<br />
Mūsų tetė muzikonts dar bovo. Jug ons i grajyt eejo, kornetu. Aš devyniuolėką metų<br />
išgrajijau, bet klernetą, primą, skaituos, vedies. Šuokių nemuokiejau, neukatijaus i nemuokiejau,<br />
i negrajijau šuokių. Liob eit ir į veselę grajyt. Į veseles, ale su barabanu. Nuvažioun vėnčiavuot’ į<br />
bažnyče, a kor, aš pajamu klernetą par mėšes, o kad jau nebreek klernetos, aš tada pajamu<br />
barabaną. Kėt kart senuovie taap bovo, parvažioun nomėi pu šliūbo, iš bažnyčes, kor<br />
suvėnčiavuo, pėrma reek tris kartus omžinatilsį nutrūbyt tami kėimi, jug yr pėrmiau mėrusių.<br />
Tada aš pasijimsiu klernetą grajėju, vuo kap jau omžinatilsį nugrajijam, aš klernetą suvyniuoju ėr<br />
ėr pajimu barabaną... Žiogaičiūse aš mažaa... Dar ejau grajydams, bet jau mažaa bejau. Jug aš<br />
dvylėką i posę metų išdėrbau lauko brigaduo brigadininku. Jagu reeks eit grajyt i brigadą valdyt<br />
— ne iš vėitos. Klerneta i dabaa tebie. Kaap jau padiejau i padiejau. Mūsų tetė nabaštiks ejo su<br />
kornietu. Pukštee, Levuons da tebie če vėins Mažėikių gatvie, Levuons su tenuoriu, vuo Juons,<br />
kor untaa vuo žovo, nebie jau, mėrė, untaa netuoli Purvienų, ka anam biškį... unt pruotelio bovo<br />
sujokės jau, no ir ta tas bovo mūsų muzikonts. Basista — Vaičius Untuons. Kap Vaičių Untuoną<br />
išvežė į Rusiją, tada bov Razys, če važioujont unt Lielaačių če. Razys Kazimiers bovo, už<br />
Gėidros pakalnės če zars. Vuo ka ne, i tas pats Bruonius Razys, kor če dabaa y šėtaa pareejis<br />
Mažėikių gatvie. Tas y bovis. Y daug tų basistų bovėj. Kap munį išvarė į brigada, ta tada tik<br />
Balvuočius Ignacius pajiemė. Mon vėitą užiemė grajyt. Pagrabūse, pagrabūse, a devintinės,<br />
metėnės, kur bus kuokes gėismės, kame atmėnėmaa. Platee ejuom, į bažnyčią per Velykas<br />
trūbyt’. Ir Akmenie esam daug kartų, Vaičius bovo klebuonu. Tėn esam tris metus grajiję.<br />
Laižuvuo esam dėdelee daug kartų, Vėikšniūse kelius kartus. Aš devyniuolėką metų išgrajijau<br />
klernetą. Da galiejau pruobiet, perkėrtau vuot lyg tėik če, i če šitaa viel iki tuos vėitos, su kėrviu.<br />
Če reik i klepą valdyt apačiuo, i skylę su tou pėrštu. Nebužspaudu. Žėnau, gėrdžiu, ka<br />
neužspaudeu. Tėn neėiškuosi grajydams, tėn turi pdėrbt staigee.<br />
339
— A Deniušis neateidavo, muokytuos?<br />
— Ne ne ne. Tas muokytuos bovo sūnus. Ale bet tėvėlis bovo muzikonts. Klernetą geraa<br />
grajėjė Deniušis senasis. Vuo tų, aš tų jaunųjų ne nepažint nepažėnau. Bovo tuoks... če su<br />
Žilinskiene gyveno, Dargis Kazimiers (anuo bruolis bovo tėn kame pėinininku). Mėkužis bovo<br />
pėrma, grajėjė su klernetu. Aš išmuokau vėsą tuonacėją iš Mėkužio Jūzapo. Paskou ons pajiemė<br />
tenuorių, aš turiejau su klernetu eit. Je je, Žebrauskee bovo, anėj gėismių ne. Keturi bruolee<br />
bovo, anėj vėsė mozikontaa. Bet kėts su armoniją, kėts su barabanu, kėts... kų tėn daa nežinau<br />
anėj... Anėj tik šuokius, Žebrauskee...<br />
— Nu dar biški i tarybinees, i tarybinees daa grajijau.<br />
— Daa apėj kuliamuosios mašėnos dalis kų nuors...<br />
— Yr drumulis. Yr pu dromolio mantelis, tas vadėnams yr. Mantelis pu dromolio. No, i<br />
paskou yr viejalkos. Vėina aukštaa, kėta žemaa yr. Ka jau unt čystų ein. Vuo kor bovo kėt kart<br />
mašinos unt pusčysčių, ta tik vėina — vėins vies tebovo. Vuo kor pareej grūdaa...ar nešies į vėršų<br />
par ontrus puktelius, viel kėtė sėitaa. Tad tada bovo dvė viejalkos. I pareis gatavaa į maišus<br />
grūdaa... Kuol’ aš anuo padėrbau, kuol sukrauluojau... ui, išeej. Pusontro mienesio. No vuo taap<br />
reedelės, sėitaa, no i daugiau mašinaa nebier. No i paskirstyms. Grūdų paskirstyms.<br />
— Kur tų arklį kinkydavo?<br />
— Aaa, priekie vuorčiukaa, štelvuogo [l tariama minkštai] nebovo. Dėšlis, vuorčiukaa... Jagu<br />
su puora, greičiau. Vuo jagu keturees reek vežt’, jau daugiau — i štelvuogaa dedaas. Štelvuogs<br />
— ka dabarčiou puorą arklių nuori pakinkyt’, a į federes, aba į plūgą, jug pėrma yr štelvuogs. Pri<br />
štelvuogo y če šitaa vuo vėins vuorčiuks, če yr ontras. Ta tada tik pakinkysi tų arklį. A neatsimeni<br />
dabaa?<br />
— Tai kur priekis, tėn, kor šiaudaa ein?<br />
— Je, je, tėn priekis. Gerklie vadėnama. Je, par gerklę išeej vėskas. Pradžiuo mašinuoms eej<br />
vėinami šmuoti i smolkėjee, i stombėjee pelaa. Paskou pradiej jau skėrt’. Bedėrbont žmuogus jug<br />
išsituobulėn. Meistras pats jug jau išgalvuo. Dabaa jau šiame laike ein par tekinius če į priekį,<br />
kor jau zars netuol šiaudų. Če iškrimt stombėjee pelaa. A če šiuo pusie tekinių, apačiuo pu<br />
mašina, če smolkėjee. Tėn būs priekie dvė — trys naštos jau nunešt’, vuo če tik vėina. Pradžiuo<br />
par vėina vėskas taap jau eej. A talažee? Vėršou vėršou. Talažee [kirčiuota pirma a], talažaa.<br />
Pataiso talažį dar, dar iškėš vėiną šėinvežę daržinie, ontrą šėinvežę, i daa iškel duris dvejas,<br />
vėršou unčkel. Padėdėn, do iš pantuos jam, tėn unt tuo talažio, vuo tėn daa yr leidies i dvė<br />
muotrėškos. Iš tėn jau jam, doud leidiejou, leidies jau...<br />
— Aaa, Knabėks nediejo pavardžių niekam, kūleklė i gan. Dėrbo ir Užlėiknie mašinas tuoks<br />
žmuogelius, bov meistrus. Parsunkes, parsunkes padoudi, ons spaudėmą pats užjam. No kartaas<br />
reek biškį šaltame laiki ugnį biškį padout’, kibirkštį kad pagautų. Vuo taap dėdlee lėngvee anėj<br />
eejo, blakstuonaa. Dėržas visumat unždiets unt motoro ir mašinos, unt kūleklės. Bovo pruosaa<br />
tuokėj, motorą suksi — dėržs nein. Paleidee motorą, motors jau ein, pradedi pruosus prieejis,<br />
ronkenos tuokės dvė, tuoks rats, spaudi spaudi iš palėngvo, jau jiemė, jau jam jam jam jam...<br />
palėngava jau pagavo pagavo dėržą, jau į chodą įvarė — klankt!. Pastūmee ir pruosaa tuokėj<br />
įsiveržė vėdou špoulie ontruoji špoulie ir tada ein, tada ein kūleklė.<br />
— Internacionals, tas bov vuokėšks muturėlis. Jau sens palėko. Pas Jėnkėlį, je žydą, užsakė...<br />
No tad... iš Anglijuos tas žyds partaukė. Vuo tų aš nebžėnau, ar anų Kuchalskis če kalvis pajiemė<br />
tų Internacionalą. Daa kų nuors biškį soko anam če tuo kalvie galbūt. Kartaas elektros nier, a kų.<br />
Kėt kart bov i ta elektra štruopaas tuoke nestipri, pri žydo ka bovo. Nebžėnau, kor tas palėko<br />
Internacionals, bet ruoduos kad bov pajiemis Kochalskis kalvis, če ons pryš Požerskiou gyveno.<br />
— Aaa mas tik matiem, ka aš nomėi buvau, ka pravarė kanauninką [...]. Tik trys tebovo. Vuo<br />
Lėngvėnis monėi sakė, kad če iš Vėikšnių, sako, keturi, sako, bovo tėi palyduovaa, kor anų varė.<br />
Bovo tas advokatėlis ir bovo tas kanauninko nabaštėks Navickis. Bet tas advokats pas Šimkų<br />
palėko Plougūse. Tas tėn ir užgeso. Vuo tų parvarė į Maigų mėšką. Ir suvietė — į truobą eikit,<br />
eikit tik į truobą, neklausykities če. Ons jau numanė, ka če nein ont duoro. Vuo Žylė, ta tas jau<br />
žmuogus, ons aiškee girdiejo, anam tėn tėik tier, kap lig tuo kanalo šitaa va. Tėn pat vėskas.<br />
Statkaus gyvenimelie, vėitelie bovo Žylė Untuons.<br />
— Nedavažiavus lig gelžkelio. Kas tėn bov, Giberis, Giberio klietė. Pri... pri tuos tuos<br />
Kazlauskienės. Giberio klietė, Kazlauskienė i tujau parvaža Vėikšnių, gelžkelio. Giberis. Dabaa<br />
340
y nugriauta ta klietė. Nesenee. Bliekuos stuogu bovo didžiause klietė bovo jiebišvaimat’.<br />
Gužauskio nežinau, Kazlauskienė bovo. Pri pat parvažos, kriautuvė Smetuono laiki bovo pas<br />
Kazlauskienę. Pas Norėikį... pas Kuprį i pas Norėikį... Koprio da vėina šulnelė tik tebier kėimi.<br />
Koprio, amerikuons... Bovo iš Ameerikos parvaževis Norėikis, parvažiavo i Kuprys iš Amerikos.<br />
Beržanskio žemė če y vėsor, papunyčio. Papunytis bovo pardevis... ir vėinos truobos bovo...<br />
palėkusi untaa bovo da kriautovė pri pat gelžkelio, ont Purvienų važioujint pu kaire ronka. Vėsos<br />
trys bovo truobos, ta bovo Uršulelės, truoba, kūtė i daržinie pri galo i kai kas dar nežėnau bovo, a<br />
sklepėlis, kas tėn. Koprio par karą nudegėno, nugriuovė, neblėko. Al’puons Kuprys bovo<br />
atvaževis če pas muni da kada atvažioun, ons už Paneviežio kai kame gyven dabaa. Žmuona<br />
mėrusi jau yr anam. Vuo Kuprys kapūse. Norėikis pounu parvažiavo iš Ameerikos. Nusipėrko nu<br />
Beržanskio vėinas truobas. Bovo budinkaa kūtė, truoba, ėr skleps bovo, šolnis. Nupėrko<br />
Norėikis. Paskombėno Norėikis... aš toukart muokyklinis buvau... Norėikis parsitraukė Kuprį iš<br />
Ameerikos. I Kuprys nupėrko ontras Beržanskio truobas šalėpa. Ir abodo kriautuves turiejo, i pas<br />
Kazlauskienę bovo kriautuvė. Al’ Norėikis... nugrabiejo, pėrma. Noreikelee bovo do sūnaa. Ein<br />
vėins, eis į vakarėlį, Nagio pušynelie gegužėnes kel, vėins posbotelkį į kašelę, ontras į kašelę,<br />
vuo jug tus litus nepaded į tų, į stalčių. I nabagis... kap tėi vaikiokaa suaugo ėr... Alberts dar če<br />
nelabaa senee vaakščiuojo, bet jau y mėrės i tas. Tas jau bankrutavo Norėikis. Kazlauskienė viel<br />
tuoke bovo bovo, bet jau... bankrutavo i ta. Vaikiokaa tėi suaugo Kazlauskelee. Kėts Amerikuo,<br />
sako, kėts Anglijuo kor išsiblaškėj... Mas kartu į muokyklą ejuom su anaas. Aš ejau. Su<br />
Kazlauskelees. Vuo Kuprys... ateik nougs, apsiriedysi nu batų lig kapališiaus. Ėr šlipšis... i<br />
vėskas pigiau ir vėsos prekės žymee geresnės pas Kuprį, negu kituose kriautuviese, i pigiau. Pas<br />
anų lūžte lūžo... Žmuonių ir prėkių. Ir nebankrutavo Kuprys nikumat nikumat, vuo.<br />
— O ta Bakanienės krautuvė?<br />
— Ta jau bovo kulkuozo laike. Uršulelės truobuo. Tuo pačiuo pusie, unt gelžkelio einont, po<br />
kaire paskotėnė truoba bovo. Dabaa nebie ne tėn, ne pudamentų, nieko nebie. Beržanskio vėsos<br />
trejos truobos bovo če.<br />
— Vuo ka pri gelžkelio dėrbuot, kų dėrbuot?<br />
— Pri varstuoto. Kiauraa. Ta dvi dėini buvau išvaryts į liniją. Pu jiešmuoms bovo smarkus<br />
pakeitėms pabiegių. Reikiejo darbininkų. Iš Daubiškių bovo, iš Mažėikių bovo suvežtų<br />
darbininkų. Mandrius vėsus. Butkevičę Al’puoną, ons jau eej mūrydams, ons kelio apejies bovo,<br />
i tų parvarė į jiešmas če. Ta dvi dėini jiešmūse, vuo taap kiauraa pri varstuoto i pri varstuoto.<br />
— A kokioj vietoj dirbot?<br />
— Kor bov kitkart bekuonų svarstyklės, kor bekuonus jiemė, Vėikšnių stuotie. Vuot kaap<br />
dabaa einam... kap tik pri gelžkelio priėini, kairie pusie biškį taap tiktaa, če unt Mažėikių į tuo<br />
posę, no kažėn pėnksdėšimts mietrų. Šiuopus rampos. Rampa tėn tuoliau, Rampa bovo pu pat<br />
stuoti, panašee, i daa biškį už stuoties. Kor bovo nudegusi, untaa, ta stuotie, naują anuo<br />
būdavuojo par karą. Do varstuotaa bovo, nemažas bovo vėdus. Vėinaap — ontraap tuoks<br />
ketvirtainėšks bovo. Bovo pečius šuoni moms če pat. Da Jurjuons tuoks Vėikšniūse če bovo, pri<br />
gelžkelio dėrbo, tas meistravuot’ liob padies. Aš vėins kartaas nespiesiu — reek longaa dėrbt a<br />
kų nuorintaas. Aš i longus dėrbau, i duris dėrbau, i kų tik reikiejo. Kirkuoms kuotaa, šiūpeliems,<br />
luopetuoms... kų pasakysi, žėimą snėigou kastė... Aš išdėrbau do metu pri gelžkelio. Kada<br />
nusispakajėjė, aš i pasitraukiau.<br />
— Kor ta nudegusiuoji stuotis bovo?<br />
— Tuo, tuo pačiuo vėituo pastatė ontruoją truobą. Medėnė pėrma bovo, medėnę i dabaa<br />
pastatė, tuokio pat tipo, kaap bovo pėrma. Tiktaa pėrmuoji bovo žalee dažyta. Pėrmuoji, aš<br />
atmenu, ka į muokyklą ejau... Mūsų muokykla bovo kor untaa y tas degtų plytų noms, iš plytų<br />
išmūryts į sėiną aukštaa netuol stuogo trys — skaičius. Rytų gale bovo muokytuojaus kambaree.<br />
Vuo Pleskūnaatė iš Vėikšnių važiniejuos. Pleskūnaitė, je. Kuol bovo panystiems, vuo kap<br />
apsižanėjė, ana bovo apsižanijus paskou su Gargasu, Gargasienė bovo. Bet ana neėlgaa tebovo.<br />
Vuo aš pradiejau eit’, bovo tuoks muokytuos Skunsmuons, ajedrytvaimat’, vėinam ausį, kitam<br />
ausį tik dryks — paplieš, papliešė Kupraatee ausį. Kuprys padevė į teimą Mažėikiūs. Nabagis ėr<br />
už teismą gavo sumuokieti, ėr už vaistus, už vėskų. I kad anų trėnkė iš tuos muokyklas če<br />
laukuon... Parkielė Pleskūną moms tuokį. Kas par muokytuos, kou tik įduomiau! Če bovo unt<br />
Kalopio netuolėi, pri pat Mažėikių gatvės, kap nusilėidi pru Požerskio gatarus tėn, če y tas prūds<br />
341
tuoks iškasts, kuoks tėn malūns bovo! Kėt kart senų senuovie. Unt rato krėto vondou, šupliem<br />
sukuos... Če pradiejo vest’ mumis i kėtor viel kor, kame karšyklas yr... Ka septynių metų jau<br />
pradiejau eit, Pleskūnaatė dėrbo. Ir aš pri tuos Pleskūnaatės, musiek, aš iš vėsa tiktaa tris žėimas i<br />
tejau. Keturis <strong>skyrius</strong> išejau. Keturi skyree par tris žėimas. Vėinuo pusie bovo do skyree, i ontruo<br />
pusie do skyree. Pleskūnaatė pėrmą, ontrą, vuo Kunsmuons — trėtį i ketvėrtą valdė. Kada<br />
pareejo tas tas Pleskūns, noje, Pleskūns ka pareejo, nu Kunsmuono ka pajiemė, irgi pajiemė trėtį<br />
i ketvėrtą skyrių. Bet aš nejau keturių metų, užteek trijų. Kėt kart tik par žėimą tejuom. Stončius<br />
dar če Juonis. Kriaučiūnaatė Marė, kor bovo tujau už gelžkelio untaa.<br />
— Sidabras kriaučius bovo, Kriaučiūnienė bovo. Unt Purvienų važioujint pu kairę ronka —<br />
nu Sidabro gyvenėms. Dideliuojo Sidabro, tik ūkio nebier.<br />
— No i dielkuo tų kryžių tėn pastatė?<br />
— Nu anam kels į kėimą eit. I Kriaučiūnienės yr pu Kaupio mėšku. Tujau už kampo bovo<br />
bovo Degaičio mėšks. Kor bovo Bogužas parejis, Degaitis pėrma gyveno. Aš kad ejau į<br />
muokyklą, Degaitelee liob ateis į muokyklą, kartu ejuom. Degaitis če pardevė. Ons biškį bov<br />
krėtės į skuolą. Če bovo trisdešimšeši hektarą žemės tam Degaičiou. Paskelbė par laikraščius,<br />
vuo Bogužas parvažiavo, kai kor, a ons iš Šveicarėjės, iš kor ons parvažiavo, tas, šitaa, kor bovo<br />
nupėrkės tų Degaičio gyvenimą. Ons če ne vėitinis žmuogus tebovo. Aš ka parejau pas Jiesolą,<br />
tik ons bovo nesenee nupėrkės tų Degaičio gyvenimą. Degaitis če paskelbė, atsirado Bogužas,<br />
nupėrko, vuo Degaitis netuol Laižuvuos, a pusontro kilometro, a kilometras bebovo lig Laižuvos,<br />
ons tėn aštouniuolėka hektarų nusipėrko. I dar skuolas apsimuokiejo. Tėn nusipėrko, ir anam dar<br />
biškį atlėko piningų.<br />
— Giberis bovo če pri Kazlauskienės, tujau pat — toukš, ar Adelsons, kas ons bovo, tas<br />
tujau... Kap sokaas už Nagio mėško, sokaas kels va, par vėsą suodą Rekiečių, če Kaupys, če<br />
untaa tujau Bogužas, tėn Lungys, tėn vėsė. Unt pat kampo, šėtaa i dabaa ta klietelė tebier<br />
apžielusi, tuokia būdinkėlis. I ta yr žydo klietelė.<br />
— Sako, daa viena buvusi, tuoliau?<br />
— Bovo daa, pri pat Kaupio mėško.<br />
— Kas gyveno tėn netuoli Noreikio, kor paminklas kareiviams bovo?<br />
— Kor beržynėlis tuoks mažas? No Vėlks kalvis, Ignacius, tėn anuo suodyba, Vėlko, bovo.<br />
Gers kalvis. Kų Vėlks nukalo, su peilyče nebreikiejo dailint. Česnauskis grubus kalvis bovo.<br />
Tujau pat, unt tėn, stuoties, važioujint, pu dešinę ronka. Rušins kalvis bovo, Česnauskis kalvis,<br />
Balvuočius kalvis, trys bovo kalvee krūvuo. Balvuočius... pušelė daa tebiee, nedavažiavus<br />
gelžkelio, matuoma. Rošėns kalvis tuoks kaltelius kalo, tėn šiuokius tuokius mažus. Didelis<br />
tuoks, žėimą-vasarą nusitepis kaap pikis, jouds.<br />
— Kėik žmuonių dėrbdavo talkuo?<br />
— Dabartėniami laiki kaap ka bovo kūleklės, reikiejo jau vėrš... dvidešim — dvidešim do.<br />
Vuo tėik reikiejo. Šiaudaa nešami su kežtiems. Žėnaa, kežtės, pu dvi kartis... Mašinos iš gerklies<br />
krimt šiaudaa, do nespiee nešt’, y keturi žmuonis. Vėini nunešė, tujau jau ontras kežtes... Ta tėms<br />
i lėižiuvis iškrėstų... jagu vėins... apkriaut’... vėsą dėin nešt negal. Vuo ka Plougūsi pri<br />
Beržanskio, ka reikiej unt kūčių nešt’, dar tėltu reikiejo eit aukštyn. Aš esu... aš tuščiuoses<br />
kežtes... Liob mūsų tetė tėn keturias dėinas kols visumat. Tėn, kaap jau nuneši kežtes, aš<br />
pagruobis toštę kežtę, jau tuo kartį panešiau... Kaap aš vėins, kaap ne vėins, jug ne kuožną<br />
kėžčių... A jagu Papunėlis jau mato, kad aš kame nuorintaas... Vuo ka ta mono vėina tuo kežtė...<br />
Vakarą muok vėsėms, tų patį atlyginėmą i mon doud. „Jug dėrbaa... ta, klausyk, klausyk, dirbai”,<br />
— sako.<br />
— Daržinie galiejo so vežėmu užvažiout į ontrą aukštą?<br />
— Ir apsisokt aukštaa unt kūtės. Tas kūtes bovo mon diedė Knabėks išbūdavuojis. Abaris —<br />
vadėnamos bovo kėt kart. Ne kūtės, o „obaris”. Pėnksdešims pėnki hektaraa žemės bovo anam.<br />
Bovo i šaldytovaa kūtiese. Ledaunės bovo, ontruoji ledaunė bovo lauki pastatyta. Vaikeems bovo<br />
klietė kūtiese pataisyta. Ka kvapo nebūtom, arklių miešlų, kų nuorintaas. Trys vaikee liob būs,<br />
pagrečiou, vėina naktis — tas gulies kūtiese, kėta naktis... Vuo jagu bėjaa, pu du eikit golt.<br />
Strielba būs kartu. Tėn vėskas bovo dukumentalėškaa. I briaunings bovo, i medžiuoklinis šautovs<br />
bovo. So leidėmaas. No, ir ons pats jug vaakščiuos ir šėn i tėn, i pu laukus. Neišeis, kad lazdą<br />
užmėrštom ir šautuvą užmėrštom, Papunis. Ons mažaa tevažiniejos su arkliu, a so kou. Pu laukus<br />
342
piests i piests, vakščiuojo daugiau piests. Vuo abarės bovo... daržėnės didžiauses, platybė<br />
šetuonėška bovo tų kūčių. Kad duobėlus vežė į daržėnę šalėp kūčių... bovo daržinie dar...<br />
įvažiavo su vežėmu ont kūčių... vėskų vežė su... pu vėiną arklį... Nuors šeši arklee bovo,<br />
septintaasis bovo Papuniou pasivažiniet kor ka reek, je kumat. Įvažiavo ont kūčių, fūkt —<br />
vežėmą aplinkou verče... Posė vežėmo jau nuvažiavo į daržėnę unt žemės, vuo tėn tik prijiemė,<br />
skleid i myniuo. Droskos ta jau pylė. Stėpree. Soko, pasoko, rasalo nier — vežt’, i vež jau. Vuo<br />
kor y daržėnės tuokes viesios, retas — nesilaiko. Vuo kad yr tuokes varaunes didelee, ypač<br />
mūrėnės kuokios nuors, kap Jiesolou ka bovo mūrėnė, posiau vėlksna. Ėr ėr ėr į daržėnę, į pantą,<br />
ėr ėr su arkliu mynė. Tik surėks kas: „doukit viedrą”, — arklys jau šėkt’ nuor, aba myžt’. Ka<br />
neprimyžtų pašaro. Ir iškriaus par dėin didžiause didžiause pantą. Du vežėmu pavers... Bugards<br />
bovo arklys... Bresta kor bovo, balta kumelė, ta nemuokiejo, bijuojo. Vuo Bugards sužvengs —<br />
nusijouks pats — plykt į tų šėiną, kor y žemaa. Tas bovo išmuokints jau arklys anuo. Mint’ ka<br />
reikiejo pantą. Vuo Papunytis... kad i žvyrą, i tų lauki parvežęs nelaikė. Daržinie mėiga bovo<br />
užtverta. „Tai klausyk, tai ką, užreiks kartaas a šiam, a tam, tai ką, eisi ten atsikast, su kirkuoms<br />
kirst”? Dvė daržėnės kulamuosios bovo šetuonėškos. Tk anuos bovo sujungtos į kopetą. Vėina<br />
šaka taap eej, ontra — taap eej. Į kopetą bovo sujungtos. Parkūnsargee bovo trys. Vėins pri<br />
klietės, pri truobuos, tarp kūtės tarp truobuos, i pri kulamuosios daržinies bovo.<br />
Žaibuolaidininkaa. Aukšti parkūnsargee.<br />
— A bovo tuokį dinamą pasidaręs?<br />
— A, je je, elektrą. Papunytis ka pasitaisė, ta paskou i Bogužas pasidėrbo Rekečiūse.<br />
— A pas tų Papunytį matiet, kaap ta elektra veikė?<br />
— Jo jo jo. Nu kų, tuokios nedėdelės lempelės liob bus mažos. Pėnki šimtaa litų kuožną<br />
mienesį anam prėmija bovo valstybėnė. Papuniou. Ons kažkaap karaliaus... ka ons kniazys.<br />
Kniazystės turiejo laipsnį. Kniazė.<br />
— Aš pats jug ten nesu tarnavis pas anų ir negavis nieko, juokių piningų, tik par talką liob<br />
muokies, už kėžčių nešėmą tuščių. No tad, priein pri Papunyčiaus, takš — į ronką pabučiavo,<br />
nuor eit į vakarėlį, sako, rukou, a negali... „Tai kiek tau reik”? „Kėik gali”. Ištrauks kėik tėn, a<br />
pėnkis litus, a do litu, a tris litus, i nerašysees į knygelę. Vuo išbūs pu pėnkis, pu aštounis metus<br />
vaikee i mergės pas anų. Išbūs tėik, kad ir apsižanys, i veselę ons daa pakels. Tik nedėdelę, pas<br />
Liauksmėną. I pas anų patalkee nebūs pas Beržanskį ka kūlė. Pas Liauksminienę už gelžkelio tėn<br />
tujau, untaa kor bovo. „Ne ne ne, aš tai nenorių jeibių”. Ons nepakielė tuo trukšmo, trukšmo<br />
nepakielė. Vuo ka paprašysi, ka tėik i tėik aš nuoriu, ištrauks, ištrauks iš kišenės tujau pat, — še.<br />
Tų užsirašė Papunis. Vuo kad ons devė, kėik išgalvuojo...<br />
„Kaip malonu keliauti rudenėjančia žeme...”: [Viekšniai] / Puslapį parengė Marija<br />
Eidimtienė // Trečiadienio valanda („Būdo žemaičių” priedas). — 2005. — Rugs. 28. — Nr. 37<br />
(151) // Būdas žemaičių. — 2005. — Rugs. 28. — Nr. 109 (1005): „Autorės nuotraukos:<br />
[1.] [Paminklas Biržiškų šeimai Viekšnių centre]. [2.] Liudvikas: „Tokių, tik be puošybos,<br />
„kompų” arkliams kinkyti kolūkio laikais užsakydavę po šimtą”. [3.] Meistras rodo, kaip veikia<br />
puktelis. [4.] Senoji mėgina išrinkti skardžiausią švilpynę. [5.] Prieš keletą metų šioje elektrinėje<br />
krosnelėje buvo degamos švilpynės. [6.] Kapinių prižiūrėtoja Emilija Mačiuvienė sako, kad<br />
užmirštų kapų yra labai daug”. — Tekste:<br />
NAGINGAS MEISTRAS NESIGIRIA „GLAUNIAIS” DIRBINIAIS<br />
Liudvikas Knabikas jau seniai tituluojamas auksinių rankų meistru — jis iš medžio pagamins<br />
šlajas, ratus, kubilus, o ir metalines dalis nukals. Kaip pats sako, teko jam lovas, spintas,<br />
taburetes ir kitus „neglaunius” baldus daryti, trobesius statyti. Pirmą savo rankomis daržinę<br />
„pabūdavojo” tik aštuoniolika metų turėdamas, o taburetę surentė šešiolikos sulaukęs. Per ilgą<br />
amželį daug karstų, kryžių, žemės ūkio padargų sumeistrauta. Jo statinių sąraše ir vėjinis<br />
malūnas — Žiogaičiuose stovėjo 7 metrų ilgio sparnais. Ir apie viską meistras smulkiausiai gali<br />
papasakoti — jo atmintyje užsifiksavo kiekviena statinio ar padargo detalė, laikas nenutrynė ir<br />
datų. Pasitikęs mus jis pats pasiūlė: „Tai manęs klauskite apie senovės darbus — aš viską<br />
atsimenu. Jaunesnių neklauskite — arba nežinojo, arba užmiršo”. Štai taip!<br />
343
PAINIAVA DĖL GIMIMO DATOS<br />
Gimė meistras ne Viekšniuose, bet visai netoli miestelio — Pluogų kaime. Pagal tėvų<br />
pasakojimą, Liudvikas pasaulį išvydo 1923 metais. Neskubėjo tada niekas gimimo registruoti —<br />
kai kunigas pakrikštydavo, tada naujas pilietis ir būdavo užrašomas. Kol sūnus sveikas buvo, tai<br />
ir kūmų neieškojo, bet kai po metų vaikelis sunegalavo, tėvai suskubo krikštynas kelti —<br />
neduokdie, numirs. Taip dokumentuose ir užfiksavo gimimo metus — 1924-ieji. Niekada jam ta<br />
datų painiava netrukdžiusi, o dabar meistras ir be pajauninimo jaučiasi guvus ir darbingas. Vieną<br />
negalavimą paminėjo — akys silpsta, bet „coliaukos” padalas dar įžiūri.<br />
Didelio mokslo meistras nėra ragavęs — prie Viekšnių stoties buvo įkurta pradinė mokyklėlė,<br />
tai ją lankė tris žiemas. Per tą laiką suspėjo visus buvusius keturis <strong>skyrius</strong> baigti. Mokyklą kaimo<br />
vaikai tik žiemą lankė — nebuvo kada gaišti, nes vasarą ganydavo bandą. Bijau supainioti, ar<br />
trejus, ar ketverius metus pas ūkininką piemeniu tarnavo, kol buvo į pusbernius pakeltas. Jei<br />
suklydau, nuoširdžiai meistro atsiprašau — nespėjau užsirašyti. Po to pusberniu tarnavo, o<br />
paskui pas dėdę mokėsi amato. Nors per trumpą mokslo laiką daugybos lentelės vaikiukas<br />
mintinai neiškalė, bet su skaičiais bėdos neturėjo — ne tik pridėti ir atimti, bet ir dauginti bei<br />
dalinti mokėjo ir tebemoka su skaitliukais. Juk nepasiklydo popieriuose, kai kolūkyje teko<br />
dvylika su puse metų brigadininku dirbti! Gal ketverius metus ir agronomą pavadavo — ir<br />
sėjomainos planus pasidarė, ir trąšų normą apsiskaičiavo pats. Oi, reikia sustoti, juk su meistru<br />
taip įdomu kalbėti, jo prisiminimai veda ir nuveda į šalį, o mums rūpi jo darbai.<br />
SENOSIOS TECHNOLOGIJOS<br />
Liudviko dėdė, jo kūmas buvo garsus meistras. Jis darė „arklines” kuliamąsias. 36 tokias<br />
mašinas pagamino, o sūnėnas prie dviejų paskutinių talkino. Sudėtingas mechanizmas — mašina<br />
stovi daržinėje, o kieme viską suka keturi arkliai. Judesys perduodamas ir sustiprinamas per<br />
transmisiją. Gaila, kad ir kaip atidžiai klausiausi ir stengiausi suprasti, bet jums, mieli skaitytojai,<br />
vis tiek nesugebėsiu visų darbinių detalių aprašyti. Taip ir meistras sako, kad išmokęs padaryti<br />
linų minamąją, „puktelį”, skiedrų drožiamąją, kažkada susimąstė — juk gali užsimiršti visos<br />
detalės ir išmatavimai. Ėmė ir pradėjo daryti veikiančius sumažintus maketus.<br />
Prisiminė meistras, kad kažkada jį maitino kaip tik skiedrų drožyklė. Buvo laikas, kai šiaudais<br />
dengtus stogus keitė skiedrų danga. Nors pagal tvermę ši medžiaga ir labai nusileido šiaudams,<br />
bet juk visada ir viską diktuoja mados. Meistrui yra tekę dengti stogus ir vienokia, ir kitokia<br />
technologija. Būtų gerai, kad kas nors tiksliai užrašytų visas vingrybes, kokių reikia imtis norint,<br />
kad 12 colių storio šiaudų stogas tarnautų iki 80 metų. Ne kiekvienas ūkininkas pasiruošdavo<br />
žaliavos dangai — šiaudas tiko tik mechaniškai nesužalotas. Tam tikslui rugius specialiai sėdavo<br />
ir dalgiu pjaudavo vos tik sužydėjus. Po to — ilgas džiovinimo periodas. Kad neįsimestų<br />
graužikai, nuolat reikėjo perkrauti ir vėdinti. Tą darbą dirbdavo, kai pūsdavo šiaurinis vėjas. O<br />
kodėl? Vėl reikia klausti meistro. Jei taisyklingai klotas, skiedrų stogas laiko 25—30 metų. Buvo<br />
laikas, kai per dieną meistras su pagalbininku išdroždavęs po šimtą kapų (viename ryšulyje — 60<br />
skiedrų).<br />
GALI PADIRBTI „SKAMBANTĮ GRABĄ”<br />
Stalius pasakoja apie darbą, rodo savo varstotą ir gamybos įrankius. Viskas jo rankomis<br />
padaryta, kiekviename daiktelyje data įrėžta. Kaip nekeista, bet keli obliai daryti 2002 metais.<br />
Nesėdi meistras be darbo — garaže šviežutėlis, dažais kvepiantis „puktelis” laukia užsakovo.<br />
Knabikas sako, kad tas jau bus iš viso devynioliktas, o šiemet — antras. Neįtikėtinai pigiai<br />
auksarankis savo gaminį įkainavo — „jei visas medžiagas užsakovas davė, tai už darbą tik<br />
pustrečio šimto tepaprašiau”, — sakė. Viską mėgsta meistras skaičiuoti, bet per ilgus metus ir<br />
skaičių pameta — dabar jau nebežino, kiek karstų padaręs.<br />
Pats sako, kad atsekė iki 150, bet po to dar tiek bus pagaminęs. Jis ir sau „grabą” turi<br />
pasigaminęs. Kai paklausiau, ar dabar žmonės tokių benori, nes galima gauti visokių su<br />
įmantrybėmis, stalius net pyktelėjo: „Jei nori kaip reikiant, tai pas mane užsisakyk. Padarysiu<br />
kaip „skambalą”. Paprieštaravau, kad ten gulint nelabai rūpės tas skambėjimas ir visai užvedžiau<br />
— pasiūlė padaryti už 100 litų, jei atvešiu „materiolą”. Na, o gražiai užmaskuoti, naujoviški esą<br />
tik iš sutręšusių lentų ir gali subyrėti laidojant. „Taip, kad ir užkasti nespės!” — nukirto meistras.<br />
Ir ta proga, jei jau žmonės tokie taupuoliai pasidarė, jis pataria daryti taip, kaip darė žydai<br />
344
prieškario Viekšniuose — bendruomenė turėjo vieną vienintelį puošnų karstą. Mirusįjį jame<br />
veždavo iš sinagogos į kapines po baldakimu, į vežimą pakinkę baltą arklį. Į duobę kūną<br />
guldydavo jau be karsto — užklotą „gūnia”. Atgal iš kapinių tuščią karstą veždavo kitomis<br />
gatvėmis, bet visi tai žinojo.<br />
Valantis Ignas. Lėktuvų konstruktorius Vaclovas Tomkevičius // Papilė [Serija „Lietuvos<br />
valsčiai”] / [Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga, Rita Regina Trimonienė, Povilas<br />
Krikščiūnas, Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida Girininkienė]. — Vilnius: Versmė,<br />
2006. — D. 2, 3. — 752 p. — P. 375—381: iliustruota [↑ Žr. nuotraukas Nr. 0457, 0458]. —<br />
Tekste:<br />
Kaune Tomkevičiai neįsitvirtino ir apie 1938 m. grįžo į Žemaitiją. Čia V. Tomkevičius<br />
įsidarbino pagal profesiją — inžinieriumi Kapėnų popieriaus fabrikėlyje, Viekšnių valsčiuje. Čia<br />
vėl turėjo galimybę laisvalaikį skirti lėktuvams konstruoti. Jau pagal prancūzų brėžinius<br />
Kapėnuose V. Tomkevičius konstruoja anuomet populiarų sportinį lėktuvėlį „Dangaus blusa”.<br />
Lėktuvas buvo montuojamas fabriko antrajame aukšte. Ant nuotraukos paties V. Tomkevičiaus<br />
ranka užrašyta data „1939 metai”. Tuo metu lėktuvo korpusas ir sparnai buvo sumontuoti, tačiau,<br />
regis, taip ir nepavyko įsigyti variklio, tad naujasis kūrinys liko neišbandytas. Seniausias Kapėnų<br />
kaimo gyventojas Juozas Teniukas, jaunystėje darbavęsis ir Kapėnų dvare, ir popieriaus fabrike,<br />
2001 m. prisiminė, kad fabrikui vadovavo „aukštas ponas Tomkevičius”, o Viekšniuose<br />
gyvenantis Jonas Ružė man pasakojo, kad lėktuvo korpusas Kapėnuose dar tebebuvęs apie<br />
1943-1944 m. ir tik vėliau, kraštą okupavus sovietų kariuomenei, buvo sunaikintas ir fabrikas, ir<br />
jame stovėjęs nebaigtas lėktuvas.<br />
Šiuipys Antanas. Kūlimas pas Petrošius. Kuliamųjų mašinų meistras Pranciškus Petrošius.<br />
Kiti mašinieriai. — 2006. — Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Mum [Petrošiams] su šeimyna niekad nebuvo vargo, [senelė] sako, patys eidavo siūlydavos<br />
mums. Kap vaikaa [Petrošiai] užaugo, pasidarė kūlėmo mašiną. Arklinė ta kūlimo mašina. Kaip<br />
būdavo... Aš iš kėtor girdiejau, kaip būdavo. Kai suveždavo viską, nuo Visų šventų pradiedavo<br />
kult’. I kuldavo ne šiaip sau. Su spragilais. Sukiša į jaują, pas mumis vadindavo douba tada,<br />
užkor pečių, išdžiovėn su visais šiaudais. Rytmečio trečią valandą kelia i su spragilais kula. Tų<br />
paskui iškrato, šiaudus pajam nukrato, paskou per arpą išvalo, supėl į maišus ir tujau pat kėtą<br />
partiją užtaiso. I tada parein ont pusryčių. I taip nuo Visų švėntų iki Užgavienių. Kiekvieną dieną<br />
ir užkraut ten, ir kūrent pečių, išdžiovint, i paskou iškulti, išsijuot tuos grūdus. O mūsų vaikiukaa<br />
[Petrošiai] ka, sako, padarė tą mašiną, mes per dvė savaites išsikoldavuom, ne tėik<br />
netrukdavuom. O, sako, mums nebuvo bėdos. Pasakojo senelė, Petrošienė. Mama buvo Emilija<br />
Petrošiūtė. Mamos broliai Petrošiai buvo Pranciškus, Konstantinas, Antanas...<br />
Gudriausias tas dėdė bovo Proncėškus [Petrošius], tas kurs važiavo į Ameriką. Jis važiavo į<br />
Ameriką išsipirkt nuo kariuomenės. Vuo tas caro rubliais kainavo du šimtai rublių, auksinių<br />
rublių tų vadinamųjų. Jis ten išbuvo trejis metus. Aštuntais išvažiavo, apie vienuoliktus<br />
parvažiavo. Mama pasakuojo, kaip jis sugrįžo. Buvo ruduo, šlapia, purvyns baisiausias, sako.<br />
Lempos sudužo stiklas tas. Lekterną padegiem. Parvažiavo, parejo iš geležinkelio stoties, anam<br />
taip keturi kilometrai tiesiai. Sako, Jėzusmarija, kų aš padėrbau... Kor mono pruots bovo, kodėl<br />
aš parvažiavau... Išauš pavasaris, aš viel važiousiu, aš nebūsiu čia, sako. Vėsor lauke purvyns.<br />
Išaušo vienuoliktų metų pavasaris, dvyliktų metų pavasaris, tryliktais metais — šmakš, uždarė.<br />
Amerika įvedė pasų sistemą. I jau reikia vizos. Iš kor gausi tuo vizą? Prancėškus Petrošius bovo.<br />
Mama Petrošiūtė Emilija bovo. Babos sūnus, mano mamos brolis. Ons daug tų [kūlimo] mašinų<br />
pridėrbės bovo paskui. Mamaa paskuojo taip. Sako, visi tada tais laikais iki Pirmo pasaulinio<br />
karo vaikščiodavo su naginėmis. Sako, eidavo, sijuonaa lig žemės, iš paskuos velkas žvyriukai,<br />
akmenukai. Sako, Proncėškus sugalvuojo, kap išdėrbt kailį. Veršio. Išdėrbo, nudažė i pasiovo<br />
batus. I mes vaikščiojom su batais jau. Sugalvojo alyvos kap išsispaust. I sugalvuojo, kaip reikia<br />
tepalo batams padaryt. Reik pajimt suodžių, vaško i terpentino. Išmaišyti, pavirint biškėlį i tepals<br />
batams. Ons turiejo tekėnėmo stakles pasidaręs, medines. Su rankuom sokamos. Paprastas<br />
detales medines apsitekindavo. Detektorinį imtuvą buvo pasidaręs, bet paskou nusipėrko jau ne<br />
detektorinį. [...]. Prancėškus bovo mano mamos brolis. Maiguos gyveno, už fermos [buvusios<br />
345
kolūkio fermos, netoli Maigų ežero]. 1948 metais, kada mono tievus išvežė, aš gyvenau kurį<br />
laiką, mienesį a do mienesius, pas tą Proncėškų. [...]. Garo katilų nedarė. Jis pirkdavo tus<br />
variklius.<br />
Bovo tokių variklių, nuleidžiamų ont žemės. Žibikūse tuoks Liauksmėns turiejo Kazimiers.<br />
Pas mus dar keletą metų yr kūlęs jis. Ont tuokių rėmų pastatyts, i nuleisdavo unt žemės. Paskou<br />
pakeldavo vyrai, užmuovė tekinius — viel važioun ons.<br />
Pas mus pagrindinis tas meistras Krutinis, čia ant kalno. I čia tas jo [dampis] tebstuov čia dar<br />
prie proftechninės. Krutinis viens teturiejo tuokį [dampį]. Dviejų arklio jėgų. Visi kiti turiejo<br />
keturių arklio jėgų [dampius]. Ons važiuodavo su tuo [dampiu]. Tiksliai, ne vieną metą. Čia<br />
anuo, tiksliai anuo [dampis]. Nė viens kėts tuokio [dampio] neturiejo.<br />
Bovo Mikuckis. Jis bovo — kaip važiuoji į Pievėnus ir pasisuki ant Tučių. Mikuckis turiejo<br />
[dampį]. Turiejo [dampį] Liubšys, Lipskis teisingiau, vėsė vadėno Liubšiu. Turiejo [dampį]<br />
Pargauskis Žibikūse. Smetuono laikais. Pargauskis žibikiškis. Lipskis bovo, čia šitaa, už Žibikų<br />
pušyno galo, tujau pat už galo tėn i bov, kur dabar tas naujysis kels praein, anuo tėvai tėn<br />
gyveno.<br />
Mikuckis Tučiuose gyveno. Kas būdavo su dampiais tais... Ruorės eina, vadinamos, liepsna<br />
kur ein. O aplinkui ten vanduo ein. I tėn tuos ruorės tor būt sukišamos ir užvalcuojamos,<br />
praplečiamos. Tiek suspaust, kad vanduo nepraeitų, i gars nepraeitų. Aš esu matis pas Krutinį,<br />
kap jis remontavo. Kai pradiedavo leist tuos ruorės, reikiedavo miltų i bulvių virtų... ištrindavo<br />
sumaišytais... Sako, pūdą miltų reik sukišt. Tuo Mikuckio mašinai [dampiui]. Ka tuos ruorės<br />
nepraleistų. Sakydavo, atsileido ruorės...<br />
Tas Lipskis, kur važiniejuos čia, tai buvo Simas. I paskou bovo išvežti jie. Ruošies parvažiout<br />
jau. Nu, sako, dar biškį pasiliksiu, noriu biškį „užkalt” unt namo. Kasykloj kažkur dirbo. Ir<br />
prispaudė. Daugiau nežinau tuoj pusiej.<br />
Čia bovo Liaučius, va, su dampiu. Čia kur yr... Laižuvos gatvė ein, įein į miškėlį, kels, tėn<br />
bovo a trys, a keturi gyventuojai. I tame skaičiuj bovo Liaučius. Ir 1948 metais, kap aš pas tą<br />
dėdę bovau, po išvežėmo, ta tas Liaučius kūlė. Šiuo pusie gelžkelio.<br />
Šiuipys Antanas. Traktorius „forconas” ir „bukovnikas” pas dvarininką latvį. — 2006. —<br />
Spalio 10. — Žodžiu: Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
„Furcons”, „forcons” buvo, traktoriukas su metaliniais ratais, su tokiais tokiais špykiais buvo.<br />
Kaip Žibikus pervažiuoji, pasisuki: viens ant Tučių, viens ant Pievėnų, vuo tėn tuo vietuoj. Tuo<br />
vietuoj tas dvars kažkuoks bovo, latvio. Iš tėn kėlės, labai gerai žėno, tas Petraitis. Malūnėlis tėn<br />
yr, ons malūnėlie tėn dėrbės ilgaa. Ons mono omžiaus yr. Čia dabaa pri senųjų kapų ėini, ėini<br />
link Ventos, i pasisuki pagal Vėntuos, tuoks ėlgs nams. Medinis viens sens i bier tėn tas nams.<br />
Pas anus dėrbis yr, paskui malūnėlį tą valdęs yr.<br />
Pas mumis yr buvę atvažiavę su „forconu”. Jis turiejo tuokią mašiną, tas latvis, kor dobilų<br />
sėklas iškoldavo. O tas latvis turėjo vadėnamą „bukovniką”. Kai atvažioudavo į daržėnė, jį<br />
pastatydavo skersai, tuoks nedidelis tas bovo, tas įrengėms. Gale bovo tas velens, škyvas tas.<br />
I tap eidavo: bu bu bu bu bu... Vės atvažioudavo tada, kai vėską apdėrbdavo. Dobilai eidavo<br />
paskutiniai. I bovo atvažiavę su tou „forconu”.<br />
Pikevičius Česlovas. [Kūlimas, mašinieriai]. — Pokalbis su Bronislovu Keriu 2010-06-29. —<br />
Perrašyta iš diktofono:<br />
— Kiek mašinierių žinai?<br />
— Mozgeris bovo Kegriūs. Krutinis turiejo dampį. Mozgeris turiejo dampį ir kūleklę. Pri<br />
Maigų mėško, kas, Dargis, atruodo, bovo. Kapienūsi bovo Pralgauskis i, palauk, kap tas ontrasis<br />
bovo... I turiejo dar lėntpjūvę ons, Pralgauskis. Dargis čia irgi turiejo, turiejo tuo kūleklę, dampį<br />
turiejo anėi čia. Nu čia kols aplink Vėikšnius, vėsus čia apkols, i Pakalopę, Plougūse, Vėikšnių<br />
Fermos, vėsi vėikšniškę kols.<br />
Tuokiam, Mažuons, va. Dėdelė daržinie bovo, tėn, kor dabaa yr, kor bovo kėtą kartą<br />
arielkėnė, arielką tuo targavuojo, nu degtėnės kriautuvė bovo, „dramblių parks” vadinuos tėn. Ta<br />
tėn bovo dėdelė daržinie. Užbravaries turiejo tuos žemės. Suveš tėn javų, tad eidavuom, mas<br />
eidavuom šiaudus myniuot’. Kad, mataa, vyraa padous tus šiaudus, kad daugiau tėlptom,<br />
346
pėimenis... dous mums tėn tų cėntų, litų nedoudavo, cėntų. Žems tuoks dručkis bovo, žems,<br />
Mažuons, vėikšniškis. Daba tėn y tuo vėituo tap panašee kor gyveno, netuolėi tuo, kor grabus<br />
dėrbo, grabdarbys, Pundzius, grabdirbys, va. Dabaa tas nams da stuov tėn da mont ruodo biški.<br />
Pri tuo namo ta daržinie bovo tėn. Unt kalnioko tuokio bovo. Čia panašee kor gyven Degutis, tas<br />
Miša Gričiškins, kor bovo nams, Jablonskis, va. Ta tame ruože čia bovo — Jablonskis, Degutis,<br />
Juonis Jablonskis. Patalkee būs. Siosem, daužysemuos. Dous mums pyrago, dous kakavos, no ta<br />
kų, pacanam daugiau nieko nereik, no i tik siost’ aplinkou.<br />
Pakalupie Vėlks gyveno. Ta tas neturiejo... turiejo šešiuolika hektarų žemės Drėskus. Tėms<br />
atvažiavo, aš nebatsimenu, kas tėn atvažioudavo tėm. A čia tėi kada Knabėks, Dargis, tėi turiejo<br />
kažkuokias tas kulamuosias.<br />
Labanauskaitė-Perminienė Jadvyga (gimusi 1924 m. Dauginių kaime, gyvenanti Čekų<br />
kaime). Atsiminimai. — 2010. — Liep. 31. — Žodžiu. — Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
— Koldavo su arklėne mašina. No būdavo, turiedavo arklinių, pakinkys arklius ir koldavo su<br />
arklėne mašina. Tas turiejo turiejo da arklėnę mašiną, tas Laputis turiejo da.<br />
— Vuo Dauginiūse nebovo?<br />
— Ne, Dauginiūse ne. Šnekiejo — ons turiejo. Lėnų mėnamą mašėną, ruods kad turiejo ir<br />
arklėnę mašiną. Esam kūlę po karo su arkliais. Pakinkys arklius, untaa, i sokdavo. I pas mumis<br />
esam kūlėj su arklėne mašina. Tai atvažiuodavo, turbūt, tas Laputis. Aš nežinau iš kor gaudavo<br />
tuo mašėną. Mas neturiejuom, bet tiktaa atvažioudavo. Pačiuo pradžiuo po karo. Aš neprisimenu,<br />
ruods, ka bovo normali ta kulamuoji. Pakinkys arklį, aš esu varius dar. I varysiu tus arklius i<br />
rinkį. Gint į rinkį tus arklius, ka nesustuotom. Ruods ka normali bovo ta kulamuoji. Pas mumis<br />
žinau ka kūlė, vėiną metą atsėmenu aiškee ka kūlė su ta mašina pas mumis. Ruods ka Laputis i<br />
bovo. Vuo kou iškulsi. A degalų nebovo, kuo nebovo, aš nežinau kuo, negaliejo kolt. Daug kas<br />
kūlė su arklėne mašina, i Deniušis Untuons koldavo. Labaa lėngvee būdavo, ont stalelio geraa<br />
dėrbt bovo, nesunkee. Palėngva koldavo labaa. Mažaa tereikies dout tų šiaudų. O potam kūlė su,<br />
žinaa su, nu, kūrendavo. Mono bruolis eidavo koldams su dampiu. Malkuoms, su malkuoms<br />
prikūrens i kols.<br />
— O kaip tas bruolis... O kas tų dampį turiedavo?<br />
— O Palčauskis turiejo tas. Glodėnis irgi gyveno, Kegriūse turiejo kolamą mašėną. I potam<br />
turiejo tas šitaa vuo... i Glodėnis, i Palčauskis turiejo, mona tas diedė, žinaa tų Palčauskį, tas<br />
turiejo kolamą mašėną gerą.<br />
— A tas Palčauskis, kap anuo vards?<br />
— Osvalds bovo. Anuo tievs Osvalds bovo. Vuo sūnaa bovo Kestutis ir Algirds.<br />
— A tai kuris turiejo tuo?<br />
— Nu tai tas tievs turiejo. O tėi sūnaa nejo koldami. Tas bovo Smetuono laikaas. Ui sunkee<br />
dėrbdavuom.<br />
— Da man pasakykit apie tuos, kur dampius turiejo, pas jumis kur atvažiuodavo ar aplinkui<br />
kur nors kūlė.<br />
— No jug, šitaa, turiejo tas Krutinis.<br />
— Nu bet pas jumis neatvažiuodavo...<br />
— Atvažioudavo, atvažioudavo į pas mumis į Dauginius. Krutinis atvažioudavo. Pri stalo<br />
siedies, ons gers arielką, Paulioks būdavo tou mašinieriu, mustaas tėik prigers, ka nu stalo<br />
neatsikels tas Krutinis. Nu putam da Glodėnis gyveno čia šitaa Kegriūs, irgi turiejo mašėną. Ons<br />
turiejo vėsą, i kulamuojį, i tų. Mono bruolis da eidavo kartaas kol’t. O potam turiejo tėi...<br />
Palčauskis turiejo kulamuojį i Mačee turiejo kulamuojį. Tėi Mačiokaa, jau tas jau bovo, priš galą<br />
jau čia bovo. Tėi konėgo giminaitee. Konėgo tas bruolio sūnus. Anuo tievs turiejo. Mačius bovo.<br />
Nu ons turiejo viskų, i dampį, i kolamuojį, konėgo bruolis turiejo. Mačiokaa važioudami<br />
koldavo. Tas Juonis Mačioks, untaa, eidavo koldams. I mono bruolis kartaas eis padiet kolt.<br />
— Ūkis kažkur bovo anų?<br />
— Bovo bovo. Čia Tučiūs, kame, aš nežinau, kame tas <strong>ūkis</strong> bovo, didelis <strong>ūkis</strong> bovo.<br />
Palčauskis turiejo kolamą mašėną, mes su Palčauskio kūliem. Vėsą laiką turiejo, kul’ tik užejo...<br />
Karas prasidiejo, neblėko nieko. Tuoks Mačius turiejo da kolamą mašėną, Dauginiūs turiejo irgi,<br />
tuoks Mačius Aleksėndra. Da biškį kūliem mes.<br />
347
7.6. TRANSPORTAS<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1911. — Nr. 46. — Lapkr. 15 (28). — P. 732. — Tekste:<br />
„Laiževa (Šiaulių pav.). Lapkričio 6 dieną [1911 metais] pro Laiževos miestelį pralėkė orlaivis,<br />
kurio niekas iš musų nebuvo matęs. Jame buvo 3 žmonės. [Pasirašė:] Jonas Dagis.”<br />
„Viekšniai. Šiais metais...” // Žemaitis. — Telšiai, 1929. — Gruod. 22. — Nr. 51 (227). —<br />
P. 5. — Tekste:<br />
Viekšniai. Šiais metais Mažeikių Apskr. V-ba pradėjo grįsti kelią Viekšniai—Stotis. Sąmatoj<br />
numatyta tam reikalui 86,800 Lt. Iš Vyriausybės atleista tik 8000 Lt. Tame pačiame kely per<br />
„Kalupio” upelį pastatyta betoninis tiltas, bet, deja, juo pasinaudot negalima, nes nėra pylimo<br />
supilta.<br />
Kadangi judėjimas didelis, tai žinoma piliečiai maudosi po griovius aplenkdami tiltą, na ir,<br />
žinoma, keikia. Dauguma piliečių kalba, kad tokios nesąmonės nebūtų, jei apskr. <strong>technika</strong>s<br />
daugiu mąstytų.<br />
Mažeikiai // Lietuvos miestai. — Šiauliai, 1932. — P. 126. — Tekste: „Pradžioje geležinkelio<br />
mazgu manyta padaryti ne Mažeikiai, bet senas miestelis Viekšniai. Tik inžinierius reikalavęs iš<br />
Viekšnių žydelių po penkis rublius kyšio. Žydai nesutiko juokdamiesi: „Beprotis! Kur jis statys<br />
stotį — ar purvynuose?” Inžinierius supykęs ir pastatęs mazgo stotį Mažeikiuose, beveik miške.”<br />
— Cituota iš: Senovė. — 1930. — Nr. 3. — P. 4.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 37. — Tekste:<br />
„ypačiai nuo 1871 m., kai rugsėjo 4 (12) d. ėmė veikti Liepojos—Romnų (tuomet dar tik<br />
Liepojos—Kaišiadorių) geležinkelis. Veikiai po to (apie 1872 m.) Mažeikių—Mintaujos<br />
geležinkelis palengvino Viekšnių krašto susisiekimą su Mintauja ir Ryga.” — P. 76: „70-siais<br />
metais už 3 kilometrų (varstų) nuo miestelio nutiesė Liepojos—Šiaulių geležinkelį; bene dar<br />
1868 m. inžinieriai Viekšnių žydams buvo žadėję pratęsti pro pat miestelį už 300 rublių kyšio,<br />
šiems jų pagailėjus, pratiesė dabartine — miesteliui nepatogia kryptimi.” — P. 10: „su kitu<br />
buvusiu sukilėliu Aleksandru Tomkavičium, kuris grįžęs iš Sibiro ištrėmimo, kurį laiką — mano<br />
kūdikystėje, apie 1890 m. — buvo Viekšnių stoties viršininkas.” — P. 77: „diližano laikytoją<br />
Srolį (su jo vežiku Pociumi, kuris kėlė save Pacevičium, žargonavo lenkiškai ir savo darbdavį jo<br />
akyse pravardžiavo „parku”) ir jo sūnų Nachmaną, kuris su savo konkurentu Abkiu nekartą<br />
stotyje susimušdavo keleivių akivaizdoje.”<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 74: Plaustas, tiltas. — Tekste:<br />
„Paventyje, ligi upės neprieinant, nuo dabartinio tilto (beveik ligi karo tiltas buvo kiek toliau,<br />
arčiau kapų) bemaž ligi plausto (tikriau tik liepto per upę, nes Grybauskio plausto nebėra jau<br />
keliasdešimt metų), nuo pat pradžios gyveno žydai, kurie nuo rinkos plito tilto pusėn, o vėliau<br />
plausto linkui. [...]. Abipus rinkos ir dar kiek išilgai išeinančios iš jos gatvės, į vieną (tilto linkui,<br />
ligi didžiulės karčiamos, buvusios ties dabartiniu tiltu) ir į kitą pusę (plausto linkui, jo<br />
neprieinant), taip pat buvo kromai arba šiaip žydų gyvenamieji namai.”<br />
Lietuvos geležinkelių keleivinių traukinių tvarkaraštis: Galioja nuo 1938. X. 2. —<br />
Kaunas: Geležinkelių valdybos leidinys, 1938. — 56 p. — Kaina 30 ct. — Tekste: Viekšniai<br />
P. 22.<br />
Deklaracija apie pajamas vežiko, esančio Viekšniuose, Mažeikių g-vė Nr. 26. Už laiką nuo<br />
1941 m. sausio mėn. 1 d. ligi 1941 m. birželio mėn. 1 d. Pavardė: Šiši. Vardas: Govša. Tėvo<br />
348
vardas: Šajas. Gimimo metai: 1900. Gauta brutto pajamų: 1300 rb. Gauta brutto pajamų iš namo<br />
iki š. m. kovo mėn. nacionalizacijos: 60 rb. Viso pajamų: 1360 rb. Padaryta išlaidų, susijusių su<br />
pajamomis: 1200 rb. Grynos pajamos: 160 rb. Mokėtojo parašas [...]. 1941 m. birželio mėn. 14 d.<br />
// Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000 metų sausio mėnesį ardant<br />
savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). — Pateikė: Antanas Sidabras.<br />
Deklaracija apie pajamas vežiko, esančio Viekšniuose, Mažeikių g-vė Nr. 26. Už laiką nuo<br />
1941 m. sausio mėn. 1 d. ligi 1941 m. birželio mėn. 1 d. Pavardė: Vigoderis. Vardas: Hiršas.<br />
Tėvo vardas: Mauša. Gimimo metai: 1912. Gauta brutto pajamų: 1300 rb. Viso pajamų: 1300 rb.<br />
Padaryta išlaidų, susijusių su pajamomis: 1200 rb. Grynos pajamos: 100 rb. Mokėtojo parašas<br />
[...]. 1941 m. birželio mėn. 14 d. // Iš Viekšnių valsčiaus savivaldybės dokumentų, rastų 2000<br />
metų sausio mėnesį ardant savivaldybei priklausiusį namą J. Basanavičiaus gatvėje (Nr. 3). —<br />
Pateikė: Antanas Sidabras.<br />
Petrulis J. Santeklių dvaro keltas // Gimtasai kraštas. — Šiauliai, 1943. — Nr. 31. —<br />
P. 299—302: ir 3 nuotraukos. — Tekste skyriai: Bendros žinios apie patį dvarą. Keltas, jo<br />
aplinkuma. Keltu naudojimosi mokestis. Konstrukcija. Lyna. Prieplaustas. Plaustas. Valtis. Ožka.<br />
— Tekste:<br />
„Remiantis paties dvaro archyve iki 1914 m. karo išsilaikiusiais dokumentais — ant pūslės<br />
rašyta sutartis (?) — vietovė įsikūrusi prieš 350—400 metų, nes minėtas dokumentas esąs<br />
datuotas 1590 m. data (?). [...]. Per 1914—18 m. karą, savininkei iš namų išbėgus į Rusiją ir<br />
kartu išsivežus ir įv. vertybių, vietinio gyventojo Z. Kenstavičiaus teigimu, minimas dokumentas<br />
žuvęs. [...]. Be to, netoli vietovės ([Daubiškių] k-mo laukuose) esą senkapiai su atrandamais<br />
ankstybojo gelež. amžiaus degintų lavonų radiniais, liudija šią vietą jau XII—XIV amž. buvus<br />
gyvenama.<br />
Santeklių dvaras jus stebina tik savo sena, primityvia medine statyba. Per 25 pastatus — visi<br />
be išimties mediniai. Dalis tų pastatų apibūdintini kaip praeitų šimtmečių statybos pobūdį išlaikę<br />
objektai. [...]. „A” muziejus, 1942 m. fiksuodamas Santeklių dvaro senąją statybą, atkreipė<br />
dėmesį ypatingai į ledynę, kurios kerčių pamatai — ąžuolo kaladės; rūmas pasižymi savo<br />
ypatingais rūsiais, savotiškais paslaptingais urvais, dūmtraukiu ir kt. skyriais; jauja (kluonas)<br />
statyta baudžiavos laiku, puikiai išlaikiusi savo laiko pastato paskirties atributus.<br />
Pasak seno kelto tarnautojo Leono Lukošiaus, prieš 1914—18 m. karą iki šio laiko [1943<br />
metų] judėjimo keltu duomenys būsią maždaug tokie: Prieš 1914—18 m. karą per dieną: įv.<br />
vežimų 10—15; raitų 15—20; pėsčių 15. Nepriklausomybės bei šiuo laiku per dieną: vežimų<br />
arkl. 12—17; raitų — nėra...; dviratininkų 15—20; pėsčių 15—20; motorizuotųjų riedmenų<br />
(civilių) 1—2 per savaitę. [...].<br />
Kelto plaustas keliąs 6 tonas. [...]. Dydis 5×10 m. nuo vand. pavirš. 1 m. aukšt. „Plaukiojąs<br />
tiltas” senovėje buvęs pastatytas ant kelių iš vieno medžio skobtinių „laivių”, šiandien gi plausto<br />
bazę sudaro dvi, viena greta antros, iš lentų padarytos valtys — dėžės. Ant šių valčių padarytos<br />
rąstų grindys. Kraštai užtverti tvorele, galai gi — mechaniškai įtaisytais barjerais — šemonais; jų<br />
viename gale svoris, antrame — pririšta virvė, kuria, prirengus plaustą varymui ir jį uždarant,<br />
šemonai nuleidžiami.”<br />
Vaikasas A. Mažoje stotelėje // Vienybė. — 1971. — Liep. 31. — Tekste: Viekšnių<br />
geležinkelininkai. Steponas Kačerauskas.<br />
Laurinavičius Jonas. Mažeikiai. — Vilnius: Mintis, 1978. — 44 p. — P. 4. — Tekste:<br />
Po 1861 m. žemės reformos intensyviai vystantis kapitalistinei pramonei ir prekybai, carinė<br />
Rusija per Lietuvą ėmė sparčiai tiesti geležinkelius. 1861—1864 m. nutiesta Peterburgo—<br />
Varšuvos, 1871—1874 m. — Liepojos—Romnų su Radviliškio—Daugpilio šaka geležinkeliai.<br />
Pastarasis sujungė derlingas Ukrainos sritis su svarbiausiu Rusijai priklausiusiu Baltijos jūros<br />
uostu — Liepoja. Jis buvo skirtas daugiausia eksportuojamiems javams pervežti. Per Lietuvą<br />
geležinkelis ėjo pro Šiaulius, Kėdainius iki Kaišiadorių, o ten jungėsi su anksčiau nutiestu<br />
Lentvario—Virbalio geležinkeliu.<br />
349
Geležinkeliai turėjo teigiamos įtakos ekonominiam Lietuvos gyvenimui. Kur buvo pastatytos<br />
svarbesnės geležinkelio stotys, nežymios gyvenvietės pradėjo greit augti, pasidarė vietiniais<br />
ekonominiais centrais.<br />
Tiesiant Liepojos—Romnų geležinkelį, Mažeikiuose buvo pastatyta geležinkelio stotis. Iš<br />
pradžių stotį buvo planuota statyti Viekšniuose (15 km į pietryčius nuo Mažeikių), bet<br />
inžinierius, negavęs kyšio iš vietinių prekybininkų, geležinkelio liniją nuo Viekšnių atitraukė ir<br />
stotį pastatė pelkėje. Kadaise toje vietoje buvo karčema ir nedidelis kaimelis (minimas XVI a.<br />
istoriniuose šaltiniuose), kuriame gyveno kelios Mažeikių šeimos (tokia pavarde žmonių ir dabar<br />
mieste yra). To kaimelio vardu buvo pavadinta ir naujoji geležinkelio stotis.<br />
1874 m. Mažeikiai buvo sujungti geležinkeliu su Ryga. Netrukus mieste buvo pastatyta stotis<br />
prekėms iškrauti. Ją pavadino Nitauska, vėliau — Antraisiais Mažeikiais. Per parą pro Mažeikius<br />
pravažiuodavo daugiau kaip 20 traukinių, o rudenį — iki 30. Gyvenvietė sparčiai augo.<br />
Urbienė Amelija. Kaip per Ventą žmonės persigavo: 1978 metų aprašas // Urbienė Amelija.<br />
Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste:<br />
Dar prieš I pasaulinį karą per Ventą kilnoti būdavo įtaisomas plaustas. Būdavo įtaisomas tarp<br />
V. Juodeikio ir Kriaučiūnienės trobų, ant V. Juodeikio žemės. Plaustininkas gyveno jo troboje<br />
Viekšniuose. Plaustininkui sodžius davė duoklę, o pašaliniai mokėjo pinigais. Ant plausto galėjo<br />
sutilpti vienas vežimas su arkliais ir žmonės. Prie upės abiejų pašalių buvo tilteliai tokio aukščio<br />
kaip plaustas. 1915—1916 metais plausto niekas nebetaisė. Kai plausto nebeliko, per Ventą<br />
kilnojo žmones su laive. Kilnojimo laivė didelė. Sutelpa 8—9 žmonės. Kartais plaustininkas<br />
laive ir daugiau žmonių perkeldavo. Kuomet laive kilnojo, per Ventą taip pat buvo pertemptas<br />
lynas. Plaustininkas stovėjo laivėje ir, įsikibdamas į lyną, traukė laivę. Viekšnių plaustininkais<br />
yra buvę Jurjonas, Uršė Jurjonaitė, Gedžius, Kriaučiūnas. Kai po II pasaulinio karo pradėjo<br />
plaustininką apmokestinti, tas nebnorėjo su laive žmonių kilnoti. Lieptai būdavo dedami tarp V.<br />
Juodeikio ir Kriaučiūnienės trobų, toje pat vietoje, kur seniau buvo plaustas.<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje (Lieptai<br />
(Viekšniuose per Ventą). Poniški namai (Apkio-Abe Potes diližanas). 2. Mūsų miestelio žmonės<br />
(Pavasarį (medžių plukdymas).<br />
Ruškys V. Geležinkelininkai budi / Autoriaus nuotraukoje (iš kairės į dešinę): Viekšnių<br />
geležinkelio stoties viršininkas S. Kačerauskas, Pabaltijo geležinkelio Šiaulių apygardos eismo<br />
skyriaus viršininko pavaduotojas V. Kalužinas, iešminio posto budėtoja I. Vitkevičienė, stoties<br />
budėtoja L. Keršytė // Vienybė. — 1983. — Lapkr. 29. — Visas tekstas:<br />
Iš kaimyninio Mažeikių miesto gausiai išsiunčiama naftos perdirbimo gamyklos, kitų įmonių<br />
produkcijos, todėl vis didesnis apkrovimas tenka geležinkeliui. Nors Viekšniai yra už keliolikos<br />
kilometrų, tačiau gyvenvietės geležinkelio stotelė jaučia pasikeitimus. Kai kada čia sustingsta<br />
sunkiasvoriai ešelonai. Praleidžia ar aplenkia vieni kitus. Neatsitiktinai prieš trejus metus<br />
Viekšnių geležinkelio stotelėje penkiskart padaugėjo darbuotojų.<br />
Kolektyvas jaunas, visokių žmonių yra. Stoties viršininkas S. Kačerauskas 16 metų<br />
vadovauja, bet darbo stažu ne vyriausias. Net 38 metus geležinkelininko uniformą dėvi stoties<br />
budėtojas V. Rimkus. Tai iš jo kruopštumo, meilės savo darbui mokėsi taip pat pagarbą pelnę<br />
stoties budėtoja E. Sidabraitė, iešminio posto budėtojas P. Bučius. Vieni naujokai greitai įgunda,<br />
jei, kaip iešmininkė S. Šakirova, jau anksčiau yra pajutę geležinkelininko darbo skonį, kitiems<br />
reikia patarimų — dabar globotojos I. Vitkevičienės iešminio posto budėtojos įgūdžių reikia<br />
J. Vaičiūtei. Treti pakelia sparnus gilinti žinias — stoties budėtoja L. Keršytė neakivaizdiniu<br />
būdu mokosi Vilniaus geležinkelio transporto technikume.<br />
— Geležinkelis — padidinto pavojingumo zona, čia gali dirbti tik sąžiningi, kruopštūs<br />
žmonės, — sako S. Kačerauskas. — Užtat principingai elgiamės su darbo drausmės pažeidėjais.<br />
Geležinkelyje neįsivaizduojamas aplaidumas, abejingumas, tuo labiau reikia užmiršti stiklelį.<br />
Dėl jo šiemet teko atleisti iešminio posto budėtojus A. Stancevičių, I. Maliauskienę.<br />
350
Reiklūs vieni kitiems Viekšnių geležinkelio stoties darbuotojai. Kas mėnesį kiekviena<br />
pamaina susumuoja socialistinio lenktyniavimo rezultatus, bene kas savaitę speciali komisija<br />
tikrina ar tvarkingai prižiūrimi įrengimai, net vertinama visuomeninių saugaus eismo inspektorių<br />
veikla. Visi rezultatai pateikiami viešai, kiekvienas įvykis iškart sužinomas, aptariamas. Sveika<br />
kolektyvo atmosfera padeda dirbti be darbo saugumo taisyklių pažeidimų, užtikrina saugų<br />
traukinių eismą.<br />
Labiausiai geležinkelininkai stengiasi, kai į jų stotelę atvežami vagonai su kroviniais. Nedaug,<br />
kas mėnesį po 15—20, bet nė vienas jų neturi, užsibūti ilgiau kaip 16—17 valandų. Per tiek laiko<br />
Komunalinių įmonių kombinatas turi iškrauti anglis. Paruošų kontora pakrauti bulves. Bet kuo<br />
greičiau atliksi operacijas, tuo geriau kitiems užsakovams. Vagonų jie stokoja. Todėl viekšniškiai<br />
ir stengiasi sparčiau darbuotis.<br />
— Ypač galima pasidžiaugti šių metų trečio ketvirčio darbo rezultatais, — sako Pabaltijo<br />
geležinkelio Šiaulių apygardos eismo skyriaus viršininko pavaduotojas V. Kalužinas.<br />
— Kolektyvas krovinių operacijų planą įvykdė 121,1 procento.<br />
Šiaulių apygardoje yra 45 tokios klasės, kaip Viekšniai, stotelių, tačiau šiemet jau antrą kartą<br />
nuošaliame Žemaitijos kampelyje svečiuojasi pereinamoji raudonoji vėliava. Už darbštumą,<br />
kruopštumą, principingumą. Ir didesniems pasikeitimams, didesniam reguliuojamų geležinkelių<br />
apkrovimui pasiruošęs socialistinio lenktyniavimo nugalėtojas Viekšnių geležinkelio stotelės<br />
kolektyvas.<br />
Ercupas Apolinaras. Daug metų mažoje stotelėje: [Steponas Kačerauskas] // Vienybė. —<br />
1984. — Rugpj. 4: ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Anų metų piemenukui pamatyti traukinį buvo reta laimė. Kačerauskų Stepukas<br />
pravažiuojančius traukinius akimis palydėdavo kiekvieną dieną. Jo gimtasis Kentaučių kaimas<br />
nuo Lūšės geležinkelio stoties toli palei geležinkelį driekėsi į pietryčius. Šviesios buvo vaikystės<br />
svajonės. Steponas dieną ir naktį galvodavo apie geležinkelį, apie gražią geležinkelininko<br />
uniformą. Bet visas svajones sugriaudavo liūdnas tėvo balsas:<br />
— Laikas, Stepuk, ruoštis prie bandos.<br />
Liūdnas pavasariais palikdavo gimtuosius namus Stepukas. Jis žinojo, kad iki vėlyvo rudens<br />
nebegirdės traukinių ūkavimo, kad laukia svetima banda ir šaltas, darganotas ruduo. Bet reikėjo<br />
padėti tėvams. Nors Kleopą Kačerauską kaime laikė geriausiu siuvėju, bet vienas išmaitinti<br />
aštuonių žmonių šeimos niekaip neįstengė. Iki pat Didžiojo Tėvynės karo pabaigos Steponas<br />
svetimiems pardavinėjo savo vaikystės vasaras. Slogūs vaikystės metai giliai įsirėžė širdin.<br />
Sunkios Kentaučiuose buvo paskutinės karo dienos. Fašistai, palikdami kaimą, viską plėšė,<br />
tempė, degino pastatus. Mūšis dėl šio kaimo ir geležinkelio stoties truko visą parą. Tarybinė<br />
kariuomenė sutrukdė hitlerininkams įgyvendinti visus plėšikiškus kėslus. Ir Steponas su ryšulėliu<br />
rankose parskubėjo į gimtuosius namus. Jų vietoje rado pelenų ir nuodėgulių krūvą. Dar smilko<br />
sienojų likučiai, mėtėsi kai kurie apdegę namų apyvokos daiktai. It replėmis skausmas suspaudė<br />
vaiko širdį. Karas nusinešė brangiausią šeimos turtą — gimtuosius namus. Liko tik pushektaris<br />
žemės, kelios obelys sode ir kieme pasvirusi šulinio svirtis. Baikščiai iš slėptuvės išlindo tėvai su<br />
kaimynais. Slėpėsi joje nuo okupantų siautėjimo ir švino kulkų. Motina ilgai stovėjo prie degėsių<br />
krūvos ir skarelės kampu šluostėsi akis. Visą turtą, įsigytą per daugelį sunkaus gyvenimo metų,<br />
pasiglemžė ugnis.<br />
Kentaučiuose, Dautaruose, Ritinėje tarybinius karius pasitiko gaisrų pašvaistės. Degė ištisi<br />
kaimai, sunkiai alsavo gilių žaizdų išvarpyta žemė. Visur žmonės kalbėjo apie vakarykštį įvykį<br />
geležinkelyje. Lietuvos ir Latvijos pasienio partizanai, padedami Lūšės stoties geležinkelininkų,<br />
surengė okupantams drąsias palydas. Gerokai už stoties, miške, nuo bėgių nuvarė karinį traukinį<br />
su skubančiais į vakarus priešo kareiviais. Prie nuversto sąstato kelias valandas tęsėsi įnirtingas<br />
mūšis. Žinia apie šį drąsų partizanų ir geležinkelininkų žygdarbį greit pasklido po visą Mažeikių<br />
apskritį. Steponą užplūdo dar didesnis pagarbos plieninių magistralių žmonėms jausmas. Ilgus<br />
metus puoselėta Stepono vaikystės svajonė išsipildė. 1947 metais šešiolikmetis vaikinukas buvo<br />
priimtas Lūšės geležinkelio stotin kelių remonto darbininku. Po metų perėjo į statybininkų<br />
brigadą. Prasidėjo ilgos kelionės. Brigada Pabaltijo respublikose atstatinėjo sugriautus<br />
351
geležinkelio stočių pastatus, statė geležinkelininkams naujus gyvenamuosius namus. Vaikinas<br />
dirbo stropiai, stengėsi neapvilti kolektyvo.<br />
1952 metais iš Šiaulių geležinkelio apygardos atėjo žinia, kad statybininkas Steponas<br />
Kačerauskas siunčiamas mokytis į Vilniaus geležinkelio technikos mokyklą. Apsidžiaugė<br />
vaikinas, kad dabar taps tikru geležinkelininku. Ir tapo juo. Gavo paskyrimą į Akmenės<br />
geležinkelio stotį. Taip Steponas atsisveikino su Mažeikių rajonu.<br />
Akmenės geležinkelininkai ką tik „iškeptą” darbuotoją priėmė svetingai. Krovinių apyvarta<br />
stotyje didėjo, o žmonių trūko, ypač iešmų ūkyje, kelio remonto brigadoje, ir pačioje stotyje ne<br />
visi etatai buvo užimti.<br />
Trylika metų Steponas Kačerauskas Akmenės geležinkelio stotyje išdirbo vyriausiuoju<br />
krovinių priėmėju ir išdavėju bei vyriausiuoju kasininku. Dirbo be priekaištų, buvo pareigingas.<br />
Stoties komunistai Steponą priėmė į savo gretas. Negausios jos tada buvo, bet komunistų įtaką<br />
jautė kiekviename darbo bare.<br />
— Pritapti geležinkelininkų kolektyve, visa širdimi pamilti šį sunkų ir labai atsakingą darbą<br />
man daug padėjo buvę Akmenės geležinkelio stoties viršininkai Vincas Rola, Antanas Alekna,<br />
Vytautas Aukštikalnis bei dabartinis stoties kolektyvo vadovas Juozas Rimkus, — prisimena<br />
Steponas. — Jų padedamas, aš mokiausi, kaupiau patyrimą. Džiugu buvo matyti, kaip auga,<br />
geležinkelio reikšmė liaudies ūkyje. Su pasitenkinimu išlydėdavome kiekvieną sunkiasvorį<br />
traukinį su Akmenėje pagamintomis statybinėmis medžiagomis, trąšomis.<br />
Stokojant vagonų, jų krovimą cementininkams bei Statybinių medžiagų kombinatui neretai<br />
tekdavo šturmuoti. Paskubomis reikėdavo formuoti sunkiasvorius sąstatus. Ne vieną kartą miego<br />
teko atsisakyti ir Steponui Kačerauskui. Apiforminti sunkiasvorį traukinį, sutvarkyti visą<br />
dokumentaciją, sąstatą laiku išsiųsti iš stoties nebuvo lengva. O kiek tokių sunkiasvorių teko<br />
išlydėti. Per pusantro milijono tonų liaudies ūkio krovinių per metus iš stoties reikėdavo išsiųsti.<br />
Šiaulių geležinkelio apygardos vadovai moraliai ir materialiai Steponą Kačerauską skatino<br />
gilintis į geležinkelio darbo paslaptis.<br />
Netruko pastebėti vadovai jo atsakomybės, pareigos jausmą.<br />
— Esi, Kačerauskai, skiriamas Viekšnių geležinkelio stoties viršininku, — kartą Steponui<br />
pasakė Šiauliuose. — Manome, kad sugebėsi vadovauti stočiai. Padėsime.<br />
Ėjo 1967-ieji. Ne iš karto S. Kačerauskas sutiko sėstis į viršininko kėdę. Tik partinės<br />
organizacijos paskatintas, ryžosi perimti naujas pareigas.<br />
Seniai pažįstu šį neaukšto ūgio, saulėje įdegusio veido vyrą. Viekšnių geležinkelio stoties<br />
viršininkas dabar gerokai pasikeitęs. Metai ir plaukuose jau savo pėdsakus palikę. Pasakoja<br />
viršininkas apie didelius mažo savo kolektyvo darbus ir vis susimąsto. Nebe tokia šiandien<br />
Viekšnių geležinkelio stotis, kokia ji buvo prieš septyniolika metų, kai čionai atėjo dirbti.<br />
Ryšium su Mažeikių naftos perdirbimo įmonės paleidimu gerokai padidintas stoties pralaidumas,<br />
prailginti keliai. Viekšniuose jau gali prasilenkti keli sunkiasvoriai traukiniai. Ruošiamasi įdiegti<br />
iešmų elektrinę centralizacijos sistemą.<br />
Pasikeitė žmonės, naujas beveik visas kolektyvas. Šešiasdešimt septintaisiais čia Steponą<br />
sutiko tik trys žmonės, o šiandien kolektyve jau penkiolika. Džiaugiasi savo bendradarbiais<br />
viršininkas. Tarp ketvirtos ir penktos klasių Šiaulių geležinkelio apygardos stočių Viekšnių<br />
geležinkelininkai dažnai užima prizines vietas. Praėjusių metų pirmą ketvirtį kolektyvas buvo<br />
iškovojęs pirmąją vietą, jo kabinetą papuošė apygardos pereinamoji raudonoji vėliava, Tą<br />
ketvirtį vidutinis vagono prastovėjimas vienos iškrovimo operacijos metu buvo sutrumpintas<br />
beveik trimis valandomis. Dviem trim valandomis vagonų prastovėjimą stoties kolektyvas<br />
sutrumpina ir šiais metais. Abu šių metų ketvirčius Viekšnių geležinkelininkai savo stočių klasėje<br />
užėmė prizines vietas.<br />
Su pasididžiavimu Steponas pasakoja apie geriausius stoties žmones. Sunku ką nors ir išskirti.<br />
Pagarbos yra vertos jaunosios stoties budėtojos Laima Keršytė ir Ema Sidabraitė. Abi jos čionai<br />
atėjo iš vidurinės mokyklos. Laima jau baigia Vilniaus geležinkelio transporto technikumą, Ema<br />
į jį stos šiais metais.<br />
Daug geležinkeliui nusipelnė iešmų posto budėtojai darbo veteranai Zigmas Paulikaitis, Irena<br />
Vitkevičienė. Iešmininkė Svetlana Šakirova laikoma viena geriausių jaunimo globotojų. Ji iešmų<br />
tarnybai paruošė Georgijų Barišnikovą, o dabar šio darbo moko Evaldą Beržinį.<br />
352
Viekšnių geležinkelininkai neformuoja sunkiasvorių sąstatų, tik juos praleidžia, palydėdami į<br />
tolimą kelią. Nuo stoties žmonių darbo daug priklauso ritmingas traukinių eismas. Į mažą<br />
geležinkelio stotelę ateina ilgi sunkiasvoriai su Mažeikių naftos perdirbimo įmonės, mūsų rajono<br />
statybinių medžiagų pramonės įmonių produkcija, kitais liaudies ūkio kroviniais. Ne vienas<br />
vagonas paliekamas čia iškrauti. Daugiausia krovinių būna adresuoti rajono komunalinių įmonių<br />
bei buitinio gyventojų aptarnavimo kombinatams. Geležinkelininkai ir krovinių savininkai vieni<br />
kitus supranta, vagonai visada būna iškrauti pirma laiko.<br />
Nėra lengva Viekšnių geležinkelininkams, daug spręstinų problemų. Ne viskas gerai su darbo<br />
drausme. Dar pasitaiko pravaikštininkų. Už darbo drausmės pažeidimus su kolektyvu teko<br />
atsisveikinti iešmininkams Aleksui Takarskiui ir Dzintrai Bazovič. Aštri stotyje tebėra kadrų<br />
stoka.<br />
Už planinių vagonų prastovų sutrumpinimą, rūpestingą iešmų ūkio priežiūrą, šeimininkišką<br />
tvarką Šiaulių geležinkelio apygardoje garsėja maža Viekšnių geležinkelio stotelė. Jos nedidelis,<br />
bet darbštus kolektyvas. Už kryptingą socialistinio lenktyniavimo plėtojimą, puikius pasiekimus<br />
stoties viršininkas Steponas Kačerauskas apdovanotas trimis socialistinio lenktyniavimo<br />
nugalėtojo ženklais, jam suteiktas vienuoliktojo penkmečio spartuolio vardas. O kiek Steponas<br />
turi kitų apygardos apdovanojimų! Jo krūtinę puošia jubiliejinis medalis, skirtas V. Lenino<br />
gimimo 100-osioms metinėms.<br />
Ne vien už meilę geležinkeliui, jam atiduotus ilgus gyvenimo metus viekšniškiai gerbia<br />
komunistą Steponą Kačerauską. Ir už aktyvią visuomeninę veiklą, už paskirtas kilniam<br />
visuomeniniam darbui laisvalaikio valandas. Trečią kartą iš eilės stoties viršininkas išrinktas<br />
Viekšnių apylinkės Tarybos deputatu. Steponas padeda ruošti klausimus sesijoms, aktyviai<br />
dalyvauja jose. Keletą metų vadovavo apylinkės liaudies kontrolės grupei, buvo renkamas grupės<br />
pirmininko pavaduotoju. Ir šiandien jis aktyvus liaudies kontrolierius. Daug laisvalaikio valandų<br />
atima draugovininko, visuomeninio autoinspektoriaus pareigos. Stotyje Steponas Kačerauskas<br />
atsakingas už ideologinį darbą, vaizdinę agitaciją. Tai Akmenės geležinkelio stoties pirminės<br />
partinės organizacijos, kurios įskaitoje jis yra, įpareigojimas.<br />
Svariomis darbo dovanomis Viekšnių geležinkelininkai pasitinka, savo profesinę šventę. Šiais<br />
metais ji į kiekvienus namus atnešė Tarybų Lietuvos išvadavimo iš vokiškųjų okupantų 40-mečio<br />
džiaugsmą.<br />
Virkutis Leonas. Buvusio Viekšnių gimnazijos pirmosios abiturientų laidos abituriento,<br />
vėliau Akmenės, Mažeikių ir Biržų rajonuose dirbusio lietuvių kalbos ir literatūros mokytoju,<br />
pedagogo — veterano atsiminimai apie Viekšnius 1934—1941 metais. — Biržai, 1987-02-10. —<br />
Rankraštis // VVB. — [Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. —<br />
Rugpj. 4, 6, 9]. — Tekste:<br />
Tada miestelio centre buvusi turgavietė ir dalis į ją sueinančių [...] gatvių buvo stambokais<br />
akmenimis brukavotos, ir, kai kauštelėjęs stambesnis gaspadorius smarkiau sukirsdavo arkliams,<br />
geležimi kaustyti tekiniai sukeldavo tokį trinksėjimą, nors ausis užsikimšk, o į šalis pasipildavo<br />
iš po ratų žiežirbų spiečius. Viekšniai tais laikais buvo perdėm „mediniai”. Buvo vos keli<br />
mūriniai pastatai: bažnyčia, cerkvė, malūnas ant Ventos ir keli nedideli namai gatvėse. [...].<br />
Vakarais į stotį iš miestelio važiuodavo dviem arkliais kinkytas „diližanas” keleivių nuvežti ar<br />
parvežti, o jų tebūdavo vos vienas kitas. Prekes iš Viekšnių geležinkelio stoties ar iš Mažeikių<br />
veždavo arkliais. Tam samdydavo miestelio pakraščiuose gyvenančius valstiečius. Taip pat keli<br />
amatininkai, prekybininkai irgi turėjo arklius. Vėliau toks Bernotas nusipirko sunkvežimį, kuriuo<br />
ir prekes vežiodavo, ir sportininkus į kaimyninius miestelius, ir kunigų suorganizuotus<br />
tikinčiuosius į Kalvariją, dargi į Šiluvą nubogindavo.<br />
Dovydaitis Vytautas. Anglijos pilotas — žemietis iš Viekšnių // Vienybė. — 1988. —<br />
Liep. 30. — [Perspausdinta iš: „Gimtasis kraštas”. 1988 m. Nr. 30] — Visas tekstas:<br />
Leičesterio (Anglija) gyventoją Praną Požerskį drįstu laikyti savo draugu, nes jis taip ir mane<br />
laiškuose ėmė vadinti, kai pasipasakojome savąsias aviatorių biografijas ir nuotykius padangėse.<br />
Jos mus viliojo nuo mažens.<br />
353
Žemaitijoje, Viekšniuose, Prano tėvas turėjo lentpjūvę. Dvylikametis berniukas pradėjo daryti<br />
skraidančius aviamodelius, o šešiolikmetis su keliais bendraminčiais sukalė, sulipino iš strypelių<br />
bei leistvelių mažą skldandytuvėlį. Ant jo liemens užrašė „Viekšnietis”. Latvijoje, Lietuvos<br />
pasienyje, užtiko oro kautynėse numuštą lėktuvą. Štai ir trosai. Nuo Ventos šlaitelio tempiamas<br />
berniukų, sukibusių į lyną, „Viekšnietis” išsilaikydavo ore vos keletą sekundžių, bet jau —<br />
skrydis!<br />
Ritantis karo bangai, Pranas su seserim atsidūrė svetur. „DP” stovyklos, keletas metų žemės<br />
ūkio darbų pagal kontraktą. Dar po kiek laiko P. Požerskis — darbininkas Anglijos plieno ir odos<br />
fabrikuose. Ilgai netvėrė. Neblėso svajonė skraidyti. Bet jam buvo atsakyta: po karo Anglijoje<br />
lakūnų ir taip perteklius, o čia dar svetimtautis. Privačiai mokytis skraidyti — brangu.<br />
Su svainiu S. Nagiu sutarė pradėti savo biznį. Sukrapštę paskutinius svarus ir pensus<br />
(P. Požerskis ir akordeoną pardavė), įsigijo seną sunkvežimį ir motorinį pjūklą. Įsisteigė malkų<br />
bendrovėlę. Išplėtė. Gavo pelno. P. Požerskis nusipirko sklandytuvą. Pradėjo dalyvauti Anglijos<br />
čempionatuose, ne kartą gerino šalies rekordus. Aviacijos šventėse šmaikščiai raitė posūkius savo<br />
konstrukcijos straigtasparniu.<br />
P. Požerskis — vienas pirmųjų Anglijos sklandytojų, kuriems Tarptautinė aviacijos federacija<br />
suteikė teisę auksinį „C” piloto ženklelį papuošti trim miniatiūrinėmis deimantų akutėmis. Kad<br />
tai pelnytum, reikia: bent kartą be variklio nuskristi ne mažiau kaip 500 km; nusileisti iš anksto<br />
numatytoje vietoje ne arčiau kaip 300 km nuo starto; išnaudojant tik saulės debesų energiją,<br />
pakilti virš visų paukščių — 5 km.<br />
Pranas džiaugiasi, kad ir tarp Lietuvos sklandytojų yra pora dešimčių pilotų, įvykdžiusių<br />
dviejų arba trijų „deimantinių” skrydžių reikalavimus sklandytuvais „Lietuva”.<br />
Per 45 metus „žemaitis iš Viekšnių”, kaip mėgsta save vadinti P. Požerskis, pilotavo<br />
skraidančius aparatus daugiau kaip 30 000 valandų, daugiausia virš Anglijos, Prancūzijos.<br />
Apgaulingi buvo Alpių kalnai. Tarp viršukalnių klastingi oro rotoriai nelauktai bloškė žemyn<br />
Prano sklandytuvą, ir leisdamasis jis sudužo. Laimė, pataikyta į mažą aikštelę, pilotas net<br />
nesusižeidė.<br />
Kartą nusileido Anglijos raketų bazės teritorijoje. Pilotas kalba rytietišku Anglijos akcentu.<br />
Dokumentai tvarkingi. Bet kam ta tiksinti kaip laikrodis dėžutė kabinoje? O tai — barografas,<br />
fiksuojantis skridimo kreivę. Visą pusdienį teko aiškintis. Kaip ir kitą kartą, kai nusileido kalinių<br />
stovyklos lauke.<br />
61-erių metų sklandytojas nemano skirtis su oro sportu, ir sūnus Anglijos sklandymo<br />
čempionate pateko į geriausių pilotų dešimtuką.<br />
P. Požerskis rengiasi aplankyti tėviškę, susipažinti su Lietuvos aviatoriais, žinoma, ir<br />
paskraidyti. Savojo krašto padangėje po daugelio metų yra skraidžiusių išeivijos aviatorių,<br />
atvykusių viešnagėn, — Kipro Petrausko sūnus Leonas (Australijos gydytojas), čikagietis<br />
sklandytojas Vytautas Peseckas, kiti.<br />
Rozga Leopoldas. Susitikimas su tėviške // Vienybė. — 1989. — Birž. 15: ir nuotrauka. —<br />
— Visas tekstas:<br />
Lietuvos TSR nusipelnęs mokytojas Algirdas Gedvilas, kaupdamas žinias lietuvių aviacijos<br />
pradininko A. Griškevičiaus muziejui, sužinojo, kad vienas žinomiausių Anglijos sklandytojų,<br />
Pranas Požerskis, yra mūsų kraštietis, gimęs ir augęs Viekšniuose. Karo banga 1944 metais jį su<br />
seserimi nubloškė į Vakarus. Nesvarbu kaip ir dėl ko palikusieji Tėvynę jos vaikai ilgus<br />
dešimtmečius mūsų buvo laikomi jeigu ir ne priešais, tai ir ne draugais, su kuriais galėtum<br />
broliškai apsikabinti. Atvykti į gimtąjį kraštą vis nebuvo galimybių, o pasiilgusi širdis traukte<br />
traukė. Svajonė pažvelgti į Lietuvą iš padebesių rodėsi kaip didžiausias stebuklas.<br />
Ir štai „stebuklas” įvyko. Šį pavasarį Lietuvos aviacijos sporto federacija, padedama<br />
Respublikos užsienio reikalų ministerijos, pakvietė mūsų kraštietį apsilankyti gimtinėje ir<br />
dalyvauti Lietuvos vyrų bei TSRS moterų sklandymo pirmenybėse. Pranas Požerskis buvo bene<br />
pirmasis užsienio sklandytojas, laisvai sklandęs virš atgimstančios Lietuvos. Įgudusioms<br />
žemaičio rankoms pakluso grakštusis sklandytuvas „Lietuva”, bet gimtinės padangė surengė<br />
svečiui rimtą egzaminą — pakeliui pasitaikė ir audrų, ir galingų oro verpetų, vienas iš jų į<br />
padebesius siurbte siurbė vandenį iš Dusios ežero.<br />
354
Ir štai, varžyboms pasibaigus, atsirado galimybė pasukti į Ventos kraštą, į gimtuosius<br />
Viekšnius. Po 45-erių metų Viekšniai savo sūnų pasitiko labai pasikeitę, bet argi gali išdilti iš<br />
atminties vaizdai, įsirėžę jon basakojės vaikystės metais? Kiekviena gatvelė, kiekvienas senas<br />
pastatas vis ką nors atminty prikelia, jaudina. Sunki kaip akmuo valandėlė prie motinos kapo.<br />
Kaip išvažiavo anuomet septyniolikmetis, kaip atsisveikino, — tai ir visam laikui.<br />
Bet gyvenimas yra gyvenimas. Slogias mintis greit nuveja šalin gausybė susitikimų. „Sveikas,<br />
Pranai”, — skėsteli rankomis netoli malūno sutiktas viekšniškis Stasys Kriaučiūnas, su kuriuo<br />
vienoje klasėje mokytasi. Kartu einantis vyriškis prisimena, kaip jie, berniūkščiai, padėdavę<br />
įtempti guminį lyną, kuris pamėtėdavo nuo žemės anuomet Prano sukonstruotą sklandytuvą<br />
„Viekšnietis”.<br />
Prano tėvas turėjo Viekšniuose lentpjūvę. Joje netrūko atliekų, tinkamų skraidantiems,<br />
aviamodeliams, kuriuos suklijuoti įsigudrindavo dvylikametis berniukas. O būdamas šešiolikos,<br />
tėvo dirbtuvėse susikalė ir mažytį, bet „tikrą” sklandytuvą. Prisiminė svečias, kaip palatvijy<br />
aptiko numuštą lėktuvą, iš kurio išimtus metalinius trosus pritaikė sklandytuvui valdyti. Iš kur<br />
gauti guminį lyną, kuris išmestų sklandytuvą aukštyn? Sužinojo, kad kažin koks vokietis<br />
Mažeikiuose turi. Pats nuvažiavęs susirado, išprašė. Pirmasis Viekšnių sklandytuvas subūrė bene<br />
devyniolika bendraminčių ir įkūrė sklandymo klubą. Argi tokį miestelio istorijos faktą gali<br />
užmiršti viekšniškiai?<br />
Važiuodami į Dargių kaimą Mažeikių rajone, pas Prano dėdę, dar guvų aštuoniasdešimt<br />
penkerių metų žemaitį Antaną Vaičių, nuodugniau įsikalbame apie tolesnį mūsų kraštiečio<br />
gyvenimo kelią. Buvo internuotų pabėgėlių stovyklos, paskui leidimas apsistoti Anglijoje, darbas<br />
pagal sutartis ūkiuose, bet vis ne tai, galop su svainiu ryžosi kurti savo „firmą”. Sukrapštę<br />
sutaupytus svarus ir porą šimtų pasiskolinę, įsigijo padėvėtą sunkvežimį, motorinį pjūklą ir<br />
pradėjo gaminti malkas, kurios pokario metais, trūkstant anglių, turėjo paklausą. Vėliau<br />
produkcija keitėsi — pjovė tvirtinimo ramsčius anglies kasykloms, padėklus įvairiai fabrikų<br />
produkcijai. Ne tik nebankrutavo, ne tik skolą netrukus grąžino, bet ir prasigyveno, galėjo sau<br />
leisti prabangą įsigyti sklandytuvą ir laisvalaikiu atsiduoti jaunystės metų svajonei — skraidyti.<br />
Ir dabar, sulaukęs 62 metų, su šiuo sportu neketina nutraukti ryšių. Juo „užsikrėtė” ir sūnus<br />
Antanas, pamažu perimantis vadovavimą tėvo įkurtoms firmoms, ir žmona. Neslėpė svečias<br />
troškimo kitąmet su šeima atvykti į tėvynę ir surengti joje ekskursiją, nes nei žmona, nei sūnus<br />
Lietuvos nėra matę.<br />
„Kauno tiesoje” žurnalistas V. Dovydaitis, beje, kartu su lakūnu V. Drupu lydėjęs mūsų<br />
kraštietį į Viekšnius, pasakojo apie P. Požerskio sportinį kelią. Mūsų kraštietis ne kartą gerino<br />
Anglijos sklandymo rekordus, sėkmingai dalyvavo įvairiose Europos varžybose, Tarptautinė<br />
aviacijos federacija jam yra sutelkusi teisę nešioti auksinį piloto ženklelį su trimis deimanto<br />
akutėmis — didelio meistriškumo pripažinimą. Daugiau kaip 3 tūkstančiai valandų išbūta<br />
padangėje, pilotuojant įvairius skraidančius aparatus, tarp jų — ir savos konstrukcijos<br />
heliktoperį. Suprantama, būta ir netikėtumų, ir avarija Alpių kalnuose, ir nutūpimas raketų bazės<br />
teritorijoje — sklandytojas pakildamas niekad nežino, kur galbūt bus priverstas nutūpti, jei<br />
nusilps galingai į padanges keliantys oro sūkuriai. Bet tai — jau sportininkų kalbos.<br />
Iki šiol sklandymo veteranas negali pasakyti, iš kur jam, Žemaitijos lygumų sūnui, kilo toks<br />
didelis troškimas skraidyti, žvelgti į gimtąjį kraštą iš paukščio skrydžio. Gal tai buvo pirmoji<br />
aviacijos šventė Viekšniuose, viena pirmųjų tokių švenčių Lietuvoje, kurią matė Pranukas? Juk<br />
tai jie, berniūkščiai, užgniaužę kvapą, sekiojo akimis padangėje nardančius lėktuvus ir<br />
sklandytuvus. Tas gaivumo, erdvės troškulys lydėjo viekšniškį Praną Požerskį visą gyvenimą ir<br />
tarp svetimų žmonių, nepažįstamame krašte atsidūrus.<br />
Pranas Požerskis iki šiol save vadina paprastu žemaičiu iš Viekšnių. Per tas trejetą pavasario<br />
savaičių, praleistų tėviškėje, susibičiuliavo su juo Lietuvos sklandytojai, svečias stebėjosi ir<br />
džiaugėsi jų pasiekimais, tikino, kad Prienuose gaminamiems sklandytuvams „Lietuva” yra<br />
galimybių lygiuotis į geriausius Europos šalių sklandymo aparatus. Tik reikia didesnės gamybos<br />
kultūros ir, žinoma, darbo našumo, nes vienintelė šalyje Lietuvos sklandytuvų „firma” jų<br />
išleidžia labai mažai, viskas atliekama rankomis. Užsienyje tokia gamykla bankrutuotų. Bet šie<br />
pastebėjimai — ne kritika, o geras, nuoširdus noras padėti gimtojo krašto sportininkams.<br />
355
Kokios mielos ir kokios trumpos viešnagės tėviškėje dienos. Netruko prabėgti popietė<br />
Viekšniuose, kišenėje jau bilietas į lėktuvą, išskrendantį po keleto dienų. Bet gerai, kad yra<br />
išsiskyrimų, kurie suartina žmones.<br />
Elekšis Juozas. Aviacijos šventė // Elekšis J. Aš mačiau. — Vilnius, 1995. — 106 p. — P. 7—<br />
8. — Tekste:<br />
„Žibikų ūkininko Pauliko laukuose bus aviacijos šventė! [...]. Laukuose juoduoja žmonių<br />
minia. Virvėmis atitverta nusileidimo aikštė, nenupjauti dobilai. Draudžiamas linijas saugo<br />
uniformuoti gaisrininkai, šauliai. Vis dėlto žmonių tiek, kad niekas nebegali minios suvaldyti.<br />
Žmonės lenda pro virves, bėga per dobilus. Pakraščiuose nesuskaitomos eilės kioskų — prekyba<br />
vyksta visu tempu. „Atskrenda!” — suriko iš karto daugelis balsų. Iš Viekšnių pusės pro pat<br />
Žibikų pušyno medžių viršūnes vienas po kito pradeda leistis lėktuvai. Visi tupia taip tiksliai į<br />
aikštę, lyg čia būtų jų aerodromas. Vienas tiesiog juokingai keistas. Propeleris sukasi ne tik<br />
priekyje, bet ir ant nugaros. „Malūnsparnis, malūnsparnis”, — pradeda šnibždėti žmonės. O tas<br />
malūnsparnis, kažkuo primenantis didįjį laumžirgį, irgi nutupia greta kitų. Aikštėje nutupia penki<br />
lėktuvai ir du sklandytuvai. Na, ir prasideda! Lėktuvai kyla ir leidžiasi, vartaliojasi aukštai,<br />
praūžia ties pat galvomis, apsiverčia aukštyn ratais ir vėl praūžia virš galvų. Žmonės ploja,<br />
klykia, džiūgauja. Tik sklandytuvai vartaliojasi kažkur aukštai. Pagaliau šventė baigiasi. Dabar<br />
už pinigus bus skraidinami žiūrovai. Susidaro net eilės. [...]. Pasibaigus skraidymams, visi puolė<br />
žemaitišku papročiu lėktuvų paliesti. Aš panorėjau paliesti geltonos spalvos sklandytuvą. Nors<br />
mama ir pakėlė mane ant rankų, sparno taip ir nepasiekiau. Vis vien buvau be galo laimingas.”<br />
Čiurlionytė-Zubovienė D. Patekėjo saulė. — Kaunas, 1996. — P. 63. — Tekste: „Viekšnių<br />
stotį nuo miestelio skyrė tik 3 kilometrai, į ją veždavo du žydeliai: Apkė ir Natkė.”<br />
Misius K. Mažeikiai 1661—1917 metais // Mažeikiai: Praeitis, dabartis ir perspektyvos:<br />
Konferencijos, įvykusios 1996 m. kovo 2—3 d., medžiaga. — Klaipėda, 1997. — 160 p. —<br />
P. 22—23. — Tekste:<br />
Geležinkelių tiesimas pro Mažeikius. Mažeikių kaimui buvo lemta tapti miestu. Aiškinama,<br />
kad buvo taip: tiesiant plieno bėgius į Liepoją, žymesnis geležinkelio mazgas turėjęs būti<br />
Viekšniuose. Inžinierius, vadovavęs geležinkelio tiesimui, už Viekšnių geležinkelio mazgo<br />
įrengimą iš vietinių žydų paprašęs kyšio. Nurodoma net suma — po penkis rublius iš kiekvienos<br />
žydų šeimos. Žydai nutarę, kad kitos vietos geležinkelio mazgui inžinieriai nesuras ir kyšį duoti<br />
atsisakę. Ambicingi inžinieriai įrengę stotį tarp miškų ties Mažeikių kaimu.<br />
Tai greičiausiai legenda. Analogiškai pasakojama ir apie Kybartų atsiradimą neva atsisakius<br />
Virbalio žydams duoti kyšį. Iš pradžių jokio geležinkelio mazgo Mažeikiuose nebuvo, o tik<br />
paprasčiausia stotelė.<br />
Dėl geležinkelio tiesimo į Liepoją būta įvairių projektų. Caro valdžiai patraukliausia pasirodė<br />
idėja sujungti derlingas Ukrainos žemes su jūros uostu Liepoja. Pradėta svarstyti apie Romnų—<br />
Liepojos geležinkelio liniją. 1868. IX. 23 (X. 5) grafas Litkė ir kompanija įteikė valdžiai<br />
Kauno—Liepojos geležinkelio projektą su atšaka į Mintaują (Jelgavą). Po dviejų mėnesių<br />
įteikiamas kitas Dimitrijaus Šiškovo ir barono Fitingofo projektas, kurio statybos kapitalas<br />
daugiau negu pusantro milijono rublių mažesnis negu Litkės projekte. 1869 m. pradžioje atsirado<br />
ir trečias projektas.<br />
1969. V. 30 (VI. 11) dėl šio geležinkelio tiesimo įvyko varžytinės, kurias laimėjo barono<br />
Fitingofo firma, pasiūliusi mažiausią kainą — 43,5 tūkst. rb už vieną geležinkelio varstą.<br />
Varžytinių rezultatai patvirtinti 1869. VI. 21 (VII. 3). Tų metų spalio mėnesį Liepojos<br />
geležinkelio bendrovės valdyba įteikė geležinkelių departamentui projektą. Lietuvos teritorijoje<br />
numatyta tiesti geležinkelį Ventos slėniu iki Šiaulių ir per Jonavą sujungti su Vilniaus—Kauno<br />
linija.<br />
Geležinkelio tiesimo darbai vyko ypač sparčiai. Vilniaus—Liepojos linija atidaryta<br />
1871. IX. 4 (16). 12 Mažeikiuose įrengta kukli geležinkelio stotis.<br />
Rygos—Mintaujos geležinkelio bendrovės valdyba 1871 m. pabaigoje paprašė jai suteikti<br />
teisę pratęsti Rygos—Mintaujos geležinkelį iki kurios nors Kaišiadorių—Liepojos linijos stoties.<br />
356
Tyrimai parodė, kad praktiškiausia geležinkelį tiesti iš Mintaujos į Mažeikius. Tiesimo darbai<br />
pradėti 1872 m. gegužės mėn. Oficialus Mintaujos—Mažeikių geležinkelio atkarpos atidarymas<br />
įvyko 1873. XI. 3 (15). 13<br />
Kačinskas J. Nutolusių metų epizodai: Prisiminimai // Vienybė. — 1997. — Saus. 15, 18, 22.<br />
— Tekste: Geležinkeliu pro Viekšnius važinėjo traukinys Kaunas—Klaipėda.<br />
Olšauskytė-Urbonienė Stefanija (gimusi 1923 m. Pievėnuose, gyvenusi Skleipių dvare,<br />
Gudų kaime, dabar gyvenanti Viekšniuose). Gudų—Gyvolių—Santeklių kelias // Alvydui<br />
Adomaičiui ir Broniui Keriui. — 1999. — Žodžiu: Gudų kaime gyvenęs mano uošvis Urbonas<br />
pasakojo, kad tuo keliu prancūzai ėjo į Rusiją. Ėjo, važiavo iki Santeklių dvaro plausto, plaustu<br />
kėlėsi per Ventą ir ėjo toliau į Akmenę. Kokia graži kariuomenė buvo! Ėjo žmogus prie žmogaus<br />
— tiek daug buvo. Kada sumušti grįžo, praeidavo retkarčiais po du, po tris.<br />
Aviacijos pradininko Lietuvoje Aleksandro Griškevičiaus muziejus Viekšniuose —<br />
Museum des Anfängers der Aviatik in Litauen Aleksandras Griškevičius in Viekšniai — The<br />
Museum of the Lithuanian Aviation Founder Aleksandras Griškevičius in Viekšniai / Muziejaus<br />
20-mečio proga / Tekstas Leopoldo Rozgos. Nuotraukos Apolinaro Juodpusio. — Naujoji<br />
Akmenė: Išleido UAB „Vienybės” redakcija. — 2001 m. gegužės 26 d. — Lankstinukas. —<br />
Tekste:<br />
Skyriai:<br />
A. Griškevičiaus ekspozicija.<br />
Iš metų tolumos.<br />
Darbais garsino Lietuvą.<br />
Nusilenkimas Biržiškoms.<br />
Viekšniai ir jų apylinkės.<br />
Museum des Anfängers der Aviatik in Litauen Aleksandras Griškevičius in Viekšniai.<br />
The Museum of the Lithuanian Aviation Founder Aleksandras Griškevičius in Viekšniai.<br />
Nuotraukos:<br />
1. [Muziejus žiūrint iš Akmenės gatvės].<br />
2. Muziejaus ekspozicijos kampelis. Pirmame plane — „garlėkio” maketas.<br />
3. Unikalus nežinomo meistro pintas sietynas iš buvusio Santeklių dvaro. Manoma, kad šiam<br />
sietynui ne apie 100 metų.<br />
4. Vaiko lopšys ir lova iš pasiturinčio ūkininko sodybos. Šiam eksponatui apie 150 metų.<br />
5. Paminklas Biržiškoms. Jis pastatytas 1995 metais.<br />
6. Viktoras, Mykolas ir Vaclovas Biržiškos.<br />
A. Griškevičiaus ekspozicija. Aviacijos pradininku Lietuvoje laikomas Aleksandras<br />
Griškevičius gimė 1809. I. 6 Krakių apylinkėse, dabartiniame Kėdainių rajone, nusigyvenusių<br />
bajorų šeimoje. Yra žinoma, kad 1818—1824 m. mokėsi Kėdainiuose. Tai buvo apsiskaitęs, labai<br />
išsilavinęs žmogus, mokėjęs lietuvių, rusų, lenkų ir, matyt, keletą Vakarų Europos kalbų, tad<br />
nesunkiai rasdavo darbo. 1830 m. dirbo raštininku Vilniaus gubernijos valdyboje, 1834 —<br />
Šiaulių apskrities teisme, 1836—1845 metais sekretoriavo Šiaulių miesto rotušėje, nuo 1845 m.<br />
— vertėjas Kauno gubernijos civilinio teismo rūmuose. Laisvu nuo tarnybos laiku<br />
A. Griškevičius domėjosi skraidymo teorija, filosofija, parengė keletą skraidymo aparato<br />
projektų. Vieną iš jų aprašė 1851 m. išleistoje knygelėje „Žemaičio garlėkys” („Parolot<br />
Žmudzina”). Iš esmės tai turėjo būti aerostato ir garo mašinos kombinacija, varoma propeleriu,<br />
turinti horizontalius sparnus. Yra žinių, kad pats savo sukonstruotus aparatus statė ir nesėkmingai<br />
bandė. Netekęs tarnybos, po 1859 m. A. Griškevičius gyveno Šiauliuose ir Viekšniuose, 1863. II.<br />
11 mirė, palaidotas senosiose Viekšnių kapinėse. Netrukus prieš mirti, 1860 m., parašė filosofinį<br />
traktatą „Gamtos tikrovė, arba matematinės išvados apie dievybę, sielą ir tikėjimo paslaptis<br />
trumpais populiariais pašnekesiais”. Iš jo matyti, kad A. Griškevičius gerai žinojo Vakarų<br />
Europos filosofų darbus, juos traktavo savitai. Carinė valdžia dėl šio kūrinio autoriui buvo<br />
iškėlusi bylą Šiaulių apskrities teisme. Restauruotame pastate, kuriame savo gyvenimo pabaigoje<br />
357
glaudėsi A. Griškevičius, 1981 metais atidarytas visuomeninis muziejus. Pirmoji jo ekspozicija ir<br />
skirta Aleksandrui Griškevičiui. Skyriuje eksponuojami A. Griškevičiaus suprojektuoto<br />
„garlėkio” ir 1933 m. Atlantą perskridusio lėktuvo „Lituanika” modeliai, menininkų darbai,<br />
stenduose glaustai atspindima aviacijos Lietuvoje raida, Akmenės aviacinio sporto klubo veikla.<br />
Knabikas Stanislovas [Krakiai]. Gimtinę prisiminus // Būdas žemaičių. — 2001. — Birž. 29.<br />
— Visas tekstas:<br />
1868 metais nutiesus Romnų—Liepojos geležinkelį, šiaurinė Maigų, Krakių ir Naikių kaimų<br />
dalis buvo atskirta ir ūkininkų žemės išsidėstė abipus geležinkelio. Kai kuriems teko net<br />
nusigriauti trobesius ir statyti juos kitoje vietoje.<br />
Pirmojo pasaulinio karo metais ties „Pušyno” kolektyviniu sodu vokiečiai buvo nutiesę antrus<br />
geležinkelio bėgius ir įkūrę laikiną geležinkelio stotį.<br />
Miškas vietiniams gyventojams davė darbo, nes tiek carizmo laikais, tiek prieškario Lietuvoje<br />
Dagių miške vyko dideli kirtimai, o pavasarį — miško sodinimo darbai.<br />
Palei geležinkelį nuo Mažeikių iki Maigų kaimo buvo pastatyti septyni gyvenamieji namai,<br />
geležinkelininkų vadinami butkomis arba kazermomis. Butkose gyveno po vieną šeimą, o<br />
kazermose — po dvi. Iki šių dienų išliko baltoji kazerma ties „Paparčiu” ir raudonoji kazerma,<br />
už kilometro į rytus nuo „Pušyno”.<br />
Visais laikais geležinkelininkų šeimos gyveno pasiturinčiai, nes geležinkelininkai gaudavo<br />
neblogą algą, turėjo nemažai žemės, galėjo laikyti gyvulių. Daugelis geležinkelininkų savo<br />
vaikus leido į mokslus. Geležinkelininko Gurskio sūnus dirbo mokytoju. Geležinkelininko<br />
A. Keršio sūnus Antanas Keršis buvo Lietuvos karo lakūnas, ne kartą stebinęs kauniečius<br />
skrydžiais po Žaliuoju tiltu. Antanas Keršis prisimenamas kaip puikus pilotas, skraidęs anglų<br />
gamybos lėktuvais „Gloster”. Jo drąsą ir gabumus vertino asociacijos grupės vadas pulkininkas<br />
leitenantas J. Lorencas, Lietuvos karinių oro pajėgų vadas brigados generolas Gustaitis.<br />
Lakūno sesuo Elvyra Keršytė — dailininkė.<br />
Netoli A. Keršio gyveno ilgametis eigulys, karo su japonais bei Pirmojo pasaulinio karo<br />
dalyvis Jonas Sidabras. Šį žmogų gerbė ne tik krakiškiai, bet ir visos Viekšnių parapijos žmonės.<br />
J. Sidabras buvo vieno iš Viekšnių bažnyčios altorių fundatorius.<br />
J. Sidabro sūnus Jonas buvo vienas pirmųjų Krakių pradinės mokyklos mokytojų, vėliau dirbo<br />
teisininko ir net diplomato darbą Kaune, o pokario metais kurį laiką dirbo Mažeikių gimnazijoje.<br />
Kur dabar „Šilo” kolektyviniame sode stovi vandentiekio bokštas, prie miško buvo<br />
prisišliejusi sodybėlė. Joje gimė ir užaugo kunigas Kazimieras Andriuška, prieškario metais<br />
klebonavęs Grūšlaukėje (prie Salantų), o pokario metais Šakynoje. Palaidotas Viekšnių<br />
naujosiose kapinėse. Kunigo brolis Pranas prieškario metais gyveno ir dirbo Klaipėdoje, jis<br />
1939 m. matė A. Hitlerį, kalbantį iš teatro balkono.<br />
Žemės kauburėlis prie durpyno, skiriančio „Šilo” ir „Paparčio” kolektyvinius sodus žymi, kad<br />
ten stovėjo Mortos ir Jono Ivanauskų bakūžė. Čia gimė ir užaugo rašytojo Romualdo Granausko<br />
motina — Rozalija Ivanauskaitė.<br />
Vėliau M. ir J. Ivanauskai pasistatė trobesius Naikių kaime, dabartiniame „Papartyje”, kur<br />
šiuo metu gyvena rašytojo pusseserė mokytoja pensininkė Angelė Ivanauskaitė.<br />
Už raudonosios ka[z]er[m]os Maigų kaime, P. Balvočiaus ūkyje, apie 40, o gal ir daugiau<br />
metų buvo Maigų pradinė mokykla, kurioje 1930—33 m. dirbo mokytojai A. ir J. Tumosos, 1941<br />
m. birželio 14 dieną ištremti su dukromis į Sibirą ir ten mirę. Pokario metais šioje mokykloje<br />
mokytoja dirbo poeto Algimanto Mikutos motina.<br />
Užžėlė takai palei geležinkelį, kuriais pas mamą dviračiu važiuodavo kunigas K. Andriuška,<br />
vaikščiojo lakūnas ir dailininkė A. ir E. Keršiai, poetas A. Mikuta, rašytojas R. Granauskas.<br />
Nebevažiuos dviračiais, nebeskubės pėsčiomis dešimtys senų ir jaunų vietos ir aplinkinių kaimų<br />
gyventojų į Parcinkulio atlaidus Mažeikiuose, ar šv. Jono atlaidus Viekšniuose, nebeskambės<br />
dainos geležinkelininkų Albertinos ir Jurgio Kaveckų kiemelyje, nebevirkdys akordeonų<br />
Viktoras Kaveckas ir Viktoras Žabaliūnas.<br />
Važiuodamas traukiniu Mažeikiai—Radviliškis, aš matau tvarkingai išsidėsčiusias kaimo<br />
sodybas, į mokyklą skubančius savo mokslo draugus, prie pervažos stovintį su geltona vėliavėle<br />
358
Jurgį Kavecką, ant suoliuko sėdintį artimiausią savo kaimyną senuką Pr. Keršį, su kuriuo tada<br />
draugais tapome, kai man buvo penkeri...<br />
[B. Kerio pastaba: Daug metų teko vaikščioti ir važinėti puikiais „pagelžkelio” takeliais.<br />
Seniau dviračiu važinėti vingiuotais, žvyruotais, dulkėtais vieškeliais nebuvo taip labai lengva ir<br />
malonu. Pagelžkelio takeliai buvo geresni. Be to, pagelžkeliu arčiau. Mano tėvas dviračiu<br />
pagelžkeliais išvažinėjo gal pusę Lietuvos. Mus, mažus, veždavosi į Šiaulių turgų. Naktį, gal<br />
antrą ar trečią valandą, išvažiuodavome iš Viekšnių geležinkelio stoties, o anksti rytą jau<br />
būdavome Šiauliuose. Dabar pagelžkelio takeliai visai prasti].<br />
Rozga Leopoldas. Solidi geležinkelininkų sukaktis: Krašto istorijos puslapiai // Vienybė. —<br />
2001. — Rugs. 11. — Visas tekstas:<br />
Šiemet mūsų krašte pažymima nemažai įvairių sukakčių. Sukaktuvininkais laikytini ir<br />
Akmenės bei Papilės geležinkelio stočių darbuotojai, apskritai visi rajono geležinkelininkai, šią<br />
savaitę minintys savo profesijos 130-ąsias metines. Būtent anais, jau stipriai į praeitį nutolusiais<br />
1871 metais pradėjo funkcionuoti Liepojos—Romnų geležinkelio ruožas iki Kaišiadorių. Ten<br />
naujoji plieno magistralė susijungė su 1861—1862 metais nutiestu Varšuvos—Peterburgo<br />
geležinkeliu ir atvėrė Žemaitijai tobuliausio anuomet transporto vartus į pasaulį.<br />
Pasak iki šiol nuosekliausio mūsų krašto metraštininko, profesoriaus M. Biržiškos,<br />
geležinkelis pradėjo veikti 1871 metų rugsėjo 4 d. senuoju stiliumi, vadinasi, pagal šių dienų<br />
kalendorių būtų rugsėjo 16 dieną. Rugsėjo 4-osios datą nurodo ir Šiaulių miesto istorijos autoriai.<br />
Nuo to laiko iki 1932 metų stotis vadinosi Dabikine. Taip vadinosi ir aplink stotį buvę keli<br />
gyvenamieji namai, veikiau priklausę Bausko kaimui arba Purviams. Iš to kilęs ir nesusipratimas<br />
žymiojo lietuvių teatro ir kino aktoriaus bei režisieriaus, Panevėžio dramos teatro įkūrėjo ir<br />
ilgamečio vadovo J. Miltinio biografijoje. Ilgai manyta, kad jis gimė Dabikinės kaime, bet iš<br />
tiesų J. Miltinis pasaulį išvydo prie Dabikinės geležinkelio stoties 1907 metų rugsėjo 3 d. Iš čia<br />
buvo kilęs ir visuomenės bei kultūros darbuotojas Jonas Jaks-Tyris, neva senos totorių giminės<br />
atstovas, giminės, kuriai buvę patikėta atgabenti Vytautui Didžiajam karūną. Gal tos pačios<br />
Jaks-Tyrių giminės kapas, tiksliau — rūsys buvo ant Papilės piliakalnio krašto. O Jonas<br />
Jaks-Tyris baigė Šiaulių gimnaziją, 1900-aisiais — chemijos studijas Maskvos universitete, bet<br />
pagal specialybę nedirbo. Už socialdemokratų spaudos laikymą ir pritarimą 1905 metų sukilimui<br />
buvo ištremtas į Vidurinę Aziją, į Lietuvą grįžo tik 1922 metais, darbavosi mokesčių inspekcijoje<br />
ir valstybės kontrolėje, mirė Kėdainiuose 1935 metais.<br />
Archyvuose tebeguli caro karininkų raportai, kad 1905 m. rudenį ir žiemą maišto tramdyti<br />
atsiųstieji kariuomenės daliniai išsilaipino Dabikinės stotyje ir traukė gąsdinti bei bausti<br />
Akmenės, Kruopių, Papilės gyventojų.<br />
Pradėjus Karpėnų pelkėse statyti cemento gamyklą, 1949 metais į ją nutiesta geležinkelio<br />
atšaka. Žmonės su arkliais buvo varomi vežti sankasai gruntą, pabėgius. Po 1970 metų, smarkiai<br />
išaugus krovinių srautui iš Mažeikių ir Akmenės įmonių, Akmenės stotis buvo išplėsta, nutiesta<br />
naujų kelių, išaugo nauji stoties pastatai.<br />
Regis, daug metų, o nedaug faktų. Mat niekas nefiksavo tos jau į trečią amžių persiritusios<br />
kronikos. Tačiau geležinkelis seniai tapęs neatskiriama valstybės ūkio dalimi, viena iš<br />
nedaugelio, kurioms, regis, negresia privatizavimas.<br />
Plastinina Bernarda. Garsiuosius Viekšnių puodžius beprimena tik Puodininkų gatvė: Iš<br />
ciklo „Senieji Viekšniai” // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2003. — Vas. 27. — Nr. 8.<br />
— [Santarvė. — 2003. — Vas. 27. — Nr. 24 (8520)]. — Tekste:<br />
Gyvena Viekšniuose, Puodininkų gatvelėje, nedidukė, smulkutė moterytė — Eleonora<br />
Pranaitienė. Jos sodri žemaitiška šnekta įsiminė iš Lietuvos televizijos laidos „Mūsų miesteliai”,<br />
rodytos prieš keletą metų. [...]. Elė prisimena, kad jos bendraklasė Apkaitė turėjo du brolius —<br />
Motkį ir Jankeckį. Šeima gyvenusi Akmenės gatvėje. Tėvas turėjęs du arklius, kuriais<br />
uždarbiaudamas veždavo žmones geležinkelio stotin į traukinį arba iš ten į miestelį. Netoliese,<br />
toje pačioje gatvėje, gyvenęs ir kitas žydas — Benskis. Jis taip pat turėjęs porą arklių ir<br />
vežiodavęs keleivius į stotį ir atgal. Taigi Apkis su Benskiu tarpusavyje konkuravo.<br />
359
Knabikas Liudvikas. Atsiminimai / Bronislovo Kerio pokalbis su Liudviku Knabiku Fermos<br />
kaime. — 2004. — Liep. 30; Rugpj. 1. — Žodžiu. Tekstas perrašytas iš diktofono:<br />
Liudvikas Knabikas kalba žemaičiuodamas, kartais gryna žemaičių tarme, bet gana dažnai tus<br />
pačius žodžius taria dvejopai. Kalba pavartodamas ir keletą tikrai senų žemaitiškų žodžių, todėl<br />
čia bandyta tiksliau užrašyti tarimą, kiek tai įmanoma nenaudojant kalbininkų rekomenduojamų,<br />
tačiau skaitytojams nepriimtinų, svetimų ženklų. — Tekste:<br />
— Vuo ka pri gelžkelio dėrbuot, kų dėrbuot?<br />
— Pri varstuoto. Kiauraa. Ta dvi dėini buvau išvaryts į liniją. Pu jiešmuoms bovo smarkus<br />
pakeitėms pabiegių. Reikiejo darbininkų. Iš Daubiškių bovo, iš Mažėikių bovo suvežtų<br />
darbininkų. Mandrius vėsus. Butkevičę Al’puoną, ons jau eej mūrydams, ons kelio apejies bovo,<br />
i tų parvarė į jiešmas če. Ta dvi dėini jiešmūse, vuo taap kiauraa pri varstuoto i pri varstuoto.<br />
— A kokioj vietoj dirbot?<br />
— Kor bov kitkart bekuonų svarstyklės, kor bekuonus jiemė, Vėikšnių stuotie. Vuot kaap<br />
dabaa einam... kap tik pri gelžkelio priėini, kairie pusie biškį taap tiktaa, če unt Mažėikių į tuo<br />
posę, no kažėn pėnksdėšimts mietrų. Šiuopus rampos. Rampa tėn tuoliau, Rampa bovo pu pat<br />
stuoti, panašee, i daa biškį už stuoties. Kor bovo nudegusi, untaa, ta stuotie, naują anuo<br />
būdavuojo par karą. Do varstuotaa bovo, nemažas bovo vėdus. Vėinaap — ontraap tuoks<br />
ketvirtainėšks bovo. Bovo pečius šuoni moms če pat. Da Jurjuons tuoks Vėikšniūse če bovo, pri<br />
gelžkelio dėrbo, tas meistravuot’ liob padies. Aš vėins kartaas nespiesiu — reek longaa dėrbt a<br />
kų nuorintaas. Aš i longus dėrbau, i duris dėrbau, i kų tik reikiejo. Kirkuoms kuotaa, šiūpeliems,<br />
luopetuoms... kų pasakysi, žėimą snėigou kastė... Aš išdėrbau do metu pri gelžkelio. Kada<br />
nusispakajėjė, aš i pasitraukiau.<br />
— Kor ta nudegusiuoji stuotis bovo?<br />
— Tuo, tuo pačiuo vėituo pastatė ontruoją truobą. Medėnė pėrma bovo, medėnę i dabaa<br />
pastatė, tuokio pat tipo, kaap bovo pėrma. Tiktaa pėrmuoji bovo žalee dažyta. Pėrmuoji, aš<br />
atmenu, ka į muokyklą ejau... Mūsų muokykla bovo kor untaa y tas degtų plytų noms, iš plytų<br />
išmūryts į sėiną aukštaa netuol stuogo trys — skaičius.<br />
Valantis Ignas. Lėktuvų konstruktorius Vaclovas Tomkevičius // Papilė [Serija „Lietuvos<br />
valsčiai”] / [Sudarytojai Vida Girininkienė, Leopoldas Rozga, Rita Regina Trimonienė, Povilas<br />
Krikščiūnas, Juozas Pabrėža; vyriausioji redaktorė Vida Girininkienė]. — Vilnius: Versmė,<br />
2006. — D. 2, 3. — 752 p. — P. 375—381: iliustruota [↑ Žr. nuotraukas Nr. 0457, 0458]. —<br />
Tekste:<br />
Kaune Tomkevičiai neįsitvirtino ir apie 1938 m. grįžo į Žemaitiją. Čia V. Tomkevičius<br />
įsidarbino pagal profesiją — inžinieriumi Kapėnų popieriaus fabrikėlyje, Viekšnių valsčiuje. Čia<br />
vėl turėjo galimybę laisvalaikį skirti lėktuvams konstruoti. Jau pagal prancūzų brėžinius<br />
Kapėnuose V. Tomkevičius konstruoja anuomet populiarų sportinį lėktuvėlį „Dangaus blusa”.<br />
Lėktuvas buvo montuojamas fabriko antrajame aukšte. Ant nuotraukos paties V. Tomkevičiaus<br />
ranka užrašyta data „1939 metai”. Tuo metu lėktuvo korpusas ir sparnai buvo sumontuoti, tačiau,<br />
regis, taip ir nepavyko įsigyti variklio, tad naujasis kūrinys liko neišbandytas. Seniausias Kapėnų<br />
kaimo gyventojas Juozas Teniukas, jaunystėje darbavęsis ir Kapėnų dvare, ir popieriaus fabrike,<br />
2001 m. prisiminė, kad fabrikui vadovavo „aukštas ponas Tomkevičius”, o Viekšniuose<br />
gyvenantis Jonas Ružė man pasakojo, kad lėktuvo korpusas Kapėnuose dar tebebuvęs apie<br />
1943-1944 m. ir tik vėliau, kraštą okupavus sovietų kariuomenei, buvo sunaikintas ir fabrikas, ir<br />
jame stovėjęs nebaigtas lėktuvas.<br />
360
7.7. RYŠIAI. TELEFONAS. PAŠTAS<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1909. — Nr. 7. — Vas. 17 (2). — P. 109. — Tekste:<br />
„Viekšniai (Šiaulių pav.). Praeitais metais sudėjo žmonės į pačtos taupomąją kasą į 40 tukstančių<br />
rub. — [Pasirašė:] Papartis”.<br />
Vienybė (Savaitinis laikraštis). — 1909. — Nr. 11. — Kovo 17 (30). — P. 171. — Tekste:<br />
Viekšniai (Šiaulių pav.). Ko trūksta, to — tai yra blogai, bet kad proto trūksta, tai užvis blogiau.<br />
12 vasario buvo valsčiaus sueiga, tarp kito-ko svarstė algą valsčiaus pačtorio. (Valsčiaus arklių<br />
pačtą valdo žydas „Alterkis”). Žydui pareikalavus tuoj pridėjo 300 rub. Žydas turėjo metinės<br />
algos 1700 rub., dabar jau 2000 r. — [Pasirašė:] Papartis.<br />
Iz. M. [Izidorius Mažeika]. Apie Viekšnių valsčiaus įsikūrimą” // Verslas: Savaitinis lietuvių<br />
prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų laikraštis. — 1937. — Nr. 29—30 (283—284). —<br />
Liep. 16. — VI metai. — P. 3: ir nuotrauka: „Iš kairės: Viekšnių šaulių būrio vadas K. Pocius,<br />
pašto virš. J. Martinonis ir valsčiaus sekr. J. Levitas, davęs daug medžiagos šiam n-riui”.<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. — P. 100. — Tekste:<br />
„Iš pašto viršininkų, visokių Piščikevičių, Suchačevskių, Romanovskių ir kitokių maskolių,<br />
ilgiausiai tarnavo (1895—1910 m.) Viekšniuose Ivanas Ilmenskis. Be menkos algos, iš<br />
dvarininkų, miestelio žydų ir iš sodos žmonių išgaudamas nemažai „padėkos”, jis pirko iš<br />
Daugirdų namus miestelyje ir čia prieš karą perkėlė paštą. Jis buvo iškeltas Papilėn, o jo namai,<br />
kaip daugelio kitų, per karą sudegė.”<br />
1939. Lietuvos telefonų abonentų sąrašas. — Kaunas: Pašto valdybos leidinys, 1939. —<br />
Tekste: Viekšniai. Mažeikių apskr. Paštas V eil. Telefonas. Taup. valst. kasų <strong>skyrius</strong>. Tel. veik. —<br />
N/2.<br />
Abonentas Tel.<br />
Adelsonas, Kalmanas, javų ir linų pirklys, Dariaus ir Girėno g-vė 10 14<br />
Aizikmanas, Abelis, manufaktūros ir mechaniškų prekių parduotuvė, Turgavietė 14 23<br />
Berenšteinas, Bencelis, keleivių vežėjas, Geležinkelio stotis, Dariaus ir Girėno g-vė 12 31<br />
Bernotai, K. ir K., auto sunkvežimio savininkai, Basanavičiaus g-vė 2 27<br />
Galperinas, Johanas, geležies krautuvė, Mažeikių g-vė 1 21<br />
Geležinkelio stotis, viešas telefonas pasikalbėjimams 20<br />
Gelfandas, Samuelis, dantų gydytojas, Bažnyčios g-vė 10 33<br />
Giberis, Jankelis, javų ir gyvulių pirklys, Akmenės g-vė 12 11<br />
Goldbergas, Jokūbas, medvilnės prekyba, Akmenės g-vė 10 8<br />
Judesas, Alteris, kolon. urmo prekyba, Tirkšlių g-vė 6 7<br />
Kalvarija, Izraelis, odų dirbtuvė, Akmenės g-vė 51 19<br />
Kenigsbergas, Kalmanas, geležies ir mašinų dalių prekyba, Turgavietė 2 1<br />
Lesemas, Joselis, malūnas ir elektros stotis, Akmenės g-vė 22 26<br />
Lėras, Šlioma, kolon. prekių, radio aparatų ir dviračių parduotuvė, Turgavietė 11 35<br />
Lipmanas, Tamchumas, medicinos gydytojas, Tirkšlių g-vė 5 6<br />
Martinonis, Julius, pašto viršininkas, Daukanto g-vė 5 50<br />
Medemrodės girininkija, Vytauto g-vė 4 15<br />
Michelis, Šije, javų pirklys ir molinių puodų dirbtuvė, Vytauto g-vė 43 18<br />
Navickas, Jonas, kanauninkas, Klebonija 28<br />
361
Abonentas Tel.<br />
Neimanas, Icikas, geležies krautuvė, Mažeikių g-vė 6 29<br />
Paštas, Daukanto g-vė 5 13<br />
Pieno perdirbimo b-vė ir smulkaus kredito draugija, Vytauto g-vė 35 36<br />
Policijos nuovada, Daukanto gatvė 3 3<br />
Potesas, Abelis, ūkininkas, pašto vežėjas, Akmenės g-vė 17 16<br />
Progimnazija, valstybinė 25<br />
Rakuzinas, Rapolas, alaus urmo sandėlis, Turgavietė 2 30<br />
Spingys, Antanas, Vytauto g-vė 51 10<br />
Šaulių 6 būrio ir ugniagesių draugijos raštinė, Vytauto g-vė 22 9<br />
Šeinas, Moisiejus, Akmenės g-vė 16 4<br />
Šiši, Aizikas, javų pirklys, Turgavietė 16 22<br />
„Talka”, žemės ūkio kooperatyvas, Turgavietė 1 34<br />
Telegrafas 49<br />
Urvikis, Teodoras ir Spingys, Antanas, molinių indų dirbtuvė, Puodininkų g-vė 4 17<br />
Vaksas, Michelis, javų ir miško pirklys, Tirkšlių g-vė 11 40<br />
Valsčiaus savivaldybė, Vytauto gatvė 8 24<br />
Valsčiaus savivaldybės skerdykla 12<br />
Žydų liaudies bankas, Turgavietė 1 5<br />
Urbienė Amelija. Kas dar buvo Viekšnių miestelyje: 1969 ir 1972 metų aprašai // Urbienė<br />
Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1. — P. 30. — Tekste: Laiškininkai: Juodeikis (prieš<br />
I pas. karą), Senkus (nuo 1935 m.), Mikalauskas (nuo 1935 m.).<br />
Steponavičiūtė B. Visada laukiami // Vienybė. — 1971. — Geg. 4. — Tekste: Viekšnių ryšių<br />
<strong>skyrius</strong>. Pranė Molytė, Anelė Šilbajorienė, Ona Paplauskienė, Bronė Rušinaitė, Eugenija<br />
Kriaučiūnienė. — [Bronislovo Kerio pastaba: Pranė Molytė 1935—1943 metais dirbo Tryškių<br />
valsčiaus raštinėje].<br />
Kavaliauskas A. Puošia darbas: Pasakojimai apie ryšininkus // Vienybė. — 1978. — Birž. 8.<br />
— Visas tekstas:<br />
Kai Viekšnių Ryšių skyriaus viršininkės Bronės Barakauskienės paprašiau papasakoti apie<br />
save, ji šyptelėjo:<br />
— Galiu, jeigu reikia, papasakoti apie savo kolektyvo žmones...<br />
Kolektyve — tik trylika žmonių, o pasakoti yra apie ką. Pavaduotoja Ana Grečiškina<br />
dvidešimt septynerius brandžiausius gyvenimo metus atidavė garbingam ryšininko darbui. Ji<br />
pažįsta kiekvieną Viekšnių gyventoją, su kiekvienu ne kartą yra turėjusi reikalų. Kruopščiu ir<br />
sąžiningu darbu Ana pelnė visų rajono ryšininkų pagarbos. Jauniausia darbo stažu, tur būt, yra<br />
operatorė Zita Keršienė. Bet netruko ji įsisavinti nelengvą operatorės darbą.<br />
Daug šiltų žodžių viršininkė pasakė apie laiškanešius. Už ilgametį, stropų ir nepriekaištingą<br />
darbą Viekšnių profesinės technikos mokyklos pagalbinio ūkio dirbantieji pamilo laiškanešes<br />
Eugeniją Kriaučiūnienę ir Oną Ramonienę. Pirmoji devintus metus neša žemdirbiams spausdintą<br />
žodį. Svirkančių kolūkio žemdirbiai teigia, kad geriausia laiškanešė yra jų Aldona Martinkienė.<br />
Viekšniškiai giria Janiną Kiriliauskaitę.<br />
Žmogų išaukština darbas. Koks ir kur jis bebūtų dirbamas, reikia pasišventimo, meilės.<br />
Viekšnių ryšininkės stengiasi dirbti taip, kad jų darbas išaukštintų ryšininkų profesiją.<br />
Bronė Barakauskienė į ryšininkų šeimą atėjo prieš dvylika metų. Dirbo Palnosuose, to paties<br />
Viekšnių ryšių skyriaus viršininko pavaduotoja. Viršininke tapo prieš penkerius metus. Rajono<br />
ryšių mazge apie Viekšnių ryšininkus kalbama kaip apie puikius savo darbo žinovus, mokančius<br />
362
geru pavyzdžiu uždegti kitus. Praėjusiais metais kolektyvas du ketvirčius tapo socialistinio<br />
lenktyniavimo nugalėtoju. Ryšių mazgo pereinamoji gairelė Viekšniuose liko ir šiais metais.<br />
Brikas A. Metai, atiduoti žmonėms // Vienybė. — 1979. — Geg. 5. — Tekste: Viekšnių ryšių<br />
<strong>skyrius</strong>. Bronė Barakauskienė, Pranė Molytė, Aldona Martinkienė, Eugenija Kriaučiūnienė, Ona<br />
Ramonienė. — [Bronislovo Kerio pastaba: Pranė Molytė 1935—1943 metais dirbo Tryškių<br />
valsčiaus raštinėje].<br />
Pirmaujanti laiškininkė: Nuotrauka ir tekstas J. Brenciaus // Vienybė. — 1980. — Lapkr.<br />
13. — Tekste: „Dvylika metų Eugenija Kriaučiūnienė dirba laiškininke Viekšnių ryšių skyriuje.”<br />
Juodpusis Apolinaras. Fotografija — regimoji atmintis (2) // Vienybė. — 1997. — Vas. 1. —<br />
Tekste:<br />
„Štai Viekšnių valsčiaus pašto tarnautojai 1930-aisiais, Vytauto Didžiojo metais,<br />
nusifotografavę prie savo įstaigos. Buvęs pašto pastatas pokario metais buvo rekonstruotas, čia<br />
įrengti anuomet gana erdvūs kultūros namai, kur viekšniškiai ir atvežtinius spektaklius bei filmus<br />
žiūrėdavo, ir patys vaidindavo. bet pastatas žuvo liepsnose, ir tik sena fotografija bemini anuos<br />
laikus. [...]. Iš viekšniškio fotografo J. Kinčino kolekcijos į mus žvelgia nepakartojami, įspūdingi<br />
tipažai — tarnautojai ir kunigai, lietuviai ir žydai.”<br />
363
7.8. MEDICINA<br />
Rinkliava [„Raudonajam Kryžiui”] // Lietuvos žinios. — 1914. — Lapkr. 21 (gruod. 4). —<br />
P. 2. — (Lietuvos žinios. Viekšniai). — Parašas: Ylelė. — Žinios aprašui iš knygos: Lietuvos<br />
bibliografija. Serija C. Lietuviškų periodinių leidinių publikacijos. 1914. D. 1. — Kaunas, 1998.<br />
— 476 p. — [BK pastaba: Apraše po įstrižo brūkšnio / žinutės autoriaus pavardė, vardas,<br />
slapyvardis, parašyti prie žinutės].<br />
Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų,<br />
pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p.<br />
Biržiška Mykolas. Daktaras ir aptiekorius // Biržiška Mykolas. Anuo metu Viekšniuose ir<br />
Šiauliuose (Iš 1882—1901 m. atsiminimų, pasakojimų ir raštų). — Kaunas, 1938. — 380 p. —<br />
P. 85—90.<br />
Daugirdaitė-Sruogienė Vanda. Žemaičių bajoro <strong>ūkis</strong> XIX amžiaus pirmoje pusėje. — Antras<br />
leidimas. — Vilnius, 1995. — 144 p. — Pirmas leidimas 1938 m. — Tekste <strong>skyrius</strong>: Medicinos<br />
reikalai.<br />
Garbenytė J. Darbo žmonių sveikatos sargyboje // Pergalės vėliava. — 1955. — Kovo 6. —<br />
Tekste: Prieš porą metų įsteigta Viekšnių ligoninė. Dirba 6 gydytojai. Yra vidaus ligų, akušerinisginekologinis,<br />
infekcinis skyriai, rentgeno kabinetas. Neseniai atidarytas tuberkuliozinis<br />
kabinetas.<br />
Černa A. Kaimo ambulatorijoje // Pergalės vėliava. — 1959. — Bal. 18. — Tekste: Gudų<br />
kaimo felčerių — akušerių punktas. Pirmosios darbuotojos Ramutė Bagdonavičiūtė ir Emilija<br />
Vainoriūtė.<br />
Neužmiršime (Apie buržuazinių nacionalistų nusikaltimus hitlerinės okupacijos metais<br />
Mažeikių apskrityje). — Vilnius, 1960. — P. 5, 27—34 ir kt. — Tekste: „dantų gydytoją<br />
Gelfandą”.<br />
Biržiška Viktoras. Mykolo Biržiškos dovana žemaičiams. (Atsiminimų nuotrupa) // Mūsų<br />
Vytis (Čikaga). — 1963. — Nr. 4. — P. 113—115. — Tekste:<br />
„Brolis Mykolas buvo, kaip visiems lietuviams žinoma, vienu iš dvidešimties 1918 vasario<br />
16-tosios akto, paskelbusio Lietuvą nepriklausomąja valstybe, signatarų. Daug vėliau, Lietuvai<br />
jau faktiškai esant nepriklausomąja respublika, prezidentaujant Antanui Smetonai, buvo<br />
patvirtintas įstatymas, pagal kurį kiekvienas 1918.II.16 akto signataras, neturįs savo žemės ūkio,<br />
gavo teisę, iš valdžios žinioje esamosios žemės ir miškų, nemokamai gauti tam tikrą skaičių<br />
hektarų ariamos žemės ir miško savo nuosavybėn. Brolis Mykolas, kad ir bežemis, delsė<br />
pasinaudoti įstatymu ir gauti žemės ir miško, laikydamas 16-tos vasario akto pasirašymą jokiu<br />
nuopelnu lietuvių tautos atžvilgiu. Pasak jo, nepriklausomybės aktą pasirašytų kiekvienas<br />
sąmoningas lietuvis patriotas ir tuo būdu šį aktą pasirašė faktiškai ne atskiri žmonės, o visa<br />
lietuvių tauta. Tačiau gavusieji žemės ir miško signatarai nuolat skatindavo jį pasiimti<br />
priklausantį jam, kaip signatarui, atitinkantį kiekį žemės ir miško. Tatai jam įkyrėjo iki gyvo<br />
kaulo ir jis pasiskundė savo žmonai Bronislavai. Žmona jam ir patarė: „Tauta tau duoda, tautai ir<br />
grąžink: paimk iš valdžios priklausantį tau pagal įstatymą mišką ir žemę, parduok ir visus gautus<br />
tuo būdu pinigus išnaudok kokiam nors naudingam Lietuvos reikalui!” Brolis Mykolas<br />
pradžiugo, išgirdęs tokį gerą patarimą, visai atitinkantį jo nusistatymui, gavo priklausančius jam<br />
pagal įstatymą žemę ir mišką, pardavė už 38.000 litų ir nutarė pastatyti Viekšniuose,<br />
Žemaičiuose už visus šiuos gautus pinigus mūsų tėvo — daktaro Antano Biržiškos vardo<br />
sveikatos namus. Mat, mūsų tėvas Antanas Biržiška buvo žemaičių miestelyje Viekšniuose,<br />
kuriame mes, visi trys broliai, esame gimę, apie 40 metų laisvai praktikuojančiu gydytoju,<br />
laikydamas savo gydytojo visuomeninę tarnybą darbu tautai. Jis pasižymėjo kaip akušeris,<br />
vidaus ir vaikų ligų gydytojas, įgijęs „didžiojo daktaro” garsą, nuo Viekšnių praktikuodamas<br />
364
spinduliu ligi 100 km. į visas šalis. Pats žemaitis, jis gydė Viekšnių apylinkių ūkininkų šeimas,<br />
imdamas tokį mažą honorarą, kad per visą savo gyvenimą sutaupė tiek pinigų, kad mirus jam<br />
1922.X.31. Viekšniuose, jų neužteko laidotuvių išlaidoms apmokėti. Tad suprantama, kodėl<br />
brolis Mykolas Viekšniuose pastatė „D-ro Antano Biržiškos Vardo” sveikatos namus. Viekšnių<br />
valsčiaus valdyba nustebo, kai brolis Mykolas pranešė, kad jis savo lėšomis statysiąs tėvo vardo<br />
sveikatos namus. Tokios dovanos valsčiaus istorija ligi tol nežinojo. Vietiniai šauliai atsisakė nuo<br />
jiems paskirto žemės sklypo namams statyti sveikatos namų naudai, vietiniai ūkininkai<br />
žemaičiai, supratę šių namų svarbą, savo arkliais nemokamai vežė plytas iš plytinės, lentas iš<br />
lentpiūvės, ir netrukus, kaip baravykas po lietaus, išdygo 3-jų augštų mūrinis namas, su erdviais<br />
kambariais moterims gimdyvėms, gydytojo ir akušerės butais, laukiamuoju kambariu ligoniams,<br />
Rentgeno kabinetu ligoniams peršviesti ir t. t. Žemaičiuose sakoma: „grybs, grybs, baravyks,<br />
visų grybų pulkauninks”. Ir tikrai, Viekšnių sveikatos namai savo išvaizda ir įrengimu neturėjo,<br />
tur būt, sau lygių Lietuvoje sveikatos centrų, pastatytų valdžios lėšomis, dažniausiai vieno augšto<br />
medinių namelių, kukliai įrengtų.<br />
Reikia žinoti, kad Lietuvos Vidaus Reikalų Ministerijos atitinkamas <strong>skyrius</strong> buvo numatęs<br />
įrengti daug sveikatos centrų kaimo miesteliuose, bet jųjų tarpe kažkodėl Viekšnių miestelyje<br />
joks sveikatos centras nefigūravo. O Viekšnių sveikatos namas, pastatytas mano brolio Mykolo<br />
lėšomis, iš tikrųjų atrodė, kaip tų sveikatos centrų „grybs pulkininks” turįs dar prie įėjimo durų<br />
pastatytą, pagal brolio dukters Marijos projektą, ąžuolinį kryžių ir įmūrytą į sieną juoduose<br />
rėmuose plokštę su įrašu „D-ro Antano Biržiškos Vardo Sveikatos Namai”. Visa statyba buvo<br />
atlikta ūkio būdu, nes pigiausias rangovų pasiūlymas šiems namams pastatyti be vidaus įrengimo<br />
buvo apie 55.000 litų. O ūkio būdu pastatyti Viekšnių sveikatos namai kainojo 41.000 litų su visu<br />
vidaus įrengimu. Patikrintomis žiniomis dabarties maskolių pavergtos Lietuvos vietiniai<br />
komunistai neišdrįso sunaikinti ąžuolinio kryžiaus prie sveikatos namų įėjimo durų ir tik perkėlė<br />
jį į Viekšnių kapines ir pastatė ant mūsų tėvo ir motinos kapo. Realizavęs gautą, kaip signataras,<br />
žemę ir mišką, brolis Mykolas gavo 38.000 litų, o sveikatos namai kainavo 41.000 litų. Jis turėjo<br />
naktimis dirbti, rašydamas atsiminimus iš savo veiklos lenkų okupuotam Vilniuje ir<br />
spausdindamas Šiaulių [Šaulių] Sąjungos organe Trimite, kol pagaliau iš gauto autoriaus<br />
honoraro sutaupė stingančius 3.000 litų. Broliui Mykolui šiuo atveju daugiau negu kam kitam,<br />
tiko lotyniškas posakis: „quod potui, feci; faciat meliora potentes” — padariau ką galėjau; kas<br />
sugeba padaryti geriau, tepadaro.<br />
Žinia, kad prof. Mykolas Biržiška savo lėšomis pastatė Viekšniuose puikų sveikatos nama,<br />
paplito visoj Lietuvoje ir pasiekė Kauną, kur valdantieji sluogsniai „savotiškai” į visą tai<br />
reagavo. Valdžios oficioze „Lietuvos Aide” stambiomis raidėmis buvo išspausdinta kronikos<br />
skyriuje, kitų laikraščių pakartota žinutė, kad „trys broliai — profesoriai Biržiškos — savo<br />
lėšomis, paveldėtomis iš mirusio tėvo — gydytojo palikimo, pastatė Viekšniuose sveikatos<br />
centro namus”. Pasipiktinę tokiu sąmoningu palaimintu „iš viršaus” visuomenės klaidinimu,<br />
nusiuntėm, pasirašę visi trys, šio melo atitaisymą, bet nei vienas laikraštis, paskelbęs melagingą<br />
žinia, nepaskelbė mūsų protesto dėl paprastos priežasties: veikianti tada valdžios cenzūra<br />
nepraleido. Visa tai tik dabar galėdamas mūsų lietuvių visuomenei pranešti, smulkiai čia aprašiau<br />
Viekšnių sveikatos centro istoriją, parodydamas, koks patriotas buvo mano brolis Mykolas, kurį<br />
trumpai galima apibūdinti kiek perdirbtu lotynišku posakiu: Lituanus sum et nil lituanum a me<br />
alienum esse puto (Esu lietuvis ir viskas, kas lietuviška, man nėra svetima). Visas brolio Mykolo<br />
gyvenimas — tai nenuilstama, nekartą surišta su pavojumi prarasti gyvybę (pav. lenkų<br />
okupuotam Vilniuje 1919—1920) tarnyba mylimai tėvynei - Lietuvai!<br />
Urbienė Amelija. Kas dar buvo Viekšnių miestelyje: 1969 ir 1972 metų aprašai // Urbienė<br />
Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 1. — P. 30. — Tekste: Felčeriai: Butkus, Lengvenis<br />
Marcijonas, Zarcinas (po I pas. karo). Akušerės: Rivinskienė (po I pas. karo), Laniauskienė (po<br />
1930 m.).<br />
Urbienė Amelija. Tautosaka: Aplankas Nr. 1 // VVB, VM. — Tekste: Užrašyta 1974 metais:<br />
Kaip kitą kartą gydė.<br />
365
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Liaudies <strong>medicina</strong>: Aplankas Nr. 4 // VVB, VM. —<br />
Tekste:<br />
Kaip ir kuomet reikia rinkti žoleles gydymui. Kokios žolelės ką gydo. Kokias ligas kaip ir kuo<br />
gydo. Ką gydo krupis, gyvatė, varlė, siurbelės, mielės, druska. Pirmoji pagalba. Braukymas.<br />
Nėštumas. Gimdymas. Gimdyvės priežiūra. Naujagimis ir jo priežiūra. „Bobutės” pareigos.<br />
Pamokymai ir patarimai moterims. Kaip prisivilioti vyrą. Pamokymai, patarimai, paaiškinimai.<br />
Įvairūs patarimai, pamokymai, paaiškinimai. Gyvulių ir paukščių gydymas. Pamokymai ir<br />
patarimai laikant paukščius, gyvulius. Paukščių gydymas. Apžadai. Kaip išnaikinti<br />
nepageidaujamus įnamius (1977). Gydymas žolelėmis, patarimai, pamokymai (1978). Gydymas,<br />
patarimai, pamokymai (1980). Įvairūs patarimai, pamokymai, gydymas. Saulės, mėnesio ir kitų<br />
gamtos reiškinių įtaka gydant bei dirbant darbus — pamokymai, patarimai, burtai (1981). Ką<br />
gydo krupis. Ką gydo su myžalais. Su kuo ir kaip gydė kitas ligas. Kaip gydyti gyvulius.<br />
Patarimai (1982). Kaip gydyti įvairias ligas. Kaip nuleisti kraują (1983). Kaip gydyti įvairias<br />
ligas (1984). Kaip gydyti įvairias ligas. Liaudies <strong>medicina</strong>, patarimai ir pamokymai (1980).<br />
Sąrašas — kam duoti „Liaudies medicinos” aprašai.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 6 // VVB, VM. — Tekste: 1977/1978<br />
metų aprašai: „Bobutė” (priėmėja). Moterų ir mergaičių plaukų priežiūra ir šukuosenos. Iš<br />
moterų higienos. Švaros palaikymas.<br />
Urbienė Amelija. Tautosaka: Aplankas Nr. 3 // VVB, VM. — Tekste: Užrašyta 1978—1984<br />
metais: Liaudies <strong>medicina</strong>. Vaistų paruošimas, vartojimas, laikymas. Apie liekarstus. Liaudies<br />
<strong>medicina</strong>.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai: Aplankas Nr. 7 // VVB, VM. — Tekste: 1979 metų<br />
aprašas: Svečiavimasis ir ligonio lankymas. 1983 metų aprašas: Senos medicinos sesers<br />
pasakojimas.<br />
Urbienė Amelija. Etnografiniai aprašai ir tautosaka: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: 1985<br />
metų aprašas: Liaudies <strong>medicina</strong>.<br />
Urbienė Amelija. Buities ir papročių vaizdeliai: Aplankas // VVB, VM. — Tekste: Aš ir<br />
mano seneliai (52 vaizdeliai). Mažo miestelio didelis gyvenimas: 1. Aš savo miestelyje. 2. Mūsų<br />
miestelio žmonės: „Balsys ir Kazlauskas”. — Tekste:<br />
Daktaro Pačerinskio dvaras netoli miestelio. Turtingai gyvena daktaras. Ir pats dvaras<br />
nemažas, dar ir miestelyje didelius, gražius namus turi — dvejom stiklinėm gonkom. Pro vienas<br />
gonkas pats daktaras, atvažiavęs iš dvaro, vaikščioja, o pro kitas — ligonys. Daktaras ligonis<br />
miestelyje priiminėja lyginėmis savaitės dienomis. Šiaip daktaras gyvena dvare. [...]. Turtingas<br />
buvo, bet žmonos vis išsirinkti negalėjo. Žinojo, kuprio nė viena moteris nenorės mylėti. Pats<br />
vienas jau buvo apsisprendęs vesti neturtingą mergaitę. Išsirinko ne ką kitą, o savo paties<br />
kambarinę).<br />
Bulanovienė I. (Centrinės vaistinės vedėja). Tolimos ištakos // Vienybė. — 1985. — Liep. 20.<br />
— Tekste:<br />
Rajono farmacijos istorijoje pirmasis puslapis priklauso Viekšniams. Šioje senoje Žemaičių<br />
gyvenvietėje vaistinė įsteigta 1860 m. 1883 m. Kazimieras Aleksandravičius nupirko Viekšnių<br />
vaistinę savo sūnėnui Vincui Aleksandravičiui, kuris ją valdė 42 metus.<br />
V. Aleksandravičiaus sūnus provizorius Juozas, 1925 m. gavęs chemiko-vaistininko diplomą,<br />
pradėjo tvarkyti tėvo vaistinę. Provizorius Juozas Aleksandravičius Viekšnių vaistinėje dirbo iki<br />
1971 m.<br />
366
Balčiūnaitė S., Statkuvienė T. Paminėjo jubiliejų // Vienybė. — 1987. — Saus. 8. — Visas<br />
tekstas:<br />
Farmacininkų mokslinės draugijos Šiaulių skyriaus valdyba kartu su Paminklų apsaugos ir<br />
kraštotyros draugijos nariais surengė konferenciją, skirtą Viekšnių vaistinės 125 metų sukakčiai<br />
bei buvusio jos ilgamečio vedėjo Juozo Aleksandravičiaus gimimo 90-mečiui paminėti. Nuo<br />
1938 m. vaistinėje dirbanti E. Tomkevičienė prisiminė buvusį vedėją kaip be galo reiklų,<br />
principingą darbuotoją. J. Aleksandravičius turėjo įtakos jos charakterio formavimuisi. Akmenės<br />
vaistinės vedėjai K. Panebažienei šis farmacininkas buvo vienas iš pirmųjų mokytojų. Jis<br />
negailėjęs jaunai merginai praktiškų patarimų, mokęs bendravimo su žmonėmis. Su didele<br />
pagarba apie vaistininką kalbėjo Ventos vidurinės mokyklos mokytoja T. Statkuvienė: „Kartu<br />
mokiausi su Sofija Aleksandravičiūte. Dažnai lankydavausi jos namuose. Iš jų šeimos mokiausi<br />
gražaus bendravimo, pagarbos vienas kitam. Laisvalaikiu eidavau į vaistinę, ploviau buteliukus,<br />
vėliau — padėdavau gaminti vaistus. Mačiau J. Aleksandravičiaus reiklumą, jo troškimą<br />
išmokyti mus kruopštumo, pagarbos ir meilės darbui. Darbas vaistinėje man buvo gyvenimo<br />
mokykla. Joje išmokau tvarkingumo, nuoširdumo, o svarbiausia — teisybės”. Naujosios<br />
Akmenės centrinės vaistinės vedėja J. Bulanovienė priminė įdomių vaistinės istorijos puslapių.<br />
Vaistinę įsteigė iš Telšių atvykęs provizorius Teodoras fon Goldneris. Jam 1870 m. mirus,<br />
sodybą su vienu iš seniausių Viekšniuose namų paveldėjo žmona ir duktė. Tačiau moterys<br />
nebuvo farmacininkės, po 13 metų dėl skolų vaistinė parduota varžytinėse. Ją nupirkęs<br />
Kazimieras Aleksandravičius padovanojo sūnėnui Vincui ir įpareigojo, kad iš kartos į kartą ją<br />
paveldėtų giminės.<br />
V. Aleksandravičius vaistinę valdė 42 metus. Ji tapo pavyzdinga, čia praktikavosi vėliau<br />
žinomi farmacininkai S. Gaudiešius, A. Kaikaris, S. Avižonytė, A. Rušinas. Jos šeimininkas šelpė<br />
vargstančius, padėjo besimokantiems neturtingiems giminaičiams. 1915—1918 m. vaistų<br />
tiekimas nutrūko. Net iš kaimyninių apskričių į Viekšnius plaukė ligoniai. Į pagalbą tėvui atėjo<br />
sūnus Juozas — Kauno universiteto klausytojas. Vėliau jis gavo chemiko-vaistininko diplomą ir<br />
po tėvo mirties ėmė tvarkyti vaistinę.<br />
Tarybinės santvarkos metais vaistinė nacionalizuojama. 1944 m. pabaigoje, praūžus frontui,<br />
vaistinė buvo suremontuota. Tarybinė vyriausybė aukštai įvertino jos darbuotojų karo metu teiktą<br />
pagalbą partizanams, iš nelaisvės pabėgusiems tarybiniams kariams.<br />
Pokario metais į miestelį atvyko gydytojas Tumas, buvo atidaryta valsčiaus ambulatorija,<br />
veikė dantų kabinetas, 4 lovų gimdymo namai. Vaistinės veikla išsiplėtė. Populiari tapo<br />
išnešiojamoji prekyba vaistais kolūkiuose ir miestelio prekyvietėje.<br />
Provizorius J. Aleksandravičius dirbo iki 1971 m. gruodžio mėnesio. Jo pastangomis išsaugoti<br />
seni įrengimai, receptai, signatūros ir kita vertinga vaistinės istorijos medžiaga, menanti<br />
farmacijos praeitį, vystymąsi, tobulėjimą.<br />
Šiurkus Juozas. Didysis Viekšnių daktaras: [Antanas Biržiška] // Vienybė. — 1988. — Kovo<br />
26. — Nr. 36-37 (4682-4683): ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Kiek atminimų — atsitikimų (...)<br />
anapus ribos!<br />
Maironis<br />
ŽEMAITIJA visais laikais garsėjo didžiais, savo kraštui ir jo liaudžiai nusipelniusiais<br />
žmonėmis. Tokie buvo D. Poška, S. Daukantas, M. Valančius, M. Giedraitis, Maironis,<br />
P. Višinskis, Žemaitė, J. Bielskis, A. Gricius, Lazdynų Pelėda (S. Ivanauskaitė-Pšibiliauskienė),<br />
Šatrijos Ragana (M. Pečkauskaitė) ir daug kitų kraštiečių. Ir šiandien mūsų respublikos<br />
vidurinėse ir aukštosiose mokyklose nagrinėjama jų kūryba, dainuojamos jų žodžiais sukurtos<br />
dainos, skaitoma ir deklamuojama jų poezija, teatruose vaidinamos jų sukurtos dramos, jų<br />
baladžių ir apysakų motyvais kuriami jaudinantys spektakliai.<br />
Nenuilstančiu profesiniu darbu, meile Žemaitijos žmonėms, jų kalbai, papročiams ir žemaičių<br />
kraštui didelės pagarbos ir šviesaus atminimo yra nusipelnęs ir daktaras Antanas Biržiška. Jis<br />
pasižymėjo neišsenkančia savo profesine ir moraline bei dvasine energija, meile savo gimtajam<br />
kraštui ir balanos gadynėje tebegyvenusiems caro patvaldystės skriaudžiamiems žemaičiams,<br />
367
teikė jiems bet kuriuo paros laiku medicininę ir moralinę, ekonominę pagalbą. Tuo jis nusipelnė<br />
„didžiojo daktaro” vardą. Daktaras Antanas Biržiška mylėjo savo kraštą ir jo žmones kaip<br />
motiną, o savo mokslą — kaip sielą, kurį laimina, nušviečia ir jungia visus žmones jų gerovei ir<br />
taikiam dvasinių ir materialinių gėrybių kūrimui. Jautrumas ir gerumas žmonėms, pagarba jų<br />
dvasios pasauliui — tokie buvo ne tik jo gyvenimo, bet ir apskritai jo pasaulėjautos matmenys.<br />
Čia jis, be abejonės, kaip lotynų kalbos mėgėjas, vadovavosi senovės romėnų išmintimi: „Gaudia<br />
et dolores cum amicis partiamur” (Džiaugsmais ir skausmais dalykimės su draugais).<br />
Biržiškos — nuo XVI a. žinoma pažangi žemaičių bajorų giminė, gyvenusi buv. Karšuvos<br />
tėvonijoje (apskrityje), vėliau Raseinių ir Tauragės apskrityje, Šilalės valsčiuje. Jų giminės<br />
aktyviai dalyvavo 1831 ir 1863 m. m. sukilimuose prieš caro patvaldystę. Daktaras Antanas<br />
Biržiška — Leonardo Biržiškos (1809—1902) ir Anatolijos Skinderaitės-Biržiškienės (1823 —<br />
1897) sūnus. Leonardas ir Anatolija Biržiškos išaugino keturis sūnus, iš kurių du — Jonas ir<br />
Antanas — gydytojai, ir aštuonias dukteris. Tėvas Leonardas Biržiška buvo istorijos mėgėjas ir<br />
savo išmokslintus sūnus bei anūkus ragino nepamiršti žemaičių kalbos, papročių ir tradicijų.<br />
BŪSIMASIS Viekšnių daktaras A. Biržiška gimė 1855 m. sausio 29 d. Tauragės apskrityje,<br />
Vainuto valsčiuje, Žvingių parapijoje, Lapkasių dvare, mirė ir palaidotas Viekšniuose 1922 m.<br />
spalio 31 d. Darbštus, santūrus ir mąstantis vaikas jautė nenugalimą potraukį knygai, mokslui.<br />
Dar jaunystėje jis pajuto norą kaupti ir skleisti žmonėms dvasinius ir mokslo turtus. A. Biržiškos<br />
tuometinė daugiaplanė progresyvi veikla prasidėjo tokiu laiku, kai švietimas be religijos dar<br />
buvo sunkiai įmanomas. Bet jaunuolio sąmonėje anksti išryškėjo filosofinė takoskyra tarp gėrio<br />
ir blogio, ir būsimasis Viekšnių daktaras, jau mokydamasis Šiaulių gimnazijoje, kurią jis baigė<br />
1875 m., tvirtai stovėjo pažangos ir gėrio pozicijose. Tolimesnei A. Biržiškos pažangios<br />
pasaulėžiūros raidai didelės reikšmės turėjo jo pažintis ir draugystė su J. Bielskiu (1855—1904)<br />
kai jiedu mokėsi Šiaulių gimnazijoje. Gimnazijos vėliavoje buvo įrašas „Res non verba” (Darbai,<br />
ne žodžiai). Ir gimnazistas A. Biržiška dirbo, kaip sakoma, išsijuosęs, nenuleisdamas rankų.<br />
J. Bielskis 1876 m. baigė Šiaulių gimnaziją ir gavo aukso medalį. 1876—1882 m. jis studijavo ir<br />
baigė Petrapilio susisiekimo inžinerinį institutą ir gyvenime reiškėsi kaip pažangus visuomenės<br />
veikėjas. Nuo IV klasės jis mokė kitus, tarp jų ir Vladimirą Zubovą, prieš I pasaulinį karą<br />
gyvenusį Medemrodės dvare, Kaune gyvenančio produktyvaus architekto, D. Čiurlionytės vyro<br />
Vladimiro Zubovo, senelį, kurio pasaulėžiūros formavimuisi korepetitorius J. Bielskis padarė<br />
nemažai teigiamos įtakos. Jiedu su A. Biržiška slėpė ir skaitė draudžiamus eilėraščius. J. Bielskis<br />
suimamas ir pašalinamas iš gimnazijos. Tik jo mokinio tėvui, įtakingam Šiaulių bajorų vadui<br />
Mikalojui Zubovui užtarus, J. Bielskis buvo paleistas. Ilgainiui, kai J. Bielskis dirbo Liepojoje,<br />
apie jį būrėsi pažangioji šviesuomenė ir moksleivija. Dirbdamas Sibire, globojo politinius<br />
tremtinius. Studijuodamas dalyvavo revoliuciniame judėjime, prisidėjo leidžiant ir platinant<br />
lietuviškas knygas, gabenant iš užsienio nelegalią, pažangią literatūrą. Ir vėliau pažangi<br />
visuomeninė ir kultūrinė J. Bielskio veikla darė teigiamą poveiki ir A. Biržiškos pažangios<br />
pasaulėžiūros formavimuisi.<br />
Mokydamasis Šiaulių gimnazijoje, A. Biržiška nuo V klasės vertėsi pamokomis ir pats gerai<br />
mokėsi. 1875 m. baigė gimnaziją ir norėdamas, kad realybė pranoktų svajonę, kad pats neliktų<br />
sūnus paklydėlis ir galėtų kuo daugiau padėti savo gimtojo žemaičių krašto žmonėms,<br />
abiturientas A. Biržiška nedvejodamas pasirinko mediciną ir tais pačiais metais įstojo į Maskvos<br />
universiteto medicinos fakultetą, kurį sėkmingai baigė 1880 m. Studijuodamas Antanas Biržiška<br />
draugavo su Vincu Pietariu, Jonu Basanavičium. Rinko J. Basanavičiui lietuviškas dainas, kurios<br />
vėliau (1884 m.) pasirodė „Ožkabalių dainų” rinkinyje. Baigęs medicinos mokslus ir gavęs<br />
gydytojo diplomą, A. Biržiška su džiaugsmu grižo į gimtąją Žemaitiją ir, tuometinio kanauninko<br />
J. Zaleskio (1838—1910) prašomas, pasiliko ir 42-iems metams apsigyveno garsiame puodžių<br />
miestelyje Viekšniuose. Ir ilgus dešimtmečius, kol daktaras Antanas Biržiška bet kuriuo paros<br />
laiku keliavo pas ligonius, su jo autoritetu, su jo profesine ir gyvenimo patirtimi siejosi daugelio<br />
viltys įveikti sunkią ir klastingą ligą.<br />
Priminsime Lietuvos kultūros istorijos mažmožį. Kai daktaras A. Biržiška, jo broliai ir vaikai<br />
mokėsi gimnazijoje, kaip rodė jų gudiški, lenkiški ir rusiški dokumentai, vadinosi ir rašėsi<br />
Biržiško. Šilališkiai ir pajūriškiai kaimynai juos vadino Biržiškiais, o viekšniškiai juos net<br />
Beržunskiais vadino. Ilgainiui Biržiškų giminė ir pavardėmis susiskirstė. Vyriausias daktaro<br />
368
sūnus Mykolas, gimęs ir augęs Viekšniuose (1882—1962), tik susipratęs lietuviu ir prisiekęs<br />
kovoti už Lietuvos ateitį ir jos gerovę, nebepakėlė suslavintas „Biržiško” galūnės ir, įstojęs į<br />
Maskvos universitetą, visur ėmė rašytis „Biržiška”. Jo pavyzdžiu pasekė ir jaunesnieji<br />
Viekšniuose gimę ir augę broliai Vaclovas (1884—1956) ir Viktoras (1886—1964). Daktaro<br />
brolvaikis Stasys, gyvendamas Voroneže, klausė savo mokytojo J. Jablonskio, kaip jis turėtu būti<br />
šaukiamas. J. Jablonskiui paklausus, kaip juos žmonės vadina, ir šiam atsakius, kad žmonės juos<br />
vadina Biržiškiais, lietuvių kalbos kūrėjas ir puoselėtojas atsakė: na, tai esi Biržiškis. Daktaro<br />
brolio Jono sūnūs, apsigyvenę Sibire ir nieko negirdėję apie Biržiškų lietuviškų pavardžių kaitą,<br />
tebeeina, žinoma, Biržiško keliais. Ir taip viena pavardė virto trimis.<br />
Kai vyko 1863 m. sukilimas, būsimasis Viekšnių daktaras buvo aštuonerių metų. Jis su<br />
broliukais, įsilipę į aukštus medžius, iš toli stebėjo apylinkėje vykstančias kautynes. Jo tėviškėje<br />
buvo slepiami ir gydomi sužeisti sukilėliai. 1867 m, jis įstojo į Šiaulių gimnazijos I klasę.<br />
TAI buvo laikotarpis, kai caro patvaldystė visaip stengėsi nutautinti kitų tautybių gyventojus.<br />
Biržiška pavyzdingai mokėsi. Visą gyvenimą nepamiršo graikų kalbos ir dar gražiau prisiminė<br />
lotynų kalbą. Jis visą gyvenimą liko ne tik senųjų klasikinių kalbų, bet ypač gamtos mylėtojas.<br />
Užaugo ūkyje. Mokslus eidamas, atostogas praleisdavo tėviškėje, gražiose Šilalės, Pajūrio<br />
apylinkėse. Ir visą gyvenimą nenutraukė ryšių su gamta, gilino gamtos žinias. Sugebėjo ne tik<br />
atskirti kiekvieną augalą, bet žinojo ir jų lietuviškus, lenkiškus, rusiškus, dažnai ir lotyniškus<br />
pavadinimus. Plačiose apylinkėse garsėjo kaip puikus sodininkas. Dar studentaudamas pradėjo<br />
medžioti ir tapo puikiu medžiotoju. Ir savo amžiaus pabaigoje stebino jaunuosius taikliais<br />
šūviais.<br />
Dr. Antanas Biržiška žinojo ne tik kiekvieno paukščio, miško žvėrelio pavadinimą keliomis<br />
kalbomis, bet atskirdavo kiekvieno jų balsą ir gražiai mokėjo jų balsais pasuokti. Viekšnių<br />
daktaro sodyboje buvo gana gausi ir gražiai jo tvarkoma biblioteka. Be abejonės, jis, kaip graikų<br />
ir lotynų kalbų mėgėjas, žinojo Cicerono (106—43 pr. m. e.) posakį „Namai be knygų, kaip<br />
žmogus be sielos” ir juo vadovaudavosi. Mėgo ir vertino Bremo, Č. Darvino ir kitų korifėjų<br />
veikalus. Dar gimnazijoje jis suprato gamtos pažinimo svarbą ir iš dalies dėl to matyt pasirinko ir<br />
gydytojo profesiją. Turėjo tam įtakos ir „laiko dvasia”, kai šviesuomenė ypatingai brangino ir<br />
aukštai vertino gamtos mokslus. Jis mokėsi gimnazijoje, kai Lietuva tik neseniai buvo<br />
pergyvenusi 1863 m. sukilimą, kurio pasekmės liaudžiai buvo gana sunkios, ir net sukilimo<br />
dalyviai vėliau pamiršdavo jo kilnumą ir vadindavo jį — sukilimą — menku ir nerimtu.<br />
Bajorų visuomenė po sukilimo pasijuto bejėgė, nustojo vilties, kad įvyks politinės atmainos,<br />
tesvajojo apie kokį nors prislėgimo palengvinimą, stengėsi išsilaikyti savo pozicijose, šviestis ir<br />
rimtai dirbti. Toks buvo sąmoningosios bajorų visuomenės nusistatymas ir š<strong>ūkis</strong>, griežtai<br />
priešingas kokiam nors maištingumui ir net politikavimui. Dr. Antanas Biržiška, 1831 m.<br />
sukilėlio sunūs, vaiko akimis matęs 1863 m. sukilimo įvykius, buvo kūnu ir širdimi prisirišęs<br />
prie savo krašto ir jo žmonių, brangino Lietuvos visuomenės tradicijas, gyvai atsiliepdavo į jos<br />
vargus ir nelaimes, pvz. 1893 m. Kražių istorijos, kurią darbininkų spaudoje pasmerkė ir<br />
F. Dzeržinskis, V. Kapsukas, Z. Angarietis, atžvilgiu ir kitais klausimais. Čia jis, be abejonės,<br />
kaip lotynų kalbos mėgėjas, vadovavosi senovės romėnų patarimu džiaugsmais ir skausmais<br />
dalytis su draugais. O sunkesnę akimirką žmonėms buvo į ką atsiremti: čia pat, dr. A. Biržiškos<br />
kabinete, tiek daug patirties ir gerumo. Bet kaip ir kiti jo kartos visuomenės atstovai —<br />
V. Pietaris, J. Vileišis, J. Basanavičius — politika giliau nesidomėjo ir per visą amžių vengė<br />
kokio nors nesusipratimo su valdžia, tvarkingai atlikdavo visas pareigas, bet ir sąžinės<br />
neparduodavo. Mėgo ir grožinę literatūrą. Bet svetimi jam buvo romantikai J. Slovackis,<br />
Z. Krasinskis, o labai brangūs A. Mickevičius, L. Kondratovičius (V. Sirokomlė) bei kiti „savi”<br />
rašytojai, rašę apie Lietuvą. Ypač mėgo A. Mickevičiaus „Poną Tadą”, kurio atskiras dalis<br />
mokėjo atmintinai.<br />
Dr. A. Biržiška nesiribojo vien bajorų luomo reikalais, nors tame luome užaugo, subrendo ir<br />
visą gyvenimą buvo su juo susijęs. Jis gražiai bendravo ir su ne bajorais („žmonėmis”), mokėsi<br />
neluominėje Šiaulių gimnazijoje, o vėliau studijavo Maskvos universitete. Tuo laikotarpiu<br />
bajorų, ypač nedidžiųjų bajorų, visuomenėje tai buvo lyg nauja kryptis. Ir tuo jo tėvai atitraukė<br />
vaikus nuo dvarininkų ir bajorų reikalų, nors vaikų meilės žemei neišdildė. Ir daktaraudamas<br />
Viekšniuose, A. Biržiška vis nuomodavo ūkelį. Nuomodavo be didesnio reikalo ir naudos.<br />
369
Dr. Antanas Biržiška buvo humanistas ir neskirstė žmonių į bajorus ir ne bajorus, į „ponus” ir<br />
mužikus. Jam visuomenę sudarė sąžiningi ir šelmiai, darbštūs ir tinginiai, protingi ir atsilikėliai.<br />
Taip Viekšnių daktaras, vertino ir „mužikus”, ir „ponus”. Stiprus, rimtas, bet ir draugiškas,<br />
savo bičiuliams liko ištikimas ligi pat mirties. Teisingas, kartais šiurkštokas, nedaręs<br />
kompromisų su sąžine ir, kai būdavo reikalas, į akis kirtęs tiesą: mokslo ir gamtos mėgėjas. Toks<br />
jis augo, toks jis brendo gimnazijoje ir universitete. Rimtai, atsakingai ir gerai mokėsi, draugiškai<br />
dalyvavo gimnazistų žaidimuose ir išdykavimuose. Atostogų su broliais ir draugais važiuodavo<br />
per 100 km arkliais, tėvo pavežami, o vėliau ir vieni, pakeliui nakvodami pakelės karčemose.<br />
Mediciną jis matyt pasirinko todėl, kad mėgo gamtos mokslus ir tikėjosi, kad savo mokslo žinias<br />
galės pritaikyti gimtojoje Žemaitijoje, kad gydytojo profesija labiau savarankiška,<br />
nepriklausoma. Savarankiškumą ir nepriklausomumą Antanas Biržiška visą savo amžių ypatingai<br />
brangino. Tartu, tuometinio Jurjevo (Dorpato), universitetas buvo populiaresnis aukštesnėse<br />
Lietuvos bajorų grupėse. Šiaulių gimnazijos absolventai dažniau pasirinkdavo Maskvos,<br />
Petrapilio universitetus. Beje, gimnazijoje jis mokėsi prancūzų kalbos, tat gal ir todėl nebuvo<br />
linkęs studijuoti Dorpato (Tartu) universitete, kad ten dominavo vokiečių kalba. Maskvon jį<br />
matyt traukė ir tenykščio medicinos fakulteto dar nuo I. Pirogovo (1810—1881) laikų garsas,<br />
vyresniojo brolio Jono ir kitų draugų pavyzdys. Ten studentas A. Biržiška sėkmingai studijavo<br />
mediciną, žavėjosi garsiais Maskvos universiteto medicinos fakulteto profesoriais — klinicistais,<br />
pvz. terapeutu G. Zacharjinu (1829—1898) ir kitais, ir ligi pat mirties apie juos ir apskritai apie<br />
fakulteto darbą maloniai ir gražiai pasisakydavo.<br />
Aušo „Aušros” gadynė, o su ja konsekventiškai vyko ir Antano Biržiškos lietuvėjimo<br />
procesas. Išvertė L. Kondratovičiaus „Margirį” ir jį lietuviškai deklamuodavo. „Aušrininkų”<br />
sentimentalizmas jam nebuvo pakankamai artimas. Artimesnė, suprantamesnė ir arčiau<br />
gimininga jam buvo B. Pruso, H. Senkevičiaus ir kitų realistų kūryba. Daug dėmesio skyrė ir<br />
klasikinei rusų — N. Gogolio, L. Tolstojaus, A. Čechovo kūrybai. Lenkiškoje to meto<br />
šviesuomenėje jis buvo tituluojamas „žemaičiu”, kuris kai kada skaudokai įgeldavo ir nevisiškai<br />
buvo jos laikomas saviškiu, nors visų gerbiamas. Lietuviškoms srovėms jis buvo perdaug<br />
savarankiškas „bajoras” ir todėl nevisai savas, bet taip pat gerbtinas ir gerbiamas. Žymiausi jo<br />
amžininkai „aušrininkai” išsisklaidė po plačią caro patvaldystės šalį, o jis, baigęs medicinos<br />
mokslus, nedvejodamas grižo į gimtąjį kraštą — Viekšnius ir čia pasišventusiai dirbo, teikdamas<br />
varganiems to meto žemaičiams ne tik medicininę, bet ir moralinę, ir ekonominę pagalbą.<br />
Dr. A. Biržiška, kaip ir kiti aušrininkai, nesukūrė lietuviškos šeimos, bet nekliudė ir net ilgainiui<br />
skatino ją sulietuvėti, ir pats, sūnų pavyzdžiu pasekęs, vis arčiau ir stipriau bendravo su<br />
pažangiąja lietuvių šviesuomene ir jos kultūra. Dar Maskvoje gyvendamas, susirado sau žmoną<br />
E. Rodzevičiūtę (1858—1938), tolimą T. Kosciuškos giminaitę, pedagogę — pianistę, parsivežė<br />
ją į savo numylėtą žemaičių kraštą, gražiai išaugino ir išmokslino tris sunūs — Mykolą —<br />
Lietuvos visuomenės veikėją, literatūros istoriką, Vaclovą — lietuvių bibliografą, kultūros<br />
istoriką, ir Viktorą — matematiką, kurie ilgainiui tapo 1922 m. įkurto Lietuvos Vytauto Didžiojo<br />
universiteto profesoriais ir gražiai, gausiai papildė Lietuvos mokslo ir kultūros aruodus.<br />
VISAM amžiui apsigyvenęs Viekšniuose, Antanas Biržiška vertėsi gydytojo praktika. Pirmojo<br />
pasaulinio karo metu, kai Lietuvą okupavo vokiečiai, jis pasitraukė į Rusiją, kur sunkiai susirgo.<br />
Kai pasveiko, giminės vėl parvežė į Viekšnius. Gyvendamas ir dirbdamas Viekšniuose, jis turėjo<br />
plačią gydytojo praktiką. Žemaičių gerbiamas, mylimas ir laukiamas, jis arkliais važinėjo pas<br />
ligonius nuo Gruzdžių iki Telšių ir nuo Kuršo (Latvijos) sienos ligi Kuršėnų ir Luokės ir įgijo<br />
„didžiojo daktaro” garsą. Ypač garsėjo kaip akušeris, vaikų ir vidaus ligų gydytojas. Tuo sunkiu<br />
laiku jaunas gydytojas A. Biržiška buvo vienintelis gydytojas Viekšniuose ir plačiose jų<br />
apylinkėse. Žvelgdamas iš laiko perspektyvos, iš kitos kartos mediko patirties, ne kartą galvoju:<br />
kokia turėjo būti stipri, pavydėtinos emocinės pusiausvyros asmenybė, kad varganame tuo metu<br />
krašte, beveik be talkininkų, išlaikytų kasdieninę įtampą, susidurdamas su tokia gausybe<br />
neatidėliotinos pagalbos reikalingų žmonių. Sunkūs šiokiadieniai grūdino jauną daktarą, plėtė ir<br />
gilino jo profesinę patirtį ir išmintį, nes, kaip sakė Leonardas da Vinčis (1452—1519), darbu<br />
įgyjama patirtis, o patirtimi — išmintis. Kiek išgalėdamas skaitė ir platino Tilžėje leidžiamus<br />
nelegalius, pažangius leidinius. Ilgainiui, kai sūnūs jau buvo studentai, ir daktaras Antanas<br />
Biržiška aktyviai įsijungė į kultūrinį ir visuomeninį Lietuvos gyvenimą.<br />
370
Kai XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje vyko sudėtingas tautų išsivadavimo iš caro<br />
patvaldystės procesas, dr. Antanas Biržiška, senosios kartos tylusis visuomenės darbuotojas, savo<br />
darbais dėl tautos atgimimo nusipelnė amžiną atminimą.<br />
„(...) tik per nacionalinę istoriją mes prisiliečiame prie pasaulinės istorijos, per ją įeiname į<br />
istorinį žmonijos vyksmą”, rašo Justinas Marcinkevičius „Dienoraštyje be datų”. A. Biržiška ne<br />
žodžiais, bet darbu ir pavyzdžiu švietė jaunajai kartai, perdavė jai ir savo idėjas, ir savo epochos<br />
pažangią dvasią. Ir šiandien mes, rašydami šias eilutes apie šviesios atminties daktarą Antaną<br />
Biržišką, galime jo garbei pasakyti: exegimus monumentum. Jis buvo ramus, tylus medicinos<br />
darbuotojas, tolerantiškas, demokratiškas, visiems prieinamas gydytojas, inteligentas.<br />
Profesiniame darbe neskyrė dienos ir nakties. Prie jo su pagarba artinosi jauni ir seni. Todėl<br />
mūsų žmones žemaičius kiaurai pažinojo, mylėjo juos, nors neslėpė ir jųjų ydų. Puikiai mokėjo ir<br />
kalbėjo žemaitiškai. Ir naują literatūrinę lietuvių kalbą greitai įveikė ir įsisavino. Ir žemaičiai jį<br />
gerbė ir mylėjo. Jo sode žydėdavo daugybė įvairių gėlių, žaliuodavo jo sodintų ir prižiūrimų<br />
medžių, įvairių vaiskrūmių ir dekoratyvinių krūmų. Labai daug skaitė. Ligi paskutinės gyvenimo<br />
valandos atidžiai sekė medicinos ir kitų mokslų naujienas. Iš sūnų reikalavo vis naujų knygų iš<br />
įvairių sričių. Mediciną suprato kaip kilnų pašaukimą, etiniu žvilgsniu vertino savo draugus.<br />
„Draugas — gydytojas” jam buvo ne vien vardas; tam jis teikė ypatingos svarbos. Jo idealas:<br />
„Žmogus — gydytojas”. Ir savo šeimai jis buvo ne tik tėvas, bet ir didžiausias bičiulis. Sūnums<br />
darė poveikį ne žodžiais (nemėgo pamokslų), bet pavyzdžiu. Sūnums patardavo rinktis tokią<br />
profesiją, kad būtų galima dirbti ir gyventi Lietuvoje. Gyvenime buvo tylus, užsidaręs savyje.<br />
Bet mokėjo ir juoktis — nuoširdžiai, su ašaromis. Turėjo nemažai ir bičiulių. Nemėgo netiesos,<br />
suktumo, godumo.<br />
Keletą dienų prieš mirtį lankėsi savo tėviškėje Pailgotyje, kur nebuvo buvęs keliasdešimt<br />
metų ir kur svajojo apsigyventi sekančių metų pavasarį, kad čia dar kartą galėtų prisiliesti prie<br />
savo vaikystės vizijos. Grįžo į Viekšnius linksmas, atsigaivinęs. Mirė per valandą. Mirties<br />
priežastis — angina pectoris, kurią jautė savyje keliasdešimt metų, bet slėpė nuo savo šeimos.<br />
Laidotuvės vyko Viekšniuose: jose dalyvavo daug viekšniškių ir apylinkės gyventojų, ypač daug<br />
žydų, kurie parvežė jam iš Kauno vainiką. Tebūnie lengva jam žemaičių krašto žemė, kurią dr.<br />
Antanas Biržiška taip kilniai mylėjo. Dr. A. Biržiška — šviesi Žemaitijos asmenybė, daug<br />
nusipelniusi žemaičių kraštui ir jo žmonėms. Jo pavyzdžiu teseka mūsų medikai ir jaunimas.<br />
Jonikienė Roma. Viekšnių gydytoja [Monika Balčiūnienė] // Vienybė. — 1988. — Birž. 18:<br />
ir nuotrauka. — Visas tekstas:<br />
Kelias iš Naujosios Akmenės į Viekšnius... Dešimtis kartų išmatuotas autobusais, mašinomis.<br />
Pusvalandžio kelias, pratęstas važiavimo siauromis gatvelėmis iki ambulatorijos, taip reikalingas<br />
pokalbio planeliui apmąstyti, kai ruošiesi pasakoti apie visiškai nepažįstamą žmogų. Iš šalies<br />
nugirsti atsiliepimai per menka atsarga, kad atskleistum būsimo pašnekovo dvasinį grožį, sielos<br />
vertybes. Ir fantazija čia ne pagalbininkė. Ji nublanksta, kai vietoje įsivaizduotos iškalbios,<br />
energingos — tave pasitinka kukli ir nekalbi apylinkės gydytoja. O klausimų terapeutei Monikai<br />
Balčiūnienei turėjau daug. Smalsu buvo, kaip susiklostė jaunos gydytojos profesinis kelias.<br />
Prisiminimais Monika grįžo netolimon jaunystėn:<br />
— Tėvai ir dabar Kelmės rajono Užventės kaime gyvena. O kaimo vaikui viskas paprasčiau...<br />
Mokslai sekėsi gerai. Galvos per daug nesuko, kur toliau mokytis. Tik baigiamojoje klasėje<br />
apsisprendė — rinksis Kauno medicinos institutą. Nei įtakingų dėdžių, nei protekcijų —<br />
pasiruošė ir įstojo.<br />
— Kai prisimenu, ir mokytis nebuvo jau taip sunku. Paskaitos, egzaminai... praktika<br />
ligoninėse. Puikūs dėstytojai meilę profesijai įskiepijo.<br />
Taip prabėgo šešetas studijų metų. Dar vieneri Plungėje — internatūroje — pas geriausius<br />
terapeutus žinių sėmėsi.<br />
Nuo 1980 metų Monika Balčiūnienė Naujosios Akmenės centrinės ligoninės paaugliu<br />
gydytoja. 1985 metais persikėlus gyventi ir dirbti į Viekšnius, praktika Centrinėje ligoninėje<br />
pravertė. Čia ji atsiduria viena su ligos prislėgtu žmogumi. O ligoniui irgi neramu — jauna, ar<br />
pagydys? Ir gero, raminančio žodžio laukia... Ar sunku, daktare, pagelbėti, paguosti?<br />
371
— Sunku. Medicinos tėvas Hipokratas yra pasakęs — tu ir aš — mes dviese. Jei kartu būsime<br />
— ligą įveiksime...<br />
O jei kiekvienas sau... Gydytojai M. Balčiūnienei paskirtoje apylinkėje 2,5 tūkstančio žmonių.<br />
Ir prie geriausių noru su visais iš širdies nepasikalbėsi — nesuspėsi. Džiaugiesi nuodugniau<br />
apžiūrėjusi ir gydymą nurodžiusi. Už durų laukia kitas: „ar galima užeiti?..”<br />
Tą popietę prie gydytojos durų nelaukė niekas... Gerai dirbate ir ligonių nėra, — pajuokavau.<br />
— Mano pacientai — kaimo žmonės. Dabar pats darbymetis... Kaimo žmogus į gydytoją<br />
kreipiasi tik „rimtos” ligos prispirtas...<br />
Apylinkės terapeutė M. Balčiūnienė kuruoja 6 felčerių akušerių punktus. Punktuose<br />
dirbančios felčerės — geriausios pagalbininkės. Jos pirmosios ligonį apžiūri, vaistus suleidžia. Ir<br />
pati gydytoja kas savaitę savo „valdas” apvažiuoja. 300 ligonių dispanserizuoti, — dirbti<br />
lengviau, iškviestas atsiverti kortelę ir žinai, kokia liga kamuoja, kaip jinai progresavo.<br />
Kiekviena diena naujo, kokybiškesnio, tobulesnio darbo reikalauja. Kas vakar atrodė<br />
nepamainoma, šiandien — pasenę, kuo stebėjomės — įprasta. Pafantazuokime, gydytoja, apie<br />
medicinos perspektyvą: kompiuterizuota kartoteka, tobula diagnostikos aparatūra, įveiktos<br />
baisiausios amžiaus ligos... Viekšniuose nauja, erdvi ambulatorija....<br />
— Kad greičiau taip būtų, kompiuteriai, tobula aparatūra vis dar tik svajonės. O naują<br />
ambulatoriją pastatys...<br />
Eini pas ligonį — visas tavo „turtas” — aparatas kraujo spaudimui matuoti, statoskopas — ir<br />
didelis noras padėti. Vaistų ir tų ne visada kokių reikia išrašysi...<br />
Kaimo apylinkė — ne didmiestis. Tu visus pažįsti, tave pažįsta. Darbo sėkmės ir nesėkmės<br />
kaip ant delno. Ir su seneliais nelengva. Matai — rimtai žmogus serga, o ligoninėn nė už ką!<br />
Įkalbinėji, įtikinėji, kad būtinai reikia, kad geriau bus. Po kiek laiko sugrįžta žvalus, sustiprėjęs<br />
— gydytojai širdy šviesiau. Ir taip diena dienon — jau treji metai.<br />
Ir pamokančio žodžio, kaip sveikatą saugoti, Monika Balčiūnienė nevengia ištarti. Savos<br />
apylinkės kaimus paskaitas skaitydama apvažiuoja. Eina į įstaigų, organizacijų darbo kolektyvus,<br />
67-ąją profesinę technikos mokyklą. Apie ką dažniausiai kalbate, gydytoja?<br />
— Sveikata saiką myli, o <strong>medicina</strong> pripažįsta tik sveiką gyvenimo būdą...<br />
Medikui suteikta nelengva privilegija — atsakyti už žmogaus sveikatą. Jis palengvina negalią,<br />
grąžina žmogų gyvenimui, priima naują gyvybę... Ir neužtenka vien profesinių įgūdžių ir žinių iš<br />
instituto — reikia dar širdies gerumo, atidumo ir švelnumo.<br />
Viekšnių apylinkės terapeutė M. Balčiūnienė atsako už porą tūkstančių gyvybių —<br />
kiekvienam kvalifikuotą pagalbą, gerą žodį, padrąsinančią šypseną...<br />
Virkutis Leonas. Dienos, kurių neužmiršiu // Vienybė. — 1988. — Rugpj. 4, 6, 9: ir<br />
nuotraukos. — Tekste: „Gydytojai buvo trys — visi žydų tautybės.”<br />
Butautaitė Eglė. Viekšnių vaistininkės // Vienybė. — 1988. — Rugpj. 18. — Tekste: Emilija<br />
Tomkevičienė, Bronė Rakštytė, Janina Zajančkauskienė. — Visas tekstas:<br />
Viekšniuose vaistinę 1860 metais įsteigė provizorius Teodoras Geldneris, ir nuo tada čia<br />
tęsiasi taurios farmacininkų tradicijos. Daug vaistininkų Viekšniuose praktikavosi, žengė<br />
pirmuosius darbo žingsnius. Senojoje vaistinėje kadaise pradėjo dirbti ir fasuotoja Emilija<br />
Tomkevičienė, prieš aštuoniolika metų čionai atvyko dabartinė vaistinės vedėja Bronė Rakštytė.<br />
Trečioji vaistinės darbuotoja, sanitarė Janina Zajančkauskienė, į šį nediduką, bet draugišką ir<br />
nuoširdų kolektyvą įsijungė 1980-aisiais, kai jau nebebuvo senojo vaistininko Juozo<br />
Aleksandravičiaus, o pati vaistinė persikėlė į dabartines, patogesnes patalpas. Bet visos neretai ir<br />
dabar mintimis nuklysta į tą senąjį pastatą, kuriame prie durų varpelis — dzinkt! — kam nors<br />
užėjus, varinės lempos ir senos ilgos lentynos su buteliukais ir dėžutėmis.<br />
Taip, kol kas tuščia senoji vaistinė, vis laukia restauratorių, kol ją prikels naujai paskirčiai —<br />
kaip rajono muziejų, deja, kol kas tik projektas teberengiamas.<br />
O vaistinės darbuotojoms savi kasdieniniai rūpesčiai, nors moterys ir neskuba dėl jų<br />
pašaliniam guostis.<br />
— Kokios čia tos mūsų problemos, — mosteli ranka amžiumi vyriausia Emilija. — Visada jų<br />
buvo ir bus. Tiktai žmonės keičiasi. Niekada seniau nepasitaikydavo, kad žmogus nepasilabinęs<br />
372
įeitų, su pypke ar papirosu dantyse. Visada, būdavo, kepurę nukels ir kalba maloniai. O dabar —<br />
virste įvirsta pro duris — nei kojų nusivalys, nei pasisveikins. Tik duris tranko, plūstasi,<br />
reikalauja. O kuo mes kaltos, kad tų vaistų, kokių reikia, neturim?<br />
Esu girdėjusi šmaikštaujant, kad vaistininkai — paslaptingi, uždari žmonės, ne veltui seniau<br />
juos burtininkais, raganiais vadindavo. Bet štai mano pašnekovės linksmos ir paprastos, visai<br />
nepanašios į „kerėtojas”.<br />
— Seniau tai visokiausių vaistų prigamindavome. Ponios, neturėdamos kur pinigų dėti,<br />
prašydavo padaryti auksinių piliulių. Tai mes paprastus žirnelius suvyniodavom į dėžutę ir<br />
kratydavome ilgai, visą dieną, kol jie pasidarydavo „auksiniai”. Arba „jaunystės kremą”<br />
paruošdavom turtingoms gražuolėms iš įvairiu žolelių, ekstraktų ir vaško, dabar tokių<br />
nebegamina... Vėliau, jau po karo, nebeliko jokių išmislų, prasidėjo rimtas darbas. Ir laikai buvo<br />
sunkūs, žmonės suvargę...<br />
Kas yra darbas? Priemonė, padedanti pasiekti vienokį ar kitokį pragyvenimo standartą?<br />
Kasdien besikartojantis nuobodus procesas? Pareiga? O gal bandymas įprasminti save, poreikis,<br />
suvokimas, kad gyveni ne vienas pasaulyje?<br />
— Darbas — tai žinojimas, supratimas, ko iš gyvenimo tu nori, — mąsto vedėja Bronė<br />
Rakštytė.<br />
— Tai parama, meilė žmogui, — įsitikinusi Emilija Tomkevičienė.<br />
— Darbas ir yra pats gyvenimas, — trumpai nukerta Janina Zajančkauskienė.<br />
Kasdieninis darbas vaistinėje iš šalies atrodo ramus ir paprastas. Tik kodėl taip nepastebimai,<br />
taip srauniai bėga laikas, vos nušvitusį pavasarį keičia vasara, o vasarą — ruduo? Žiūrėk, ir<br />
vaikai jau užaugo, iš gimto lizdo kaip paukščiai išskrido. Ir jau laikas poilsio. Bet gerai žinoti,<br />
kad žmonėms esi reikalinga. Taip, reikia daug žinoti, kad galėtum pagelbėti, patarti, kai atskuba<br />
nelaimei prispaudus. Kartais atokesnės vietovės vaistininkei tenka pabūti ir gydytoja, ir<br />
gailestingąja seserimi, ir guodėja. O geriausias atlyginimas už taip dalijamą nuoširdumą —<br />
žmonių pasitikėjimas, dėkinga šypsena. Štai susiruošė pensijon veteranė E. Tomkevičienė, o<br />
džiugesio balse negirdžiu. Jaučiu, kad ir atsisveikinusi su bendradarbėmis, ji ne kartą grįš į tokias<br />
pavakares, kaip kad dabar mintimis nuklysta į senąją vaistinę. Juk tarp šių sienų pratekėjo didelė<br />
gyvenimo dalis.<br />
Iš ten, iš tolumos: Retrofoto // Vienybė. — 1990. — Kovo 8: [Jono Kinčino nuotraukoje<br />
Emilija Putraitė]. — Visas tekstas:<br />
Kaip jau buvo pranešta, „Vienybės” laikraščio redakcijoje surengta prieškario metų Viekšnių<br />
miestelio fotografo Jono Kinčino darbų paroda. Tarp daugelio senovinių fotografijų, darytų prieš<br />
penkis, šešis dešimtmečius, net dar anksčiau, matome ir atpažįstame nemažai žmonių, didžiai<br />
nusipelniusių Viekšniams ir viekšniškiams. Tarp jų — kukli medikė Emilija Putraitė, daugelį<br />
dešimtmečių atidavusi savo kilniam darbui, viekšniškiams bei Viekšnių apylinkių žmonėms, jų<br />
sveikatai ir tada, kai gydytojas buvo reta figūra, sunkiais pokario metais ir dar vėliau.<br />
Viekšniškiai su E. Putraitė, išgyvenusia 94 metus, atsisveikino 1989 metais, o Jonas Kinčinas<br />
ją nufotografavo 1936-aisiais.<br />
Elekšis Juozas. Ar žinojo A. Biržiška? // Vienybė. — 1990. — Kovo 20. — Visas tekstas:<br />
Viekšniškiai išlaikė daug daugiau pasakojimų apie gydytoją A. Biržišką, negu apie garsiuosius<br />
jo sūnus. Mes, technikos amžiaus vaikai, tik dabar prisiminėme, kad gydo ne vien fizinis, bet ir<br />
psichinis poveikis. Ta mūsų klaida puikiai naudojasi įvairūs „daktarai”, kurie net televizijos<br />
ekrane mosuodami rankomis „nuima” negalias. Liaudies medicinoje tie metodai niekada nebuvo<br />
pamiršti.<br />
Man labai didelį įspūdį padarė beveik beraščio žmogaus išduota paslaptis. Deja, tai man<br />
tiesiogine prasme gana brangiai kainavo. Mėgstantį išgerti „daktarą” gavau gana ilgai vaišinti, po<br />
to duoti žodį, kad paslapties, kol jis gyvas, niekam neišduosiu (jis jau senokai mirė). Didžiausia<br />
staigmena buvo tai, kad jis pirmu sakiniu pasakė,... jis visai negydo — gyja pats žmogus,<br />
patikėjęs tuo gydymu. Todėl gydymas turi būti PASLAPTIS. Štai jo gydymo metodas —<br />
NEĮPRASTA APLINKA (tamsu, žolių pundeliai, buteliukai, įvairūs prietaisai, „daktaro”<br />
išvaizda). Antra — leisti ligoniui IŠSIPASAKOTI (anot jo, dėmesio stoka — pirmoji gydytojų<br />
373
nuodėmė). Trečia — visą laiką STEBĖTIS: „Na ir ką jie su tavimi padarė!”, „Negi taip galima<br />
gydyti?” (žmogus atėjo nusivylęs diplomuotais gydytojais!). Ketvirta — pasakyti, kad, nors<br />
sveikatą nevykę gydymai gerokai išklibino, broką IŠTAISYTI dar galima. Penkta — kiekvienas<br />
turi gauti SKIRTINGAI ATRODANČIUS vaistus (vienam įdedama anglies, kitam padegintų<br />
miltų, maltų žolelių, žiedlapių ir t. t.). „Vaistinėje visi gauna vienspalvį vandenėlį”, — atkreipė<br />
dėmesį pašnekovas, dėl to vaistų sudėtis yra paslaptis — ji taip pat dar ir gydo (prisiminkime —<br />
visi stebuklingi vaistai nuo AU iki „šarlatanų” duodamų yra PASLAPTIS). Žinoma, dedama ir<br />
tikrų vaistų: žolelių, gyvatės nuodų, bet jie čia antraeilis dalykas. „Tikri gydytojai turi geresnių<br />
priemonių”, — pastebėjo jis. Šešta — vaistų vartojimo tvarka turi būti SUDĖTINGA ir ilga<br />
(ilgiau galvosi). Ir paskutinis — vaistai turi būti BRANGŪS. „Negi patikėsi, kad gali išgydyti<br />
lašeliai, už kuriuos sumokėjai keliolika kapeikų”, — nusijuokė „daktaras”. „Brangius vaistus<br />
ilgai vartodamas, ilgai galvosi, kaip reikia pasveikti”, — pabrėžė jis. „O tada, — nors buvome<br />
tik dviese, pašnibždom pasakė „daktaras”, — žmogus pagis pats”.<br />
A. Biržiškai (ne taip, kaip dabartiniams gydytojams) reikėjo gydyti visas ligas, reikėjo<br />
prisitaikyti prie to meto pažiūrų. Matyt, jam puikiai buvo žinomi psichologiniai momentai<br />
liaudies medicinoje, todėl jis taip pat neretai naudojo ne vien tik vaistų poveikį.<br />
Štai kokių esu girdėjęs prisiminimų apie jo bendravimo su žmonėmis ypatumus. Gyvenimo<br />
pabaigoje gydytojo sveikata šlubavo. Jis puikiai suprato, kad ligų susuktas daktaras blogiau<br />
gydo, todėl stengėsi to neparodyti ligoniams. Kartą, lietui pliaupiant, grįžęs nuo Tirkšlių<br />
sušlapęs, pavargęs ir sirguliuojantis. Pusiaukelėje jį sustabdę, kad užvažiuotų pas ligonį. Prieš<br />
sodybą jis išsikosėjęs, išsišnirpštęs, pasitempęs ir į trobą įėjęs lyg visai sveikas, o pas ligonį<br />
įžengęs toks, kad, rodos, anot žemaičių, „pagatavas sienas versti”. O kai išvažiavo iš sodybos,<br />
palydovas pamatęs, kaip jam sunku buvo susikaupti susitikimui su ligoniu.<br />
Daug kartų teko girdėti pasakojant, kad prieš mirtį namiškiams pasakęs visą tragišką tiesą,<br />
juos nuteikęs galimam blogiausiam atvejui. Jis išgėręs vaistų, o kitais liepęs ištrinti kūną (kiti<br />
teigė, kad trinti liepęs po tam tikro laiko, pažadinus). Paliepęs ir kada pažadinti, pasakęs, kad,<br />
jeigu atsibusiąs, tai atsibusiąs, o jei ne, tai jau ne. Nustatytu laiku daktaras buvęs užmigęs<br />
amžiams.<br />
Įdomiausią pasakojimą išgirdau iš Lėlaičiuose gyvenančio J. Čiapo. Jaunystėje jį persekiojęs<br />
slėgis (senovės lietuviai turėjo tokią duobėje gyvenančią dievybę, bet mūsų seneliai to<br />
nebežinojo, tik vienas kitam pasakodavo, kaip miegant jis slegia krūtinę ir net esą galima girdėti,<br />
kaip jis „šlept, šlept” ateina). Vos pasakotojas atsiguldavęs ant nugaros, tuoj kažkas imdavo slėgti<br />
krūtinę ir trūkdavo oro. Jokios priemonės nedavusios rezultato, todėl susirūpinęs kreipęsis į A.<br />
Biržišką. Šis įdėmiai išklausęs ir pasakęs, kad vaistas labai paprastas — atsigulus ant nugaros<br />
(„slėgis” tik taip gulintį žmogų galėjo įveikti), reikia sukryžiuoti kojas. „Iki šiol taip darau,<br />
senatvės sulaukiau, ir nė karto miegant manęs nebespaudžia slėgis”, — baigė pasakojimą<br />
kaimynas. Lieka tik stebėtis tokiu efektyviu gydymo būdu. Daktaras, matyt, puikiai žinojo, kad<br />
bet kokie įrodinėjimai būtų neturėję efekto, nes „slėgis” daugelį kaimo senelių, taip pat ir mano,<br />
buvo palietęs savo mirtimi alsuojančiu slėgimu. Svarbiausias daktaro būdas buvo kur kas<br />
geresnis už liaudyje žinomus (sušukti: „Vyrai, Slėgis” (kažkodėl jis persekiodavo vyrus), pakelti<br />
aukštyn kojas, pasisukti ant šono), nes juos galima buvo taikyti tik prasidėjus grumtynėms ir<br />
nebuvai garantuotas, ar bespėsi ką padaryti. Daktaro būdu ramiai galėjai miegoti bet kurioje<br />
padėtyje. Tokio apsisaugojimo būdo nebuvo man papasakojęs nė vienas senelis.<br />
Juozas Elekšis. P. S. Honorarą skiriu Lietuvai nusipelniusios moters fondui.<br />
Aleksandravičiūtė-Navickienė Zofija. Atėję į mano vaikystę // Vienybė. — 1991. —<br />
Saus. 3. — Tekste: Iš J. Aleksandravičiaus atsiminimų apie Sveikatos namų statybą:<br />
„Sudegusios volostės namo didelį sklypą valsčius nemokamai paaukojo, savivaldybės<br />
deputatai akmenis ir žvyrą statybai nemokamai pristatyti nutarė. Paties namo statybą pavedė<br />
rangovui, o darbų priežiūrai komitetą iš valsčiaus viršaičio Mažeikos, klebono J. Navicko ir<br />
Bugių seniūnijos deputato Kazimiero Daugirdo išrinko. Visus darbus per dvejus metus atlikti<br />
turėjo. [...]. Mykolo duktė dailininkė Marija Biržiškaitė-Žakavičienė gražų tautišką medinį<br />
kryžių suprojektavo ir vietiniams meistrams padirbti užsakė. Jį prie statomų Sveikatos namų<br />
įkasė. [...]. Netoli durų nemažą šlifuotą akmenį su užrašu „Dr. Antano Biržiškos Sveikatos<br />
374
namai” įmūrijo.” Atidarymo iškilmės 1939 metų pradžioje. Dalyvavo sūnūs, Biržiškų šeimos<br />
draugai, Mažeikių gydytojai ir administracija, didelė žmonių minia. „Mykolienė Biržiškienė<br />
perkirpo ant durų parištą tautinių spalvų juostą. Čia pat esantis klebonas kanauninkas Navickas<br />
maldą atskaitė, visus kambarius švęstu vandeniu apšlakstė. Vėliau čia esantieji svečiai abu<br />
aukštus apėjo, o jiems pasišalinus paprasti žmonės nedideliais būreliais po 5 buvo įleidžiami.”<br />
Miestelio siela: Kur jos nesutiksi, kas jos nejaudina? / A. Juodpusio nuotrauka ir tekstas //<br />
1992. — Liep. 4: ir nuotrauka. — Tekste: „Jau aštuoniolikti metai, kaip „grynakraujė” viekšniškė<br />
gydytoja terapeutė Aušrelė Gurauskaitė dirba Viekšnių ambulatorijoje. [...]. Jinai Viekšniuose<br />
Biržiškų draugijai vadovauja, rūpinasi buvusiojo Biržiškų namo restauracija ir muziejumi.”<br />
Gedvilas Algirdas. Jo parašas buvo trečiasis: Pažymint prof. Mykolo Biržiškos 110-ąsias<br />
gimimo metines // Mokslo Lietuva. — 1992. — Rugs. — Nr. 14 (53). — Tekste:<br />
Be to, skaitant M. Biržiškos laiškus, adresuotus Viekšnių valsčiaus viršaičiui I. Mažeikai,<br />
neįmanoma nesižavėti itin ryškiu profesoriaus humanizmu, pasiaukojimu gimtiesiems<br />
Viekšniams, Lietuvai. M. Biržiška, kaip Nepriklausomybės akto signataras, iš valstybės gautus<br />
35000 papildęs savais 5000 iš honoraru gautais pinigais, 40000 litų panaudojo Sveikatos namų<br />
statybai Viekšniuose.<br />
Skaitytojų dėmesiui pateikiu iki šiol spaudoje dar neskelbtų laiškų, adresuotų minėtam<br />
viršaičiui bei vietos vaistininkui J. Aleksandravičiui, kai kurias ištraukas. Jos iškalbingai byloja<br />
apie tai, kas domino, jaudino, kėlė nuolatinį profesoriaus rūpestį. Viename jų, adresuotame<br />
viršaičiui 1938 metais, M. Biržiška rašo: „...Mokyklos reikalų žiūrėsiu (profesorių domino ir<br />
naujos Viekšnių mokyklos statyba — A. G.), tik daug vilties neturiu — man rodos, kad kun.<br />
kanauninkas per lengvai patikėjo mūsų činauninkais ir kažin ar Mažeikiais galima pasitikėti. Tai<br />
mūsų didelė nelaimė, kad vieniems ką sumanius, kiti tuojau stengiasi tai paveržti, iš ko dažnai<br />
nei vieniems, nei kitiems nėra naudos...”<br />
Kitame savo laiške rašo štai ką: „...Aš prieš išvažiavimą į užsienį rugpjūčio mėn. pačioje<br />
pabaigoje pasiunčiau Jums per Viekšnių žydų liaudies banką 2000 litų, kuriuos turbūt būsite<br />
gavę, tai viso su ankščiau pasiųstomis sumomis mano pasiųsta 35000 litų. Spalio mėn. pirmoje<br />
pusėje galėsiu rūpintis užtraukti paskolą ligi 40000 litų padengti (būkite ramūs, ką pažadėjau<br />
išpildysiu, kad ir tai man būtų nelengva)...”. Koks atsakomybės suvokimas, nors tai liečia tik<br />
duotąjį žodį! Mūsuose valdžios vyrai lengvai švaistosi ne tik pažadais, bet pernelyg greitai juos<br />
užmiršta, o pasitraukę ar atstatydinti iš valdžios struktūrų, jaučiasi lyg iš viso jų nebūtų davę.<br />
Baigiant Viekšniuose Sveikatos namų statybą, M. Biržiška vėl rašo viršaičiui: „...Turbūt<br />
neapsieitų be punkto atidarymo šiokių tokių iškilmių — manęs į jas nelaukit, nenoriu, kad dėl<br />
manęs nusitęstų dalykas ir iš viso kam aš reikalingas...” Išties nepaprastas profesoriaus<br />
kuklumas.<br />
Elekšis Juozas. Trys ąžuolai iš vieno kamieno: [Broliai Šiurkai] // Žemaičių žemė. — 1994.<br />
— Nr. 2. — P. 12: iliustruota. — Visas tekstas:<br />
Profesorių Biržiškių pavardė gerai žinoma ne tik Žemaitijoje, bet ir visoje Lietuvoje, toli už<br />
jos ribų. Panašių, iš vieno kamieno išaugusių sūnų ąžuolų, Žemaitija turi ir daugiau. Štai<br />
Akmenės valsčiaus Gulbinų kaime yra gimę trys broliai Šiurkai — Telesforas, Jonas ir Juozas.<br />
Telesforas ir Jonas buvo profesoriai, Juozas — docentas. Visi jie žymūs gydytojai, daugelio<br />
mokslo darbų autoriai. Šį kartą plačiau papasakosime apie vieną iš brolių — profesorių Telesforą<br />
Šiurkų (šiemet, lapkričio 5 dieną sukaks 20 metų nuo jo mirties).<br />
Telesforą sėkmė lydėjo nuo pat vaikystės. Viekšniuose jam teko mokytis su būsimomis<br />
įžymybėmis Juozu Miltiniu, Broniu Pundziu, broliais Kačinskais, Amelija Urbiene, daugeliu kitų<br />
gabių ir šiandien plačiai žinomų žmonių. Baigęs Vytauto Didžiojo universitetą, Telesforas<br />
37-erius metus dirbo chirurgu. Operuodavo daug. Šį darbą dirbo iki pat savo mirties. Bet... Apie<br />
viską iš pradžios.<br />
Baigęs mokslus, jaunas gydytojas buvo pakviestas dirbti asistentu į Universiteto chirurgijos<br />
katedrą, kuriai tuo metu vadovavo garsus chirurgas V. Kuzma. 1945 metais Telesforas tapo<br />
docentu ir jam buvo patikėtos Bendrosios chirurgijos katedros ir chirurginio skyriaus vedėjo<br />
375
pareigos. Po karo Lietuvoje labai trūko patirtį turinčių vadovų, todėl jam prisiėjo kurį laiką dar<br />
dirbti ir medicinos mokyklos direktoriumi, Raudonojo kryžiaus ligoninės vyr. gydytoju. Bet ne<br />
tai buvo jo pašaukimas. Administracinis darbas gydytoją sekino. Įvertinęs visa tai, jis atsisakė<br />
dviejų pastarųjų pareigų ir 1948 metais išvyko specializuotis į Maskvą. Tais metais jis žinias dar<br />
gilino ir Peterburge bei Nikolajeve. Vis svajojo ilgesniam laikui išvykti į užsienį, tačiau<br />
galimybių tam neturėjo. Su užsienio medicinos pasiekimais kiek tai buvo įmanoma tais laikais<br />
bandė susipažinti skaitydamas vokiečių kalba išleistą literatūrą.<br />
1949 metais T. Šiurkus Vilniaus universitete apgynė kandidatinę disertaciją. Po metų jis<br />
pirmasis Lietuvoje tuberkuliozinėje sanatorijoje pradėjo daryti tarakoplastines operacijas.<br />
1950—1956 metais Telesforas buvo Kauno srities, o ją panaikinus, Kauno miesto vyriausiasis<br />
gydytojas. 1969 metais T. Šiurkus tapo profesoriumi. Daug dirbo su būsimaisiais medikais —<br />
studentams dėstė net tris dešimtmečius. Tai darydavo nenutraukdamas chirurgo darbo praktikos.<br />
Kai reikėdavo, operuodavo tiek dieną, tiek naktį, visą šį darbą kruopščiai aprašydamas, ypač tai,<br />
kas jam atrodė įdomiausia. Labiausiai neįprastus atvejus jis užfiksuodavo fotonuotraukose.<br />
Būdavo dienų, kai jis padarydavo net po 3—4 operacijas. Na, o turėdamas kiek laisvesnio laiko,<br />
vis rašė. Išspausdinta apie 120 jo mokslinių straipsnių. Jis — pirmojo lietuviško chirurgijos<br />
vadovėlio autorius. T. Šiurkus parašė ir monografiją „Kraujas medicinoje”, „Kraujo perpylimas”,<br />
„Skydliaukės ligos”, išleido nemažai knygų medicinos istorijos, chirurgijos klausimais.<br />
Dirbdamas jis neprarado ryšių su savo gimtuoju kraštu, jo žmonėmis. Kam jau kam, o iš<br />
Žemaitijos atvykusiems ligoniams net ir visada perpildytose ligoninėse vietos gydytis<br />
atsirasdavo. Su ligoniais jis buvo nuoširdus, bendraudamas su jais nevengdavo jumoro. Žmones<br />
jis traukdavo kaip magnetas. Daug jo pacientų žinojo, kad operacinėje profesorius dirba<br />
apsimovęs klumpėmis. Kodėl tokį apavą pasirinko? Pats Telesforas įrodinėdavo, kad klumpėse<br />
kojos mažiau prakaituoja, o žiemą nešąla.<br />
Giminės ir namiškiai visada jį tik vardu vadindavo. Ypač greit jis tapdavo savas vaikų būryje.<br />
Didžiausią pagarbą ir dėmesį profesorius skyrė savo motinai. Paminklą ant jos kapo Akmenės<br />
kapinėse pats su savo bičiuliais statė.<br />
Profesorius nuolat rūpinosi ir kultūros reikalais. Jo dėka buvo išsaugotos pirmosios<br />
laisvamanių kapinės Kruopiuose (čia palaidotas ir kompozitorių Kuprevičių tėvas bei senelis).<br />
Jis pasirūpino, kad nebūtų sunaikintas užrašas ir prie M. Biržiškos statytų Sveikatos namų<br />
Viekšniuose (senasis buvo uždengtas tik kita metaline lentele ir taip, kad, ją pakėlus, matėsi<br />
senasis užrašas. Na, o senasis užrašas informuoja, kad šie namai pastatyti daktaro A. Biržiškos<br />
atminimui. Beje, viekšniškiai sugebėjo išsaugoti ir paminklą Vytautui, kai tuo tarpu daug kur<br />
Lietuvoje sovietmečiu tokie paminklai buvo sunaikinti.<br />
Stebino profesoriaus T. Šiurkaus atmintis. Štai Pievienuose įrengtame B. Pundziaus<br />
memorialiniame muziejuje buvo eksponuojama viena nuotrauka. Pradžioje buvo atpažinti tik keli<br />
joje įamžinti mokinukai. Kartą, jau savo gyvenimo pabaigoje, muziejuje apsilankęs profesorius<br />
išvardino visų vardus ir pavardes, net papasakojo, kaip susiklostė daugelio iš jų likimas.<br />
T. Šiurkus suteikė informaciją ir apie kai kuriuos muziejuje buvusius eksponatus, kurie iki to<br />
laiko jo lankytojams mažai ką kalbėdavo.<br />
Profesorius ruošėsi parašyti prisiminimus apie Viekšnius, miestelio žymesnius žmones.<br />
Pradžią tam jau buvo padaręs. Šį sumanymą nutraukė netikėta mirtis...<br />
Biržiškos: Elžbieta ir Antanas, Mykolas, Vaclovas ir Viktoras / Sudarė Henrikas Jasiūnas.<br />
Vido Naujiko nuotraukos. — [Vilnius]: Išleido Vilniaus universitetas ir Biržiškų draugija, [1995].<br />
— [26] p. — Teksto autoriai: Albertas Ružė, Henrikas Jasiūnas. Teksto pavadinimas: Biržiškos.<br />
Navickienė-Aleksandravičiūtė Zofija. Nejaugi mes visi kalti? // Vienybė. — 1995. —<br />
Kovo 8. — Tekste:<br />
„Tikiuosi, kad dar daugelis viekšniškių prisimena gerą specialistą, malonų ir gražų gydytoją<br />
T. Lipmaną. Jį suimtą laikė atskirai nuo kitų įkalintų žydų ir kartais atvesdavo į vaistinę paimti<br />
ligoniams vaistų. [...]. Baisi buvo ta naktis! Girdėjome varomų žydų verksmą, dejones. O rytą<br />
sužinojome apie jų liūdną likimą. Grįžę girti žydšaudžiai papasakojo, kad gyd. Lipmanas,<br />
376
norėdamas padrąsinti savo tėvynainius, paėmęs už rankos savo mylimą žmoną, pats pirmas<br />
atsistojo ant paruoštos duobės krašto...”<br />
Grąžino pavadinimą // Vienybė. — 1996. — Bal. 3. — Tekste: „Rajono taryba Viekšnių<br />
ambulatorijai grąžino pirmykštį šios įstaigos pavadinimą — Daktaro Antano Biržiškos sveikatos<br />
namai”.<br />
Rušinaitė Ona. Medicinos raida Akmenėje // Vienybė. — 1996. — Birž. 8. — Tekste: „Kai<br />
buvau maža, dantų gydytojo Akmenėje nebuvo. Kartkartėmis iš Viekšnių atvažiuodavo Samuelis<br />
Gelfandas (gim. 1882 m.). Jis savo pacientus priiminėdavo Marijos Vaitiekaitienės name<br />
(Dariaus ir Girėno g. Nr. 3). [...]. Paminėtų asmenų gimimo metai paimti iš Sveikatos<br />
departamento 1937 m. oficialaus leidinio „Lietuvos medicinos, veterinarijos ir farmacijos įstaigų<br />
ir personalo sąrašas”.<br />
Gedvilienė J. Mokomės padėti sau // Vienybė. — 1996. — Lapkr. 30. — Tekste: Viekšnių<br />
medikų renginys. „Gydytojos A. Gurauskaitės iniciatyva buvo įkurtas Daktaro Antano Biržiškos<br />
sveikatos namų klubas.”<br />
Medikai reformos vingiuose: Naujametinis interviu: Aušrelė Jadvyga Gurauskaitė. Daktaro<br />
Antano Biržiškos sveikatos namų vyriausioji gydytoja / Kalbėjosi Apolinaras Juodpusis //<br />
Vienybė. — 1997. — Gruod. 31: ir nuotrauka.<br />
Jonikienė Roma. Istorinė ambulatorija vis dar be remonto // Vienybė. — 2000. — Rugpj. 24.<br />
— Visas tekstas:<br />
Būtų nuostabu, jei nuvykęs į kaimyninį rajoną pamatytum ekonominių stebuklų. Jų nėra.<br />
Atsiskyrus mums artimam Viekšnių kraštui ir prisijungus prie Mažeikių, daktaro A. Biržiškos<br />
sveikatos namų gyvenimas nepasikeitė. Medikai triūsia išsijuosę, negaluojančių žmonių eilės<br />
laukia pagalbos. Nors medicinos reformatoriai, apkarpydami lengvatas, lyg pasityčiodami iš<br />
gydytojų, teigia, kad gero darbo rezultatas — tušti koridoriai. Ambulatorijai vadovaujanti<br />
Viekšniuose gerbiama gydytoja Aušrelė Jadvyga Gurauskaitė visiškai nesutinka su tokiomis<br />
nuostatomis. Gero darbo rezultatas bus tik tiksliai diagnozavus ligą, paskyrus tinkamų vaistų ir<br />
prižiūrint ligonį tol, kol pasveiks. Deja, šis metas medikams neparankus. „Su ligonių kasomis tik<br />
dabar pasirašėme sutartis. Atgaline data. Ar įmanoma perspektyviai galvoti apie ateitį, pinigus<br />
skaičiuojant atgaline data”, — ir pasakojo, ir klausė gydytoja. Nesvarbu, Šiaulių ar kito rajono<br />
ligonių kasoms priklausys ambulatorija, situacija visur vienoda. Viekšnių <strong>medicina</strong> iki Naujųjų<br />
metų bendraus su Šiaulių ligonių kasomis, kaip ir Akmenės rajonas.<br />
Viekšnių ambulatoriją taip pat nuskriaudė etatų mažinimas. Pensinio amžiaus sulaukę<br />
darbuotojai nebedirba, taip buvo išspręsta „etatų problema”. Dabar ambulatorijoje dirba 26<br />
darbuotojai. Jos zonoje penki medicinos punktai. Jie visi išliko. Kas savaitę apsilanko gydytojas.<br />
Apmokėjimo už darbą sistema gydytojus piktina. Jei aptarnauji daugiau kaip 2000 pas tave<br />
prisirašiusių žmonių, uždirbi mažiau.<br />
A. Biržiškos sveikatos namai — savarankiška ambulatorija, save finansiškai išlaikanti įstaiga.<br />
Mažeikių rajone daug ambulatorijų, bet ne visos jos teikia papildomų medicininių paslaugų.<br />
Viekšnių — teikia. Čia yra daugiau aparatūros, tad susimokėjus už reagentus, atliekami<br />
sudėtingesni tyrimai. Dabar ir Mažeikių gydymo įstaigoms nelengva, nors anksčiau jos lėšų<br />
nestigo. Tuo tarpu Akmenės rajone buvo kovojama dėl kiekvieno lito.<br />
Ambulatorija įsikūrusi istoriniame pastate — gydymo įstaigą pastatė profesorius M. Biržiška.<br />
Taip nuo prieškario ir stovi baltų mūrų pastatas be didesnio remonto, viltis sergantiems<br />
žmonėms. Dar Viekšniams priklausant Akmenės rajonui, buvo parengtas pastato kapitalinio<br />
remonto planas. Apskaičiuoti pinigai. Tačiau lėšų vis nebuvo. Remontas turėjo prasidėti pernai,<br />
bet ambulatorijos medikams nebuvo surastos darbui pritaikytos patalpos. Šiuo metu problemos<br />
dėl kapitalinio remonto išlieka tos pačios. Tik atpigo darbų sąmata. Ko gero, už pusę milijono<br />
būtų galima pertvarkyti. „Jei valstybei rūpės istorija ir žmonių darbo, gydymosi sąlygos,<br />
pasirūpins ir mumis. Jei esame „bananų respublika”, tada nieko gero nelauk”, — sako<br />
A. J. Gurauskaitė.<br />
377
Viekšniškiai gydymosi įstaigas gali rinktis. Yra norinčių konsultuotis Mažeikiuose, yra —<br />
Naujojoje Akmenėje. Ambulatorijoje įkurtas psichinės sveikatos centras, nes šiame krašte<br />
žmonės turi tų pačių problemų, kaip ir kitur. Gyvenimas atima iš žmogaus viltį. Dažnas pakelia<br />
prieš save ranką. Gydytoja A. J. Gurauskaitė ypač akylai pastebi blogąsias medicinos puses.<br />
Žmonės nesikreipia į gydytoją, kol nepasijaučia labai blogai. Nes jie iš anksto žino, kad<br />
nenusipirks vaistų. Kaimuose dar blogiau. Nuvažiuoji pas sergantį vaiką, o motina sako, jog<br />
neturi nė cento. Negali nei gydyti, nei į mokyklą vaiko leisti. Ribojamas gerų kompensuojamų<br />
vaistų skyrimas. Ligoniui sunku gauti reabilitacinį gydymą. Kiekvienas gydytojo žingsnis<br />
kontroliuojamas kaip kokio vagies. „Dirbti sunku, o gerai dirbti dar sunkiau”, — sako<br />
ambulatorijos vadovė. Vis garsesnės kalbos, kad pirminė sveikatos priežiūra turėtų būti<br />
privačiose rankose. Gydytojai būtų priversti imti kreditus, tik kaip juos reikėtų išsimokėti? Koks<br />
būtų pacientų likimas? Kalbų ir neatsakytų klausimų daug. Kaip ir pacientų už durų. Jiems reikia<br />
pagalbos. Ir gydytoja skuba.<br />
Nuotraukoje: baltamūris pastatas iš tolo gražus, bet remonto labai reikia.<br />
Sučylienė Janina. Viekšnių Sveikatos namams reikia pagalbos // Būdas žemaičių. — 2000.<br />
— Gruodžio 8. — Visas tekstas:<br />
Viekšniai gali pasidžiaugti turtinga istorine praeitimi. 1939 metais Mykolas Biržiška savo<br />
tėvo profesoriaus Antano Biržiškos garbiam atminimui už signatarų lėšas pastatė Sveikatos<br />
namus ir juos padovanojo kraštiečiams. Įsteigus Viekšniuose gydymo įstaigą, pirmą kartą rajone<br />
buvo pradėtas profilaktinis moksleivių tikrinimas. Per daugelį metų tame pastate veikė regioninė<br />
ligoninė, gimdymo namai, tuberkuliozės <strong>skyrius</strong>.<br />
Šiuo metu dr. A. Biržiškos Sveikatos centras yra pirminio lygio sveikatos priežiūros įstaiga,<br />
kurioje teikiamos pirminės sveikatos priežiūros paslaugos. Gydymo įstaigoje dirba 3 bendrosios<br />
praktikos gydytojai: M. Balčiūnienė, D. Beišinienė ir A. Gurauskaitė. Psichologinės sveikatos<br />
centre dirba gydytoja J. Kaveckienė, jai talkina iš Mažeikių per savaitę du kartus atvažiuojančios<br />
medikės — vaikų psichiatrė V. Berenienė ir psichologė A. Kukulskienė. Stomatologijos kabinete<br />
dirba bendrosios praktikos gydytojos stomatologės: T. Kievišienė ir V. Daktarienė. Viekšnių dr.<br />
A. Biržiškos Sveikatos centrui vadovauja Aušrelė Gurauskaitė.<br />
Gilias tradicijas turintys Sveikatos namai neatlaiko metų naštos. Užpernai, per šv. Velykas,<br />
akušerijos kabinete išgriuvo lubos. „Gerai, kad buvo šventės ir kabinete nebuvo žmonių.<br />
Nelaimė tąsyk mus aplenkė, o ateitis — nenuspėjama. Trijų aukštų pastato su mediniais<br />
perdengimais sienos ir lubos skilinėja, vaikų kabineto grindys leidžiasi į registratūrą. Sveikatos<br />
namai — avarinės būklės, neatitinka jokių medicinos įstaigos reikalavimų, — su didele<br />
nuoskauda kalbėjo centro vadovė A. Gurauskaitė (nuotr.). — Pastatui būtinas kapitalinis<br />
remontas, o gydymo įstaigą reikia laikinai iškelti į kitas patalpas. Dabartinėmis sąlygomis ilgiau<br />
nei pusmetį neištempsime.”<br />
Viekšnių dr. A. Biržiškos Sveikatos namai yra istorinis paminklas. Lietuvos Paminklosaugos<br />
departamentas finansavo namo kapitalinį projektą, skyrė apie 30 tūkst. litų. Pinigai buvo<br />
panaudoti pastato ekspertizei ir kapitalinių darbų projektui sudaryti. Šarakausko ekspertų firma<br />
pateikė liūdnas išvadas: apie 50 proc. pastato medinių pertvarų — supuvę...<br />
Prieš porą metų pradėti darbai liko nebaigti, nes Akmenės rajonas nesurado antros dalies lėšų<br />
pridėti prie paminklosaugos remonto darbams skirtų pinigų. Šiemet įstaigos vadovė kreipėsi į<br />
Mažeikių rajono savivaldybę prašydama sudaryti komisiją dėl pastato būklės nustatymo.<br />
Atsakyta, kad remonto tikrai reikia. Viekšnius prie Mažeikių prijungė tada, kai rajono biudžetas<br />
buvo paskirstytas, tad didelės paramos nebuvo tikėtasi. Sveikatos namų likimas priklausys nuo<br />
rajono vadovų sprendimo.<br />
Gedvilas Algirdas. Nesavanaudiškumo etalonas // Gairės. — 2000. — Nr. 12. — P. 24—26.<br />
— Tekste: Apie Mykolą Biržišką, Sveikatos namų statybą Viekšniuose.<br />
Sveikatos namai baigti statyti 1938 metais, atidarymo ceremonialas 1939 metų pavasarį.<br />
Viekšnių viršaitis I. Mažeika [Izidorius Mažeika paskirtas viršaičiu 1936 metų spalio mėn.<br />
3 dieną]. „Muziejuje turime visą Sveikatos namų statybos dokumentaciją, prof. M. Biržiškos<br />
378
susirašinėjimą su tuometiniu Viekšnių valsčiaus viršaičiu I. Mažeika. [...]. Pats profesorius nuolat<br />
domėjosi statybos darbų eiga ir tuo tikslu valsčiaus viršaičiui adresavo 18 atvirlaiškių.”<br />
Nabažienė Lina [Lina Martinkutė-Nabažienė]. Užlieknės apylinkės istorijos vingiuose. —<br />
Užlieknė: Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Užlieknės filialas, 2001. — 59 p.<br />
— Kompiuterinis leidinys. Tiražas 2 egz. — Tekste:<br />
Nuo seno kaimiečius puolė įvairūs parazitai ir ligos. Gyventojai kentėjo nuo žiurkių, pelių,<br />
utėlių, blusų, blakių, musių. Su graužikais senovėje kovojo katinai ir mechaniniai spąstai.<br />
Vabzdžiams atbaidyti į lovas buvo klojami ajerai, gailiai ir kitos žolės, drabužiai kaitinami<br />
pirtyse ir virinami. Su graužikais panašiai kovojama ir šiandien. Ši kova pasidarė lengvesnė<br />
atsiradus nuodams. Utėlės, blusos ir blakės išnyko atsiradus muilui, skalbimo milteliams,<br />
šampūnui, todėl pasitaiko retai. Muselės nepaiso jokių cheminių ir mechaninių kovos būdų ir<br />
puikiai veisiasi iki šiol.<br />
Sunkios ligos, tokios kaip džiova (tuberkuliozė), skarlatina, difteritas, raupai ir kitos, kamavo<br />
žmones, kol nebuvo pradėta skiepyti. Senieji gyventojai dar iš vyresniųjų pasakojimų mena šiose<br />
apylinkėse apie 1925 m. siautėjusią vidurių šiltinės epidemiją. Ligoniams gydytojus kviesdavosi<br />
iš aplinkinių miestų ir miestelių, dažniausiai Viekšnių.<br />
Ne paslaptis, kad moterys gimdydavo daug vaikų (pasitaikydavo iki 25 kartų), ir tik patys<br />
stipriausieji teišgyvendavo. Teko girdėti, kad saugotis nėštumo buvo nuodėmė. Kūdikius<br />
priimdavo ir gimdyves prižiūrėjo pribuvėjos. Meinoriuose — Liucija Kašiliauskienė (jos mama<br />
irgi buvo pribuvėja) ir Uršė Kubilynienė, Medžialenkėje — Monika Makaveckienė, Užlieknėje<br />
— Cecilija Sidabrienė. Jos gydė gimdyves įvairiomis žolelėmis. Tik turtingesnieji ūkininkai<br />
galėjo gimdyvėms kviestis gydytojus. Tarybų valdžios metais ir šiandien moterys gimdo<br />
ligoninėse.<br />
1954 m. Užlieknėje atidarytas medicinos punktas. Pirmosios patalpos buvo ūkininko Igno<br />
Poškaus namuose. Pirmieji darbuotojai — gydytojas Tiškus (dirbo 1,6 metų) ir medicinos sesuo<br />
Elena Jakutytė. Vėliau punkte dirbo šios darbuotojos: med. seserys: Roma Arlovaitė 1956—<br />
1958 m., B. Sneigytė 1959—1962 m., felčerės: Bronė Beliauskytė 1963—1964 m., Aldona<br />
Lukošiūtė 1965 m., Janina Lukauskienė 1965—1971 m., Jadvyga Bomštenienė 1971—1974 m.,<br />
Aldona Končiuvienė 1974—iki šiol.<br />
Apie 1971m. med. punktas perkeliamas į mūrinį kolūkio namelį, kuriame dirbo daugelį metų.<br />
Apie 1986 m. prasidėjo didieji persikraustymai, pirmiausia į vaikų darželio patalpas, vėliau į<br />
buvusios klebonijos ir galiausiai vėl į darželio patalpas, kur dirba iki šiol. Ilgametė med. punkto<br />
felčerė Aldona Končiuvienė, galima sakyti, tęsia šeimos tradiciją. Jos senelė (jau minėta<br />
Kašiliauskienė) ir prosenelė buvo pribuvėjos.<br />
Užliekniškiai ir aplinkinių kaimelių gyventojai, be Užlieknės medicinos punkto naudojasi kitų<br />
sveikatos įstaigų paslaugomis: Tirkšlių ambulatorija, Mažeikių poliklinika, ligonine ir privačiais<br />
gydytojų kabinetais.<br />
Muturas Algimantas. Šeštadienis — „šabas” — poilsio diena // Būdas žemaičių. — 2001. —<br />
Vas. 23; Kovo 3, 9, 16, 22, 30; Bal. 6, 18, 20; Geg. 1, 15, 22, 29; Birž. 5, 12, 19, 26; Liep. 3, 10<br />
[Pabaiga]. — Įvairios žinios apie žydus, jų gyvenimą, papročius. — Tekste:<br />
Bal. 18: „Rūpestingai tiek žydų, tiek lietuvaičių dantis gydė Goldmanaitė Turbė ir Gelfundas<br />
Samuelis. Bendra sveikata rūpinosi gydytojai Moršovičienė-Glikmanaitė ir Lipmanas<br />
Tamchrinas.” — Pastaba: Straipsnio autoriui A. Muturui rekomendavus, patikslinu parašą po<br />
nuotrauka: „Viekšniškiai: centre stovi Bagdonas [Kontrimas Bagdonas (Bogdanas), Edvardo<br />
sūnus], šalia — žydo gydytojo Rakūzino dukros (apie 1930 m.)”.<br />
Bal. 20: „Kita viekšniškė E. T. [Emilija Tomkevičienė (Virkutytė)] prisimena: „Žydės gimdė<br />
tik namuose. Kur tau žydė važiuos į ligoninę?! Aš dirbau kartu su žyde Kalvarija. Jie turėjo odos<br />
apdirbimo fabrikėlį. Turtingi žydai buvo. Apsiženijo seni. Jam buvo 50, o jai 40 metų. Tai jai,<br />
tokiai senai, gimdyti namuose pavojinga buvo. Išvežė į Kauną. Parvažiavusi po visko, ji man<br />
pasakoja: „Vyras nusamdė seselę, kuri dieną naktį prie lovos turėjo sėdėti. Matai, sena esu, bet<br />
dar ir durna. Aš tai seselei ir sakau: aš dabar noriu pamiegoti, bet jeigu aš pradėsiu gimdyti, tu<br />
379
mane pažadink...” Ta Kalvarija buvo labai puiki moteris...” (Užrašyta 2000 m. liepos mėnesį). —<br />
[Tekste prie nuotraukos rašoma: „Viekšniai. Namas Tilto gatvėje, kuriame tarpukario metais<br />
gyveno ir dirbo gydytojas Lipmanas Tamchninas.” Tekste anksčiau gydytojo pavardė buvo<br />
rašoma — Lipmanas Tamchrinas].<br />
Lukošiūtė Sandra. Viekšniškiams svarbios kultūrinės vertybės nesulaukia norimo dėmesio<br />
bei pinigų // Santarvė. — 2001. — Birž. 23. — Visas tekstas:<br />
„Sunku įsivaizduoti, kad XXI amžiuje gali būti tokia gydymo įstaiga”, — sakė dr. Antano<br />
Biržiškos vardo sveikatos namų Viekšniuose vyr. gydytoja Aušrelė Gurauskaitė. Pasak jos,<br />
dirbant avarinėmis sąlygomis, nežinia, kada gali nukristi lubos. Prieš trejetą metų taip jau<br />
atsitikę. Gerai, kad per šventes, todėl nė vienas žmogus nenukentėjo. Pasak vyr. gydytojos,<br />
dirbama antisanitarinėmis sąlygomis, pažeidžiant visas higienos normas.<br />
TIKĖJOSI DIDESNĖS PINIGŲ SUMOS<br />
Antrame Sveikatos namų aukšte, apsilankius „Santarvei”, buvo tuščia: nuo lubų nubyrėjęs<br />
tinkas, išluptos grindys, išgriautos krosnys. Anksčiau ten buvęs stomatologinis kabinetas dabar<br />
iškeltas į Politechnikos mokyklos skyrių. Kiti kabinetai perkelti į pusrūsį. Autoklavinėje, kur<br />
dezinfekuojami instrumentai, kartu dirba ir vaikų skyriaus specialistai. Vyr. gydytoja sakė, jog<br />
reikia tik stebėtis, kad iki šiol nepasitaikė kraujo užkrėtimo ar infekcijos atvejų. Sveikatos namų<br />
katilinė taip pat pažeidžianti visas normas. Ją būtų galima drąsiai uždaryti. Ventiliacija, anot<br />
medikės, natūrali — per supuvusius langus.<br />
Perdengimai taip pat esą nerimti, ir nežinia, kada gali užgriūti. Paskutinį kartą šis pastatas<br />
remontuotas prieš penkerius ar šešerius metus. „Trys kabinetai buvo rimtai patvarkyti, bet stogo<br />
remontas — labai nekokybiškas”, — sakė Aušrelė Gurauskaitė.<br />
— Normaliai išsiverstume, jei turėtume tinkamas patalpas. Patys neturime iš ko susitvarkyti,<br />
nors mašiną nusipirkome už savo pinigus, — aiškino gydytoja. Ambulatorijai priklauso 6000<br />
Viekšnių seniūnijos gyventojų, 5 kaimo med. punktai.<br />
„Ką pati nuveikiu, tas yra. Rajono meras pradžioje labai gražiai žadėjo. Paskui, matyt,<br />
atsirado svarbesnių dalykų”, — apie rajono valdžios pažadus kalbėjo vyr. gydytoja. Tiesa,<br />
Mažeikių savivaldybė neseniai skyrė 50000 litų. Viekšnių medikė tikina, kad šios sumos pakaks<br />
tik kosmetiniam remontui. Kitaip sakant, pinigai paleidžiami vėjais.<br />
KULTŪROS VERTYBĖ TAPO TUALETU<br />
Dr. Antano Biržiškos sveikatos namai pastatyti 1939 metais. Juos Viekšnių miesteliui<br />
padovanojo Mykolas Biržiška, vienas daktaro Antano Biržiškos sūnų, Lietuvos<br />
nepriklausomybės akto signataras, vienas iš Vytauto Didžiojo universiteto steigėjų bei jo<br />
rektorių, Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas, labai daug nuveikęs senosios lietuvių<br />
literatūros ir tautosakos tyrinėjimo baruose. Už gautą signataro premiją Mykolas Biržiška tėvo<br />
atminimui ir pastatė dabartinę Viekšnių ambulatoriją. Viename savo laiškų lyg testamentu jis<br />
nurodęs, jog čia turi būti gydymo įstaiga ir, norint pakeisti profilį, būtina gauti jo palikuonių<br />
sutikimą. Sveikatos namai yra planuojamo vienintelio Lietuvoje XIX—XX amžiaus medicinos<br />
istorijos muziejinio komplekso dalis. Svarbiausias šios kultūros vertybės akcentas — Biržiškų<br />
tėviškės namai — primena pastatą vaiduoklį. Anot pašnekovės, pastatas be langų tapo viešuoju<br />
tualetu miestelio viduryje. Apie tai, kad šie namai — kultūros vertybė byloja tik greta stovintis<br />
stulpelis su užrašu.<br />
Atstačius Biržiškų namus, čia veiktų memorialinė ekspozicija — gydytojo kabinetas,<br />
biblioteka ir būtų Biržiškos draugijos būstinė. Tik vienintelė XIX amžiuje įkurta viena seniausių<br />
Žemaitijoje Aleksandravičių vaistinė, sudaranti trečiąją istorinio muziejinio komplekso dalį, jau<br />
restauruota.<br />
UŽSIENIO LIETUVIAI NEBESKUBA REMTI<br />
Besirūpinančios trijų garsių Lietuvos žmonių palikimu Biržiškos draugijos pirmininkė<br />
Aušrelė Gurauskaitė sakė, jog prie Sveikatos namų remonto ir Biržiškų vaikystės namų<br />
atstatymo sutiktų prisidėti Lietuvių fondas iš užsienio. Tačiau pirmiausia iniciatyvą turi rodyti<br />
vietinė valdžia. Anot jos, užsienio lietuviai jau pasimokę ir nebeteikia 100 proc. finansinės<br />
pagalbos.<br />
380
Akmenės rajono savivaldybės lėšomis buvo padarytas restauravimo projektas bei sąmata.<br />
Projektui įgyvendinti reikėtų 900000 Lt. Pusę šios sumos turėtų sumokėti rajono Savivaldybė,<br />
dalį pinigų skirtų Kultūros vertybių apsaugos departamentas. „Jei norą rodytų vietinė valdžia,<br />
būtų galima gauti paramą”, — tikino Aušrelė Gurauskaitė. Mat Lietuvių fondui pateiktoje<br />
anketoje turi būti nurodomos konkrečios vietinės valdžios skirtos pinigų sumos. Atsižvelgdami į<br />
tai, užsienio lietuviai skiria savo paramą.<br />
MAKSIMALISTAI VADOVAI NORI IŠPEŠTI DAUGIAU NAUDOS<br />
Rajono meras Vidmantas Macevičius nenorėjo sutikti, kad Sveikatos namams skirti 50000<br />
išmetami pavėjui. „Gydytoja apie statybinius reikalus išmano tiek, kiek aš — apie mediciną”, —<br />
pridūrė jis. Pasak mero, darant kapitalinį remontą, ambulatoriją tektų perkelti kitur. Teoriškai tam<br />
tiktų Politechnikos mokyklos skyriaus bendrabutis, kuris dabar stovi tuščias. Tačiau šis pastatas<br />
nesąs rajono Savivaldybės nuosavybė. Tad, anot Vidmanto Macevičiaus, ambulatorijos<br />
perkėlimas kitur ir tų patalpų išlaikymas dvejus metus (tiek laiko esą truktų remontas) kainuotų<br />
150000 Lt. „Tada pinigai tikrai būtų išmesti į balą”, — pridūrė rajono meras. V. Macevičius<br />
nuramino, kad po šio remonto neturėtų kristi lubos — skirtos pinigų sumos tam pakaksią.<br />
Žodžiu, avarinė situacija bus panaikinta. „Niekada nežadu, nepasvėręs galimybių”, —<br />
V. Macevičius atrėmė vyr. gydytojos priekaištus dėl didelių pažadų.<br />
Meras žadėjo, jog grįžus iš atostogų Kultūros vertybių apsaugos departamento darbuotojai<br />
Varnelytei, jis vėl prašys, kad šie skirtų lėšų. „Negaliu už juos garantuoti, kad jie duos pinigų.<br />
Savo dalį, kiek galėjome, davėme. Viskas iš neturto. Ką gali padaryti, jei nėra pinigų? Ar jūs<br />
matėte, koks pernai buvo chirurginis <strong>skyrius</strong>? Daug baisesnė situacija nei Viekšniuose. Padarėme<br />
kapitalinį remontą, neiškeldami ligonių, net tokių, kurie buvo po operacijos. Maksimalistai<br />
vadovai visada nori išpešti kuo daugiau naudos”, — sakė rajono meras.<br />
Elekšis Juozas. Viekšniai — unikalus miestelis // „Mokslas ir gyvenimas”. — 2001. — Nr. 9.<br />
// Kopijuota iš interneto 2004-04-06. — Tekste:<br />
Profesoriai broliai Biržiškos mūsų tautos istorijon įrašyti ryškiausiomis raidėmis, todėl apie<br />
juos pasakyti ką nors nauja nebeįmanoma. Jie unikalūs tuo, kad savo veiklos srityse daug kur<br />
buvo pirmieji arba išvarę tokią vagą, kad iki šiol joje tebežydi mūsų kultūros ir mokslo žiedai.<br />
Plunksnos šaukiasi Biržiškas menantis paveldas, nepanaudotos galimybės ne tik tinkamai<br />
įamžinti jų palikimą, bet ir panaudoti jį mokant ir auklėjant mūsų jaunąją kartą. Unikalu ir tai,<br />
kad visi trys kuklaus provincijos gydytojo Antano Biržiškos sūnūs tapo profesoriais. To kol kas<br />
nepasisekė pakartoti nė vienos šeimos atstovams.<br />
Tai kokioje šeimoje ir aplinkoje augo būsimieji profesoriai, kad sugebėjo pasiekti tokių<br />
aukštumų? Juos labai gerbė studentai ne tik Lietuvoje, bet ir kitų tautybių studentai jiems<br />
dėstytojaujant pokary Vokietijos universitete. Gal taip atsitiko todėl, kad, nors Viekšniai ir buvo<br />
provincija, bet nebuvo tamsos karalystė. Nors ir buvo draudžiama spauda, apie pusė gyventojų<br />
buvo raštingi, nelegaliai skaitė lietuvišką spaudą, kurią čia gabeno net keli žmonės, o ją platino ir<br />
slėpė jų tėvas. Parapijos žmonės net išsiskyrė iš kitų. M. Valančius rašė, kad kitur moterys<br />
rengėsi daugiausia tamsiais drabužiais, o Viekšniuose jos per atlaidus savo apdarais tiesiog<br />
žydėjo. Zita Kelmickaitė, pasakodama apie tautosakos rinkimą Žemaitijoje, yra pasakiusi, kad<br />
kitur lengviau būdavo prakalbinti akmenį negu žemaitį, Viekšniuose žmonės daug<br />
nesispyriodami pasakodavo ir dainuodavo. Teko bendrauti su keliais liaudies medicinos<br />
„daktarais”, žmonių vadinamais šundaktariais. Buvau nustebintas jų gydymo meno žiniomis, net<br />
mokėjimu psichologiškai paveikti žmogų.<br />
Nors profesorių tėvai buvo bajorai, neturėjo nė lašo plikbajoriško „honoro”. Vaikai augo kartu<br />
su miestelėnų vaikais ir taip puikiai įvaldė žemaičių kalbą, kad Mykolui jau esant universiteto<br />
rektoriumi, kalbininkai iškilus ginčui eidavo klausti, kaip tikri žemaičiai taria tą ar kitą žodį.<br />
Beje, tėvas ir auklėjo vaikus kietai, valstietiškai, nevengdavo paimti ir diržo. Po daugelio metų<br />
Mykolas pasakys, kad jei ne toks auklėjimas, kažin ar Lietuva būtų turėjusi tris profesorius.<br />
Vaikai augo tikrais Lietuvos patriotais, kuriems tėvynė buvo aukščiau už visokius titulus. Kai jų<br />
kaimynas iš Pluogų kaimo Jonas Beržanskis po septynerių metų paieškų galiausiai rado<br />
kažkokius dokumentus, kurie tarytum įrodę jo kilmę iš Gedimino, broliai prasitardavo, kad<br />
381
verčiau jis tuos metus būtų dirbęs Lietuvai, nors ir negalima nuneigti, kad Beržanskis ir tėvynei<br />
nemažai nuveikė.<br />
Gydytojas Antanas Biržiška, be abejo, buvo labai ryški asmenybė. Žmonės jį vis dar<br />
prisimena, nors jau nėra gyvų jo pacientų. Apylinkėse beveik nėra likę pasakojimų apie<br />
garsiuosius profesorius, o apie paprastą gydytoją, jų tėvą, apstu visokių prisiminimų. Baigus<br />
mokslus jaunam gydytojui buvo siūloma likti Rusijoje ir dirbti mokslinį darbą, bet jis grįžo<br />
gimtojon Žemaitijon ir pasirinko miestelį, kur per dešimtis kilometrų nebuvo jokio gydytojo.<br />
Dabar toje zonoje dirba per šimtą gydytojų. Jis pasiaukojo tėvynei. Matyt, šeimoje apie tai<br />
dažnai buvo kalbama, kad ir sūnums toks aukojimasis buvo šventas dalykas. Pirmiausia, žinoma,<br />
jam teko susidurti su vadinamųjų „šundaktarių” gydymo vaisiais bei metodais ir jis greit perprato<br />
jų psichologinio poveikio metodus, ir pats juos naudodavo.<br />
Kai kurie liaudies medicinos daktarai net pagarsėjo. Nesenai mirusi Amelija Urbienė,<br />
perėmusi iš tėvo visas gydymo paslaptis, žinojo tikrai labai daug vaistažolių receptų, ne daug<br />
nuo šiuolaikinių besiskiriančių masažų būdų. Ji kartu su garsiąja Eugenija Šimkūnaite išleido<br />
knygą, o vienos rankraštis tebeguli kažkur Kauno medicinos universitete. Liaudies medicinos<br />
mokovai kruopščiai saugojo savo paslaptis. O ta paslaptis, pasirodo, taip pat gydo.<br />
Mano tolimas giminaitis Domininkas Buta taip pat gydė ir vis sakydavo, kad visa tai didelė<br />
paslaptis. Jo vaikai tuo visai nesidomėjo. Senukas jau buvo perkopęs devyniasdešimt. Pabijojęs,<br />
kad tokią paslaptį jis nusineš į kapus, ėmiau įtikinėti, kad ją patikėtų man. Po daugelio pokalbių<br />
vieną naktį paryčiais ryžosi, bet turėjau visais įmanomais būdais pasižadėti, kad kol jis gyvas,<br />
paslapties niekam neatskleisiu. Pažadą įvykdžiau. Buvau priblokštas, kai jis pasakė, kad paslaptis<br />
ir yra ta, kad nėra jokios paslapties. Tik tai, kad visi mano, kad jis kažką žino ir gydo. Be žolelių,<br />
kurių jis taip pat daug žinojo, jis naudojo daugelį psichologinio poveikio priemonių, nors to<br />
žodžio ir nežinojo. Be paslapties, pasirodo, dar gydo neįprasta aplinka — prieblanda,<br />
sukabinėtos šluotelės, sustatyti buteliukai, gal net paraityta viena rankovė ir t. t. Ji turi nustebinti<br />
ir nebūti, kaip visų gydytojų, tik balti chalatai. Paskui ligoniui ne taip, kaip pas gydytoją, leisti<br />
išsikalbėti. Tik kai jis ims kartotis, pradėti stebėtis: „Ai, ai, ai — ką tie daktarai padarė. Jie gydė<br />
visai ne nuo to”. Nustačius diagnozę, kiekvienas ligonis turi gauti skirtingai atrodančius vaistus,<br />
nes tai tik jo liga. Vaistų spalva vienam pakeičiama paskrudintais miltais, kitam truputėliu<br />
medžio anglies, dar kitiems — įvairiaspalviais žiedlapiais... Vaistų vartojimas turi būti<br />
sudėtingas. Tarkim, pradedant nuo vieno lašelio iki dvidešimt penkių ir atgal iki vieno. Žmogus<br />
vis galvos: „Jau sveikstu, vaistų bereikia vis mažiau ir mažiau”. Čia slypi ir daktaro<br />
išsigelbėjimas. Retas sugebės taip skrupulingai vartoti vaistus. Nepagerėjo? Pats kaltas.<br />
Paskutinė sąlyga — vaistai turi būti brangūs, kad šiurpuliukas per nugarą nueitų. Paskui jis pats<br />
pagis, jei ir nebūtų gavęs jokių vaistų — užbaigė pasakojimą daktaras. Žinoma, jis ir ligonius<br />
pasirinkdavo atitinkamus.<br />
Antanas Biržiška, matyt, nežinojo labai saugomos paslapties, bet kalbėdamas su liaudies<br />
daktarų „nugydytais” ligoniais, be abejo, daug ką suprato ir nevengė pats taikyti panašių metodų.<br />
Lėlaičių kaimo gyventojas Jonas Čepas pasakodavo, kad jaunystėje nuo šešiolikos metų jį<br />
persekiojęs slėgimo pojūtis. Vos užsnūsdavo gulėdamas ant nugaros, kažkas lyg imdavo spausti<br />
krūtinę, trūkdavo oro ir pabusdavo išsigandęs. Beje, medikai dabar teigia, kad kartais gulint ant<br />
nugaros tikrai taip gali atsitikti dėl kai kurių ligų. „Ligos” pavadinimas kilęs nuo duoboje<br />
gyvenusios senovės lietuvių dvasios. Ji šitaip persekiodavusi naktį pakurą kūrenančius ir javus<br />
arba linus džiovinančius vyrus, kurie trumpam užsnūsdavę. Taigi jaunuolis nuėjęs pas daktarą<br />
Biržišką. Tas jokių vaistų neišrašęs, tik gulint ant nugaros pataręs sukryžiuoti kojas. Ligą kaip<br />
ranka nuėmę, visus sovietinius lagerius perėjęs, žilos senatvės sulaukęs, tik gulėdamas ant<br />
nugaros visada sukryžiuodavęs kojas.<br />
Kitas pasakojimas apie gydytoją A. Biržišką labai rimtas. Viekšniuose visi pažino dėl mažo<br />
ūgio Adomėliu vadinamą geraširdį žmogų. Jis buvo gimęs gerokai pirma laiko. Daktaras pats<br />
ėmęs ji auginti, kol jis sustiprėjęs guldydavęs ji orkaitėn. Adomėlis labai gerbė daktarą.<br />
Sovietmečiu kaip tik jam liepė ant Mykolo Biržiškos savo lėšomis pastatytų ir visuomenei<br />
padovanotų Sveikatos namų (taip pat unikalus atvejis — daugiau nė vienas signataras ko nors<br />
panašaus nėra padaręs) prikalti su lietuvišku ir rusišku užrašu lentą taip, kad ji uždengtų<br />
marmurinę lentelę, kuri skelbė, kad čia Antano Biržiškos sveikatos namai. Adomėlis keliomis<br />
382
vinimis prikalė tik viršutinę lentos dalį. Lentą, kaip kokias dureles buvo galima pakelti ir<br />
perskaityti tikrąjį, bet uždraustą įrašą. Kam reikėjo, visi tai žinojo ir pakilnodavo lentą. Kartą<br />
įsidrąsinęs Akmenės rajono vyr. gydytojas Povilas Maneikis tą triuką pademonstravo gana<br />
aukšto rango sovietiniams viršininkams, bet ir jie nedavė komandos išlupti „buržuazinių<br />
nacionalistų” tėvą primenančios lentos.<br />
Reziumuojant reikėtų štai ką priminti: A. Biržiška nuolatos naudodavosi psichologinio<br />
poveikio priemonėmis. Kartą pas ligonį važiavo sirgdamas, karščiuodamas. Dar ir lijo. Prieš<br />
įeidamas pas ligonį ilgokai šnirpštė, kosėjo, valėsi nosį, tik paskui energingai įžengė pro duris.<br />
Važiuojant namo, buvo matyti, kaip pavargęs ir blogai jaučiasi daktaras. Jį vežęs Antanas Vaičius<br />
išdrįsęs papriekaištauti, kam jis sirgdamas, lyjant dar šnirpštęs, kosėjęs ir nėjęs greičiau vidun.<br />
„Sergantis daktaras blogiau gydo”, — atsakęs. Žmonės dar pasakodavę apie daktaro mirtį.<br />
Gyvenimo pabaigoje jo širdis jau šlubavusi. Kartą sunegalavęs jis išgėręs kažkokių vaistų,<br />
karštos arbatos ir nuėjęs gulti. Pasakęs, kad jei pats nepabustų, kada pažadinti. Jei būsiąs<br />
negyvas, trinti visą kūną jo paliktais vaistais. Taip nustatytu laiku ir atsitikę, tik jokie trynimai<br />
nebepadėję.<br />
Nors sovietmečiu jo vardas turėjo būti užmirštas, šie pasakojimai ėjo iš lūpų į lūpas, nors dalis<br />
pasakotojų „didžiojo daktaro” jau nebuvo matę. Kartą Viekšnių kapinėse prie tada populiaraus<br />
poeto L. Skabeikos kapo vietiniai poetai skaitė eiles. Pasibaigus ceremonijai, prof. Telesforas<br />
Šiurkus paprašė visus apsisukti aplinkui ir parodė vos už kelių žingsnių žolėm apžėlusį, vos<br />
įžiūrimą kapą. Čia, pasakė, palaidotas gydytojas, kuris gydė jūsų tėvus ir senelius, o jo sūnūs<br />
buvo garsūs profesoriai, užbaigė labai pasikeitusiu balsu. Pasijutome nejaukiai, nes visi<br />
supratome apie ką kalbama, o mes daugelis nežinojome, kur jo kapas. Vėliau, kiek lankydavau<br />
kapines, prie kapo visada būdavo nors paprastų lauko gėlių puokštė.<br />
Atkūrus nepriklausomybę, Antanui ir Elžbietai Biržiškoms pastatyti puikūs antkapiai, o<br />
Viekšnių centre — puikus paminklas tėvams ir trims sūnums profesoriams. Kiek žinau, šalyje<br />
yra tik dar vienas, vėliau pastatytas paminklas gydytojui, o šeimai daugiau Lietuvoje nėra, nėra ir<br />
paminklo šeimoje išaugusiems profesoriams. Tai taip pat unikalu. Deja, statant paminklą, jo<br />
statybai aukojo daugiau nei tūkstantis žmonių, bet tarpe jų nebuvo nė vieno dabartinio signataro,<br />
beje, ir nė vieno profesoriaus... Vis dėlto vaikštant po Viekšnius norisi verkti — baigia supūti<br />
sovietmečiu gerokai suniokotas unikaliosios šeimos namas, sienų plyšiais šaukiasi pagalbos<br />
Vasario šešioliktosios akto signataro savo lėšomis statyti Sveikatos namai, kur ir dabar dar<br />
gydomi žmonės, nors dabar tos patalpos net neatitinka sanitarinių reikalavimų. Tarp griūvančių<br />
pastatų ir įvairių instancijų beviltiškai blaškosi Biržiškų komisijos pirmininkė gydytoja Aušrelė<br />
Gurauskaitė — nėra pinigų... Nėra pinigų? O valdininkų tūkstantinėms algoms ir<br />
dešimttūkstantinėms premijoms yra? O jų išeitinėms išmokoms, kurios gerokai didesnės už<br />
keliolikos metų gydytojo atlyginimą, yra? Viekšnių mokytojas Algirdas Gedvilas jau keleri metai<br />
susirašinėja su buvusių profesorių studentu JAV teisininku Pranu Jurkūnu. Jis 1997 m. lankėsi<br />
Viekšniuose, atvežė profesoriams skirtą memorialinę lentą. Buvusių studentų vardu pažadėjo<br />
paremti čia būsimą muziejų aukomis, knygomis, eksponatais, paaukojo 300 dolerių. Tuo reikalu<br />
net apsilankė pas Prezidentą, o pastarojo atstovas aplankė teisininką JAV. Deja, 1997—1998 m.<br />
prasidėjus finansinei ir valdžios krizei iš mūsų valdžios tuo niekas neturėjo laiko ir noro domėtis.<br />
P. Jurkūnas pasirūpino, kad tais reikalais susirūpintų JAV Lietuvių fondas, nors jo nariai,<br />
matydami, kaip mes švaistome lėšas, vis mažiau benori mums kišti savo sunkiai uždirbtus<br />
dolerius. Vis dėlto paraišką paramai gauti atsiuntė. Deja, ji atėjo jau pavėluotai. Autoriui tuo<br />
klausimu teko net apsilankyti pas pasaulio lietuvių bendruomenės atstovą G. Žemkalnį, bet viską<br />
tenka vėl atidėti ateičiai. Regis, šiek tiek žada prisidėti ir Mažeikių savivaldybė. Žinoma, tų<br />
dviejų organizacijų paramos neužteks. Belieka viltis, kad ir Vyriausybė supras šių objektų svarbą<br />
ne tik nedideliam miesteliui, bet ir mūsų šaliai. Tikėsime, kad ir vėl bus aktyvi visuomenė, kad<br />
neapsimes nieko nežinoję ir Seimo nariai, Kovo vienuoliktosios akto signatarai, mokslininkai.<br />
Mykolas Biržiška, kai kartą į užjūrius pasitraukę mūsų tautiečiai per daug ėmė girtis savo<br />
didvyriškumu kovojant dėl nepriklausomybės atkūrimo, mestelėjo: „Didvyriai liko ten”. Tikrai,<br />
mūsų broliams, tėvams, giminaičiams reikėjo daugiau didvyriškumo likti okupacijoje, išlaikyti<br />
savo kultūrą, kalbą, kovoti su ginklu. Tai negi dabar mums mažiau rūpi mūsų paveldas, mūsų<br />
383
istorijos relikvijos nei mūsų užjūrio broliams, kurie dažnai labiau nei mes išgyvena dėl Tėvynės<br />
bėdų, rūpinasi tuo, kas mums kartais atrodo mažiau svarbu nei laimėti pergalę rinkimuose?..<br />
Juozas Elekšis. „Gydytojų žinių” reporteris, Biržiškų draugijos narys.<br />
Iš archyvinės medžiagos / Puslapį paruošė Sigutė Vaišnienė // Būdas žemaičių. — 2002. —<br />
Liep. 5. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių valsčiaus viršaičiui viekšniškio Mykolo Biržiškos, gyv. Trakų 1a - 1<br />
Norėdamas būti naudingas valsčiui ir miesteliui, kuriame esu gimęs, taip pat tinkamai išreikšti<br />
savo meilę ir pagarbą nabašnikui mano tėvui, kuris ilgus metus (1880—1922 m.) gydė Viekšnių<br />
ir jų labai plačios apylinkės žmones ir paliko gražų apie save atminimą, o mus, savo sūnus,<br />
išmokslino su ta sąlyga, kad tarnautume savo kraštui ir savo žmonėms, savo žmonos patarimu ir<br />
dukters pritarimu nusprendžiu savo lėšomis pastatyti Viekšniuose reikalingus jiems sveikatos<br />
namus, jei valsčius tam reikalui paskirs tinkamą žemės sklypą. Namai bus pastatyti laikantis<br />
plano, kurį patvirtins Vidaus reikalų ministerija ir nurodymus duos tos ministerijos Sveikatos<br />
departamentas. Namams pastatyti skiriu visus turimus pinigus (per 30 tūkstančių litų) ir iš<br />
suderintos su tuo statybos sąmatos (...?) iš algos ar iš rašytojo darbo nieko tam pridėti<br />
nesistengdamas. Pastatyti namai mano tuojau bus atiduoti Viekšnių valsčiaus pilnon ir amžinon<br />
nuosavybėn su tokiom sąlygom ir vienu pageidavimu: 1) kad tas Viekšnių sveikatos centras būtų<br />
„daktaro Biržiškos vardo” vadinamas, 2) kad valsčiui kada panorėjus namus apversti kitam<br />
tikslui, tam turėtų būti gautas mano ar mano įpėdinių sutikimas, 3) jei pripažintų tai tinkant ir su<br />
tuo sutiktų, kad prie tų namų pastatytų gražų kryžių ir jį tvarkytoja užlaikytų. Jokių kitų teisių<br />
namams ar įstaigai sau nepasilieku. (...?) Vidaus reikalų ministerija per Sveikatos departamento<br />
direktorių Mačiūną (...?), jog nuo 1932 m. bus atleistos lėšos to sveikatos centro gydytojui<br />
priimti ir akušerei užlaikyti, valsčiui beliktų tuomet rūpintis tik namų apkūrenimu ir apšvietimu.<br />
Mykolas Biržiška, Viekšniai, 1937 V 17<br />
Šią profesoriaus rankraščio kopiją iš Vilniaus universiteto Mokslinės bibliotekos archyvo<br />
padovanojo jos direktorė, taip pat viekšniškė, Biržiškų komisijos narė Birutė Butkevičienė.<br />
Atsiprašome, jog neatsispyrėme pagundai pateikti jums originalią rašto dvasią, nors kai kurių<br />
gabaliukų niekaip nepavyko išskaityti. Tačiau bendra profesoriaus valia puikiai suprantama,<br />
todėl suvokiami ir gydytojos A. Gurauskaitės žodžiai: „Mano artimiausias tikslas — pasirūpinti,<br />
kad būtų užbaigtas Dr. Biržiškos Sveikatos namų remontas ir tuo būdu pildoma profesoriaus<br />
Mykolo Biržiškos valia, jog už jo lėšas pastatytas sveikatos centras tarnautų viekšniškių ir<br />
apylinkės gyventojų labui”.<br />
Plastinina Bernarda. Viekšniai, tarsi giria: kuo giliau brendi, tuo medžiai įvairesni: Senieji<br />
Viekšniai // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2003. — Geg. 8 ir 29. — Nr. 10 ir 11. —<br />
[Santarvė. — 2003. — Geg. 8 ir 29. — Nr. 51 (8547) ir Nr. 60 (8556)]. — Visas tekstas:<br />
Šią moterį bent jau iš matymo pažįsta turbūt visos mažeikiškės.<br />
1952-aisiais Vanda Mažeikytė-Kvedarienė atvažiavo į Mažeikius ir 46 metus dirbo<br />
poliklinikos moterų konsultacijoje akušere. Tačiau šiandien su ja kalbamės ne apie Mažeikius ir<br />
ne apie jos darbą, kuriam ji atidavė visą savo širdį ir meilę. Ji mums papasakojo apie Viekšnius<br />
— miestą, kuriame gimė ir užaugo, apie vaikystę — rodos, patį ilgiausią gyvenimo tarpsnį.<br />
„APIE MANE NEREIKIA”<br />
Nors tokiu gana kategorišku pareiškimu ji tarsi uždarė duris į savąjį pasaulį, vis dėlto mūsų<br />
pokalbis buvo labai nuoširdus. Tam, kad taptų aišku, apie ką kalbėsime vėliau, negaliu<br />
nepaminėti nors svarbiausių Vandos gyvenimo momentų.<br />
Septynmetė mergaitė 1935-aisiais pradėjo lankyti Viekšnių pradinę mokyklą. Jau po karo<br />
baigė šešias Viekšnių gimnazijos klases, ir kartu su šešiomis klasės draugėmis išrūko į Kauną.<br />
Ten per trejus metus baigė akušerių mokyklą, o vakarais kartu ir vidurinę Kauno mokytojų<br />
seminarijoje.<br />
Studijų metai prabėgo kaip viena diena, ir su paskyrimu rankose Vanda atvažiavo į Židikų<br />
gimdymo namus. Dar po trejų metų ji — jau Mažeikiuose.<br />
384
JĄ VADINO PONIŠKĄJA UBAGE<br />
— Gyveno Viekšniuose, Bažnyčios gatvėje, veterinaras Butkus su žmona. Turėjo du sūnus ir<br />
dukrą, — prisimena Vanda. — Su šia šeima buvo susijęs ne tik mano senelių, tėvų, bet ir mano<br />
pačios gyvenimas.<br />
Tai atsitiko dar prieš I pasaulinį karą. Apie tų metų įvykius Vandai pasakojo jos močiutė.<br />
Atsirado Viekšniuose tokia Norkienė. Ji buvo iš čia kilusi ir ilgą laiką gyvenusi Amerikoje.<br />
Tapusi našle bevaikė moteris iš savo vyro paveldėjo nemažą turtą. Nenorėdama likti svetimam<br />
krašte, savo turtą pavertė auksiniais ir grįžo į gimtinę. Viekšniuose nusipirko dviejų aukštų namą<br />
ir įsidukrino mažą mergaitę, vardu Ona, nors ją visi vadino Ania.<br />
Kartą grįžusi namo Norkienė rado savo augintinę besėdinčią ant grindų ir bežaidžiančią<br />
auksiniais pinigėliais. Išsigandusi moteris nusprendė pinigus padėti į banką. Tačiau net ir čia<br />
jiems nebuvo lemta išlikti.<br />
Per I pasaulinį karą į Viekšnių miestelį buvo numestos trys padegamosios bombos. Sudegė ne<br />
tik bankas su visais pinigais, bet ir Norkienės namas. Ji spėjo išgelbėti tiktai Anią ir dalį<br />
drabužių. Liko, anot žmonių, kaip stovi. Sudegė ir Vandos senelių namas, kurio viename gale jie<br />
gyveno, o kitame turėjo parduotuvę. Parduotuvės kampe kabėjo Šv. Marijos paveikslas, ir to<br />
trobos kampo neprarijo liepsnos. Šventąjį paveikslą Vanda išsaugojo per abu karus.<br />
Po šių gaisrų ir susikryžiavo Vandos senelių, Norkienės ir Butkų likimai. Netekę savų namų,<br />
Vandos seneliai išsinuomojo kambarį pas Butkus. Pastarieji šalia turėjo dar vieną namą, kuriame<br />
apsigyveno Norkienė su Ania.<br />
Norkienė buvusi aukšta, liekna, inteligentiška moteris. Likimo skaudžiai pamokyta, ji pasijuto<br />
tarsi gležnutis gėlės žiedas, numestas į purvą. Apsirengusi iš gaisro nasrų išplėštais puošniais<br />
amerikoniškais drabužiais, ji vaikščiojo po miestelį elgetaudama, kartais — prižiūrėdama vaikus.<br />
Dėl prabangių aprėdų žmonės ją vadinę poniškąja ubage.<br />
— Dar ir aš prisimenu Norkienę. Mama dirbo Viekšnių kooperatyve ir, išeidama į darbą,<br />
kartais prašydavo Norkienės prižiūrėti mano brolį Joną, — sako Vanda. — Tada ji jau vaikščiojo<br />
pasiramstydama lazda ir, atėjusi iki kooperatyvo, imdavo belsti lazda į langą. O tai reiškė, kad<br />
atėjo laikas mamai eiti namo maitinti sūnaus. Ji buvo labai korektiška, išsilavinusi moteris, mėgo<br />
tvarką ir tikslumą.<br />
PASLAPTINGASIS GYVENTOJAS<br />
Per karą vokiečių laikais Vanda gyveno pas Butkus. Broliai sirgo infekcinėmis ligomis, ir<br />
tėvai, bijodami, kad neužsikrėstų dukra, apgyvendino ją čia. Senieji Butkai jau buvo mirę, name<br />
gyveno sūnus Jonas su Ania, kuri iš pradžių čia buvo priimta kaip šeimininkė, o vėliau tapo<br />
neoficialia Jono žmona.<br />
Jonas turėjo brolį Kazimierą. Jis buvo Nepriklausomos Lietuvos kariškis ir, anot Vandos, visi<br />
jį vadinę kapitonu Butkumi. Kai užėjo rusai, Kazimieras dingo. Kurį laiką slapstėsi kaime, o<br />
paskui kaimiečiai jį, apkrautą šienu, vežimu atvežė į Viekšnius pas brolį ir su visu šienu išvertė<br />
kieme.<br />
— Prisimenu tą krūvą šieno, riogsojusią kieme, — sako Vanda. — Kiemą juosė aukšta aklinai<br />
užtverta tvora. Iš gatvės nebuvo net plyšelio, per kurį būtų galima ką nors pamatyti. Tada,<br />
žinoma, aš nieko net neįtariau. Tik mane nervindavo tai, kad Butkai visada viską užrakinėdavo.<br />
Taip pragyvenau dvi žiemas ir vasarą, visiškai nieko nežinodama apie slaptąjį įnamį.<br />
Paslaptis paaiškėjo daug vėliau. Pasirodo, namo viduryje buvo padarytas tarpsienis, į kurį<br />
buvo galima patekti tik iš virtuvės per atsidarančią indų lentyną. Tame tarpsienyje ir gyveno<br />
Kazimieras. Į celę buvo privesta elektra, kad jis galėtų skaityti, stovėjo kušetė ir taburetė.<br />
Naktimis „kalinys” išeidavo į virtuvę.<br />
— Kazimieras taip gyveno tol, kol pasibaigė karas ir buvo paskelbta paskutinė amnestija.<br />
Tada išlindo iš savo slėptuvės ir, padedamas brolio Jono, nuėjo užsiregistruoti, — apie sudėtingą<br />
pokario laikotarpį pasakoja Vanda. — Į Butkų namus tuoj prisistatė saugumiečiai. Jie viską<br />
išnaršė, išžiūrėjo, fotografavo, ir įsitikinę, kad Kazimieras čia tikrai visa tą laiką gyveno, kad<br />
niekam nekenkė, nieko nežudė, paliko jį ramybėje. Jam buvo išduoti dokumentai ir vyras<br />
įsidarbino Kapėnų durpyne sąskaitininku.<br />
385
LAISVAMANIS MOKYTOJAS<br />
Jonas Butkus buvo laisvamanis, nepripažino katalikų tikėjimo ir santuokos. Taigi daug metų<br />
juodu su Ania gyveno nesusituokę.<br />
— Tik apie 1960-uosius metus Jonas pagaliau ryžosi šiam žingsniui, — prisimena Vanda. —<br />
Tačiau tai padarė ne dėl to, kad pakeitė pažiūras — bijojo, kad po jo mirties giminės nepareikštų<br />
pretenzijų į namą ir neiškraustytų iš jo Anios. Mano vyras iš Akmenės parvežė metrikacijos<br />
skyriaus vedėją, kuri juos namuose ir surašė. O šliūbą bažnyčioje jie paėmė dar vėliau, kai Jonas<br />
jau nebedirbo mokykloje.<br />
Jonas ir jo sesuo Morta buvo baigę mokytojų seminariją, Kazimieras — Kauno karo<br />
akademiją. Jonas dėstė geografiją, Morta buvo pradinių klasių mokytoja. Prieš II pasaulinį karą<br />
nepriklausomoje Lietuvoje jie abu mokytojavo kaimuose. Po karo iki pat pensijos daug metų<br />
dirbo Viekšniuose.<br />
— Šiandien jų nė vieno nebėra. Šie žmonės mano šeimai buvo tarsi giminės. Ania, prisimenu,<br />
sakydavo: „Tu man kaip dukra”. O Morta, amžiną jai atilsį, išgelbėjo mano brolį. Jam buvo gal<br />
10 metų, kai kartą vasarą jis maudėsi Ventoj. Gelbėdamas kitą vaiką, vos nenuskendo pats. Iš<br />
vandens jį žvejai ištraukė be sąmonės. Morta jį labai profesionaliai masažavo, plakė karklo<br />
šakelėm. Vaikas dar ir antrą dieną nekalbėjo, kol pagaliau atsigavo, — į savo vaikystės<br />
prisiminimus grįžta Vanda.<br />
PLĖŠIKO KAUKĖ NE ŠIAIP SAU<br />
Viekšniai, nors ir mažas provincijos miestelis, bet kultūra čia visada buvo gyva. Pasak<br />
pašnekovės, jos tėtis Albinas Mažeikis buvęs puikus aktorius. Prieš II pasaulinį karą bažnyčiai<br />
priklausiusioje parapijos salėje rinkdavosi saviveiklos kolektyvai, buvo statomi spektakliai.<br />
Aktyviausi būdavo mokytojai, tarnautojai. Aprangą siūdindavosi ir dekoracijas gamindavosi<br />
patys aktoriai iš savo lėšų.<br />
Kasmet vykdavo naujamečiai kaukių vakarai. Kai buvo pastatyta pradinė mokykla (dabar<br />
vidurinės mokyklos pastatas — B. P.), visi kultūriniai renginiai persikėlė ten.<br />
— Kas tik sugebėdavo pasidaryti kaukę, visi dalyvaudavo kaukių vakaruose. Geriausios<br />
kaukės būdavo premijuojamos. Mano tėtis paprastai laimėdavo pirmąją vietą. Tai jis tapdavo<br />
pelėda, tupinčia ant kelmo, tai Vytautu Didžiuoju arba girių plėšiku. Pastaroji kaukė gimė ne<br />
atsitiktinai, — sako Vanda ir pasakoja tokią istoriją.<br />
Smetonos laikais po Viekšnių apylinkes, Mažeikius, Židikus, Ylakius siautėjęs plėšikas,<br />
pavarde Gricius. Jis turėjęs bendrininkų, jam ištikimų vyrų būrį. Jeigu koks žmogus pasiimdavęs<br />
iš banko pinigų, nebūdavęs garantuotas, kad su jais pasieks namus. Jei turguj parduodavo karvę,<br />
rizikuodavo namo sugrįžti be cento kišenėje.<br />
Tada susiorganizavę ūkininkai, šauliai, policininkai, ir didelis būrys išsiruošęs plėšiko<br />
medžioklėn. Policija turėjusi seklių, kurie pranešę, kur tą naktį slapstosi Gricius. Užklupę jį pas<br />
savo merginą. Jis atsišaudęs, todėl sulaikant buvęs sužeistas. Įmetę jį į ratus, vežė į Viekšnius.<br />
Kadangi nelaimėlis kraujavo, Vandos mama buvo pakviesta jį sutvarstyti. Moteris jį ėmusi<br />
gėdinti ir priekaištauti, kad jis, toks jaunas ir gražus, tapo plėšiku. Tada šis verkdamas ėmęs<br />
pasakoti, kodėl nuėjęs tokiais keliais.<br />
Mokykloje iš turtingesnio vaiko pavogęs obuolį. Nuo tada ne tik vaikai, bet ir mokytojai jo<br />
kitaip nevadinę, kaip vagimi. Nuo visų atstumtas, iš pykčio ir apmaudo pradėjęs nuolat vogti.<br />
Vėliau, nepritapęs prie žmonių, pasidaręs tikras plėšikas.<br />
DAR VIENA BAŽNYČIOS GAISRO VERSIJA<br />
Butkų, pas kuriuos kurį laiką gyveno Vandos močiutė, namas buvo prie pat bažnyčios.<br />
Mergaitė dažnai lankydavo savo močiutę. Šventorius būdavo nuolatinė jų pasivaikščiojimo vieta.<br />
Medžiai, šventorius, iš visų pusių apsodintas gėlynais, grynas oras — puiki vieta poilsiui.<br />
— Tai buvo prieš II pasaulinį karą, kai aš buvau dar vaikas, — sako Vanda. — Nuolat<br />
vaikščiodama aplink bažnyčią, mačiau, kad į bokštą vedė atskiras įėjimas. Ne kartą buvau<br />
pastebėjusi, kad pro tas duris dažnai įeidavo ir išeidavo senos davatkėlės. Girdėjau kalbas, kad<br />
jos bažnyčios bokšte laikė skrynias. O kai lankiau pradžios mokyklos antrą skyrių, mokytoja mus<br />
vedėsi į bokštą pasižiūrėti Viekšnių panoramos iš viršaus. Tada aš savo akimis mačiau ten<br />
kažkokias dėžes, primenančias kraičio skrynias.<br />
386
Kai 1939-aisiais bažnyčios bokšte kilo gaisras, sklidę kalbos, kad senutės, lipdamos į bokštą,<br />
kelią pasišviesdavo degančiom žvakėm arba degtukais. Esą jos, besirausdamos savo skryniose, ir<br />
padegusios bažnyčią.<br />
Žmonės tada buvę ne tokie, kaip dabar. Jeigu kam atsitikdavo kokia bėda, visi stengdavosi<br />
padėti. Kilus gaisrui visi viekšniškiai bėgę gelbėti savo bažnyčios. Su jais ir Vandos tėtis, dirbęs<br />
Viekšnių valsčiuje. Didžiausias turtas, kurį reikėję gelbėti, buvo bažnyčios vargonai. Jie buvo<br />
apjuosti storomis virvėmis ir iš viršaus leidžiami žemyn. Apačioje stovėję žmonės turėjo juos<br />
priimti. Prieš pat pabaigą virvės neatlaikė svorio ir nutrūko. Krisdami vargonai užkliudė Vandos<br />
tėtį ir sužeidė galvą.<br />
— Tėtis gydėsi ligoninėje, o visam gyvenimui likusių randų vietoje jam nebeaugo plaukai, —<br />
apie gaisro pasekmes pasakoja Vanda. — Nuo to laiko jis skusdavosi plikai.<br />
KILUSI IŠ INTELIGENTŲ<br />
Vandos senelis buvo išsilavinęs žmogus. Jis mokėjo prancūzų, vokiečių, lenkų kalbas. Per I<br />
pasaulinį karą jis vertėjavo vokiečiams ir pasinaudojęs proga padėjo daugeliui lietuvių išvengti<br />
mirties, išgelbėti jų arklius, galvijus nuo vokiečių.<br />
Močiutė buvo Varnių dvarininko dukra. Tačiau mirus mamai, o tėvui vedus antrą kartą, ji<br />
nesutarė su pamote ir pabėgo iš namų. Atsidūrusi Liepojoje, ji tarnavo pas grafus.<br />
— Mano močiutė buvo inteligentiška, mėgstanti bendrauti moteris, todėl buvo laukiama<br />
Biržiškų namuose. Ji buvo Elzbietos Biržiškienės bendraamžė, todėl jos draugavo, tarp savęs<br />
kalbėdavosi lenkiškai. Iš tų namų močiutė buvo parsinešusi daug įvairiausių žinių apie vaikų<br />
auginimą ir ligas. Mus augindama mama dažnai prisimindavo močiutės pamokymus. Ir šiandien<br />
prisimenu, kaip mama sakydavo, kad jeigu močiutė dedasi skrybėlaitę, tai žinok — eis pas<br />
Biržiškienę, — į senus laikus mintimis sugrįžta Vanda.<br />
GIMDYMO NAMAI — LANIAUSKŲ NAME<br />
1936 metais Viekšniuose buvo atidaryti gimdymo namai. Juos savo namuose įkūrė Apolonija<br />
Laniauskienė, kuri pirmoji rajone buvo baigusi Kauno Prano Mažylio dvejų metų akušerijos<br />
kursus. Jos vyras Adomas Laniauskas buvo kepėjas, po II pasaulinio karo baigęs felčerių kursus<br />
ir dirbęs Viekšniuose. Viename namo gale gyveno Laniauskų šeima, kitame buvo gimdymo<br />
namai.<br />
1947 metais Vanda šiuose gimdymo namuose atliko 6 savaičių praktiką.<br />
Iš pradžių čia darbavosi viena A. Laniauskienė, o po karo atvažiavo dar viena akušerė —<br />
Danutė Raginienė. Šiuose namuose į pasaulį atėjo daug viekšniškių.<br />
Čia gimė ir abi Laniauskų dukros — Aldona ir Julija. Jaunesnioji, Julija, baigusi Vilniaus<br />
universitetą, kaip ir mama tapo akušere-ginekologe. Jau daug metų Julija Daktaraitienė dirba<br />
Mažeikiuose.<br />
Po mažosios gimimo A. Laniauskienė pasiligojo. Vanda prisimena, kaip mama lankė sunkiai<br />
sergančią moterį jos namuose. Praėjus pusantrų metų nuo gimdymo, dėl venų trombozės ji mirė.<br />
Gimdymo namuose ją pakeitė Elena Aleksandravičiūtė, vėliau tapusi ir Adomo Laniausko<br />
žmona. 1949 metais į Viekšnius atvažiavo akušeris-ginekologas Vytautas Raginis.<br />
1950-aisiais gimdymo namų nebeliko. Jų funkciją perėmė Viekšnių ligoninė. Vanda buvo<br />
dešimties metų, kai Viekšniuose buvo statoma ligoninė. Prie jos buvo pastatytas didelis medinis<br />
kryžius.<br />
— Kaip dabar akyse stovi prie ligoninės durų pakabinta lentelė su užrašu. Pradžios nepamenu,<br />
— sako Vanda, — o paskutiniai žodžiai įstrigo galvon visam gyvenimui: „... Biržiškų fundacija”.<br />
Tarybiniais laikais, kai rusai užėmė Viekšnius, pjūklu buvo nupjautas kryžius, nuimta lentelė.<br />
Nuotraukos iš V. Kvedarienės, B. Kerio ir A. Sidabro asmeninių archyvų. [Tekstai po<br />
nuotraukomis: „Vanda Mažeikytė-Kvedarienė”. „1930 metais viekšniškiai pastatė spektaklį apie<br />
Vytautą Didįjį. Pagrindinio vaidmens atlikėjas — Albinas Mažeikis (pirmas iš dešinės)”.<br />
„Viekšnių gimdymo namų įkūrėja Apolonija Laniauskienė (kairėje) ir jos vyras Adomas”.<br />
„Viekšnių ligoninės (dabar A. Biržiškos sveikatos namai) statyba 1938 metais”. „Viekšnių<br />
ligoninė jau priima pacientus. Šalia matyti minėtas kryžius”].<br />
387
Plastinina Bernarda. Susitikimas su princu Čarlzu išpopuliarino viekšniškės vaistažoles //<br />
Vakarų Lietuva. — 2003. — Birželio 3-11. — Nr. 22 (391): „Nuotrauka iš asmeninio albumo: Po<br />
susitikimo su Velso princu, Jadvygos ekologiškų produktų paklausa gerokai padidėjo”. — Visas<br />
tekstas:<br />
Prieš pusantrų metų į Vilnių su trijų dienų darbo vizitu atvykęs Didžiosios Britanijos sosto<br />
įpėdinis Velso princas Čarlzas susitiko ir pabendravo su 19 šalies ūkininkų, gaminančių<br />
ekologiškus produktus. Tarp jų buvo ir Mažeikių rajono ūkininkė, aukščiausios kategorijos<br />
farmakognostė iš Viekšnių Jadvyga Balvočiūtė.<br />
Susitikimas su princu Čarlzu dar ir šiandien turi įtakos viekšniškės populiarumui, jos<br />
ekologinio ūkio plėtrai.<br />
Princą vaišino „vyriška” arbata<br />
— Mūsų Vyriausybės vadovai, žinodami Velso princo susidomėjimą ekologine žemdirbyste,<br />
Seimo rūmuose buvo surengę ekologinės žemdirbystės seminarą ir ekologiškai švarių produktų,<br />
užaugintų Lietuvoje, parodą, — prisimena Jadvyga. — Apžiūrinėdamas ekspoziciją princas<br />
Čarlzas priėjo prie kiekvieno ūkininko, pasisveikino paspausdamas ranką, pakalbino, paragavo<br />
eksponuojamos produkcijos. Aš princui pasiūliau lazdyno ir šaltalankio lapų bei ežiuolės arbatos,<br />
skirtos būtent vyrams. Sosto įpėdiniui paklausus, kuo naudinga ši arbata, paaiškinau, kad<br />
vitaminizuotas gėrimas sumažina riziką susirgti prostatos ligomis.<br />
Karališkosios šeimos atstovas domėjęsis, kaip moteriai sekasi ūkininkauti, ar jos produkcija<br />
populiari, ar daug gaunama užsakymų, kur farmakognostė realizuoja savo vaistažoles.<br />
Po susitikimo su princu Čarlzu Jadvyga pajuto Seimo narių ir visų, dirbančių šiuose rūmuose,<br />
susidomėjimą jos ekologiškai užaugintomis vaistažolėmis. Ji ne tik realizavo atsivežtus<br />
produktus, bet ir pavaišino vaistažolių arbatomis Seimo rūmų darbuotojus. Po to su daugeliu iš jų<br />
užsimezgė ilgalaikiai ryšiai.<br />
Viliojo tėviškė<br />
Daugiau kaip prieš tris dešimtmečius baigusi Kauno medicinos instituto Farmacijos fakultetą,<br />
praėjus penkeriems metams, Mokslų Akademijos botanikos institute J. Balvočiūtė baigė<br />
aspirantūrą. Tuo pat metu dirbo institutui priklausančiame botanikos sode, vaistinių augalų<br />
laboratorijoje. Jadvyga paskelbė apie 30 mokslinių ir per 50 mokslo populiarinimo straipsnių<br />
spaudoje. Ji — trijų knygų iniciatorė ir bendraautorė.<br />
Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, moteris nusprendė grįžti į tėviškę: susigrąžinti tėvo žemę<br />
ir imtis ūkininkauti. Prieš trejus metus už darbą apie farmakognostinę veiklą savo ūkyje<br />
J. Balvočiūtei suteikta aukščiausia farmakognosto kategorija, leidžianti savarankiškai organizuoti<br />
verslą ir vadovauti vaistažolių gamybai, realizacijai bei steigti vaistinę.<br />
Svajonės pradeda pildytis<br />
Prieš kelerius metus Jadvyga yra sakiusi, kad kiekvieno provizoriaus svajonė — turėti<br />
privačią vaistinę. Šiandien jos svajonė išsipildė. Praėjusiais metais ji ruošė vietinių užimtumo<br />
iniciatyvų projektą ir tapo viena iš aštuonių laimėtojų. Likusieji laimėję projektų autoriai —<br />
rajono įmonės.<br />
Rajone iš viso yra tik trys ekologiniai ūkiai. Jadvyga, turinti beveik 18 ha žemės, iš kurios<br />
netoli 10 ha sertifikuoto ekologiško ploto, yra pasiekusi geriausių rezultatų.<br />
Jadvygos projektas buvo skirtas įkurti ekologiškų vaistažolių vaistinei. Gavusi dalinį<br />
finansavimą iš Mažeikių darbo biržos, ji šių metų pradžioje senosios Viekšnių vaistinės<br />
muziejaus patalpose atidarė vaistinę IĮ „Jadvygos žolės” su keturiomis darbo vietomis. Kadangi<br />
nė viena iš 4 darbuotojų neturėjo farmaceuto išsilavinimo, į vaistinę buvo priimta penktoji,<br />
specialistė.<br />
Per oficialaus vaistinės atidarymo iškilmes buvo pristatyti visi 8 projektai. Juostelę perkirpo<br />
socialinės apsaugos ir darbo ministrė Vilija Blinkevičiūtė.<br />
— Pagrindinė vaistinės apyvarta — iš mano ekologinės gamybos ūkio vaistažolių. Todėl ji kol<br />
kas nedidelė, — sako Jadvyga. — Prekiaujame ir kitokiais vaistais. Tačiau pelno užtenka tik<br />
atsiskaityti su juos tiekiančiomis firmomis. Brangiai atsieina penkių darbo vietų išlaikymas.<br />
388
Vaistažolių paklausa didėja<br />
Nuo tos atmintinos dienos, kai Jadvyga bendravo su princu Čarlzu, praėjo nemažai laiko.<br />
Moteris sako, kad susitikimas su Velso princu padėjo jai tapti žinoma. Anot farmakognostės, jos<br />
vaistažoles „atranda” žmonės iš Vilniaus, Kauno, Panevėžio, Telšių apskrities, ekologiškai<br />
užauginta produkcija domisi labai daug įstaigų, organizacijų, sveikuolių ir invalidų draugijų,<br />
mokinių, gimnazistų ir mokytojų. Atvažiavę į Viekšnius, jie apžiūri muziejų, aplanko vaistinę, o<br />
dažnas vėliau ieško kelio į jos ekologinį ūkį Gyvuolių kaime. Čia provizorė daug dirba kurdama<br />
vaistinių augalų ekspoziciją.<br />
Vaistinė — ne vienintelė vieta, kur realizuojama jos pagaminta produkcija. Užsakymų<br />
Jadvyga nestokoja. Jos vaistažolių galima įsigyti Seimo rūmuose veikiančioje valstybinėje<br />
įmonėje „Greminta”, Kulinarijos paveldo fondo svetainėje „Tradicija”, Biržų ekologiškų<br />
produktų ir Kauno kooperatyvo „Ekokraštas” parduotuvėse, savaitinėse prekybos ekologiškais<br />
produktais dienose Vilniuje ir Kaune, Alytaus, Biržų, Klaipėdos, Mažeikių, Šiaulių „Valerijono”<br />
vaistinėse, Kėdainių, Telšių, Tauragės parduotuvėse.<br />
Trūksta laiko ir lėšų<br />
Nuo praėjusių metų rugpjūčio Jadvyga atsisakė Kamanų valstybinio rezervato vyresniosios<br />
biologės pareigų. Ne todėl, kad to norėjo rezervato administracija. Todėl, kad nebeužtenka laiko.<br />
Turėdama plačią rinką, ji nebespėja paruošti pakankamai vaistažolių — pajėgumai pernelyg<br />
maži. Vaistažolės džiovinamos, smulkinamos, sijojamos, pakuojamos rankomis. Būtina plėsti<br />
džiovyklą, įsigyti nors minimumą technologinių įrenginių. Tam reikia nemažų lėšų.<br />
Kiek pagelbėja seniūnija, pagal viešųjų darbų programą skirianti žmones, kurie talkina<br />
moteriai auginant ir ruošiant vaistažoles.<br />
Jadvyga sakė ilgai mąsčiusi, kaip jai išbristi iš savų problemų. Nors ir nedrąsiai, ji vis dar<br />
puoselėja viltį dalyvauti SAPARD programoje. Tačiau paruošti projektui ne tik trūksta laiko, bet<br />
ir lėšų numatytiems darbams, nes juos reikia atlikti savo lėšomis, ir tik po to pinigai grįžta.<br />
— Laimėjus vietinių užimtumo iniciatyvų projektą, teko į jį investuoti 30 tūkst. litų. Yra toks<br />
reikalavimas, pagal kurį pats darbdavys turi įnešti ne mažiau kaip 35 proc. projekto vertės, —<br />
pasakoja ūkininkė. — Tokių pinigų neturėjau, tad teko skolintis. Kol negrąžinsiu skolos, nėra ko<br />
nė galvoti apie SAPARD-ą.<br />
Padeda bendravimas ir ryšiai<br />
Jau dešimt metų Jadvyga — Lietuvos ekologinės žemdirbystės bendrijos „Gaja” narė.<br />
2001-ųjų vasarą ši bendrija organizavo ekologiškų produktų gamintojų išvyką į parodą<br />
Suomijoje. Tarp pakviestųjų buvo ir viekšniškė. Kaip sugrįžusi sakė Jadvyga, ten valstybė labai<br />
palaiko ir remia ekologinę žemdirbystę. Šio ūkininkavimo metodo imasi labai daug jaunų šeimų.<br />
Įdiegiamos naujausios technologijos ir iš ekologinio ūkio pragyvena visa šeima. Už kiekvieną<br />
hektarą šio ūkio žemės valstybė ūkininkui skiria 3000 litų per metus. O kur dar Europos<br />
Sąjungos parama!<br />
— Suomija — turtinga šalis. Ji galėtų pakankamai ekologiškų produktų atsivežti iš užsienio,<br />
— įsitikinusi pašnekovė. — Siūlėme užmegzti prekybinius ryšius, tačiau jie sakė norį išmokti<br />
viską daryti patys. Teko skaityti, jog net ir Suomijos politikai tvirtai laikosi nuomonės, kad<br />
Suomija savo žmones turi maitinti pati. O kad taip mąstytų mūsų politikai!<br />
Kaip ir kasmet, šiais metais Jadvyga dalyvavo respublikinėje parodoje „Ką pasėsi-2003”,<br />
praėjusį rudenį — „Tatulos programos” ekologiškų produktų mugėje. Moteris niekada neatsisako<br />
kvietimų į muges, susitikimus, įvairius kitus renginius. Viena iš paskutiniųjų išvykų — į šį<br />
pavasarį Kuršėnuose vykusią moterų verslininkių mugę.<br />
Plastinina Bernarda. Viekšniškiai saugo reliktus, įamžinusius Biržiškų atminimą: Iš ciklo<br />
„Senieji Viekšniai” // Ketvirtadienis („Santarvės” priedas). — 2004. — Saus. 29. — Nr. 19. —<br />
[Santarvė. — 2004. — Saus. 29. — Nr. 12 (8657)]: Nuotraukos: „[1.] Vytautas Raginis su dukra,<br />
pediatrė Stasė Jasaitytė ir akušerė Danutė Raginienė prie dr. A. Biržiškos sveikatos namų.<br />
1956 m. [2.] Pusę amžiaus V. Raginis saugojo seną varinę Biržiškų namo iškabą, kurią vis dar<br />
tikisi prikalti prie atstatyto istorinio”. — Visas tekstas:<br />
389
Pokario metai buvo sunkūs visiems, o ypač viekšniškiams, per miestelį praūžus frontui. Viena<br />
iš greičiausiai atsigavusių įstaigų buvo Viekšnių gimdymo namai ir ambulatorija, praėjus keletui<br />
metų ėmusi garsėti jaunais gabiais specialistais. Tarp jų buvo ir 1949 metais universitetą baigęs<br />
akušeris-ginekologas Vytautas Raginis.<br />
GIMDYMO NAMAI IR AMBULATORIJA<br />
Kai V. Raginis atvažiavo į Viekšnius, penkių lovų gimdymo namai buvo privačiame Adomo<br />
Laniausko name, o ambulatorija — A. Biržiškos sveikatos namuose. Abiem medicinos įstaigoms<br />
vadovavo Liudvikas Surginevičius — terapeutas ir akušeris-ginekologas. Anot V. Raginio, tais<br />
laikais visi jie buvo bendrosios praktikos gydytojai.<br />
Tų pačių 1949-ųjų vasarą į Viekšnius atvažiavo stomatologė Baltaduonytė. Tačiau mergina<br />
ilgai čia neužsibuvo, ir ją pakeitė kita stomatologė — Genovaitė Steponkienė. Jos vyras Petras<br />
Steponkus dirbo medicinos felčeriu.<br />
Tarp jaunų specialistų ambulatorijoje dirbo vidutinio amžiaus inteligentiška moteris Amelija<br />
Putraitė. Ji kurį laiką buvo gyvenusi Pietų Amerikoje, kur dirbo medicinos seserimi. Moteris ten<br />
įgijo naudingos praktikos, išmoko ispanų kalbos. Tai buvo retas dalykas. A. Putraitė Viekšniuose<br />
gyveno iki pat mirties, čia ir palaidota.<br />
Gimdymo namuose tuo metu akušerėmis dirbo Halina Aleksandravičiūtė, Danutė Latakaitė,<br />
vėliau tapusi Raginiene, ir Genovaitė Banevičiūtė-Rapkevičienė.<br />
Anot V. Raginio, pradėti reikėjo nuo nulio. Visi buvo jauni, ką tik pradėję dirbti, trūko<br />
patirties, nebuvo jokios materialinės bazės, transporto. Nebuvo ir normalaus kelio. Į Šiaulių<br />
srities ligoninę, kuriai priklausė rajonas, vieškeliu reikėdavo važiuoti 4-5 valandas. Autobusų nebuvo,<br />
tad tekdavo dangintis pakeleivingomis mašinomis. Tiesa, prisimena V. Raginis,<br />
ambulatorija turėjo jai paskirtą vežiką. Vasarą ratais, žiemą rogėmis vežikas Kirbitas veždavo<br />
medikus skiepyti gyventojų, tikrinti mokyklų.<br />
Po Kirbito vėliau daugelį metų ligoninės vežiku dirbo Antanas Barvydis.<br />
Po poros metų V. Raginį iškėlė į Akmenę, kur jis dirbo sveikatos skyriaus vedėju ir Akmenės<br />
ligoninės akušerių-ginekologu. Į Viekšnius atvažiavo Andrius Petrašiūnas ir kurį laiką vadovavo<br />
gimdymo namams ir ambulatorijai. Viekšniuose jis liko dirbti iki pat pensijos. Čia gyvena ir<br />
dabar.<br />
LIGONINĖ TAPO RAJONINE<br />
Tais metais, kai V. Raginis dirbo Akmenėje, buvo atstatyti gerokai apleisti A. Biržiškos<br />
sveikatos namai. Čia iš A. Laniausko namų persikėlė gimdymo namai, ir ši gydymo įstaiga tapo<br />
Akmenės rajonine ligonine.<br />
„Kai atstatėm tą ligoninę, į Akmenę atvažiavo gydytojas Paulius Maneikis. Jis tapo sveikatos<br />
skyriaus vedėju, o aš grįžau į Viekšnius, ir mane paskyrė naujosios Akmenės rajoninės ligoninės<br />
vedėju”, — prisimena maždaug penkiasdešimties metų senumo įvykius gydytojas.<br />
Rajoninė ligoninė netilpo viename pastate. A. Biržiškos sveikatos namuose liko gimdymo ir<br />
chirurginis skyriai, infekcinis įsikūrė beveik greta, ant kampo. Rentgenas ir terapinis <strong>skyrius</strong> —<br />
viekšniškių vadinamuose Sakalausko namuose.<br />
Be ligoninės vedėjo, čia dirbo du terapeutai — Andrius Petrašiūnas ir Felicija Gruzanskytė.<br />
Ligoninė turėjo ir chirurgą — Antaną Gaurelį, kurio žmona buvo vaikų gydytoja. Kai A. Gaurelį<br />
pašaukė į tarybinę armiją, Gaurelienė persikėlė į Kauną. Tada į Viekšnius su paskyrimu atvyko<br />
pediatrė akmeniškė Stasė Jasaitytė.<br />
Likusią laisvą chirurgo vietą užėmė kitas jaunas, ką tik mokslus baigęs specialistas,<br />
viekšniškis Algirdas Laniauskas. Jis dirbo tol, kol rajoninę ligoninę iš Viekšnių perkėlė į<br />
N. Akmenę. A. Laniauskas išvažiavo dirbti į N. Akmenę, chirurgo Viekšniuose neliko.<br />
S. Jasaitytė Viekšniuose taip pat neilgai dirbo. Į miestelį atvažiavo vaikų gydytoja Danutė<br />
Gapšienė, kuri čia liko ilgam.<br />
UŽGRIUVO STATYBININKO RŪPESČIAI<br />
Dirbdamas Akmenėje sveikatos skyriaus vedėju, V. Raginis dalyvavo respublikiniame medikų<br />
suvažiavime. Kalbėdamas iš tribūnos jis pasakė, kad Akmenė neturi rajoninės ligoninės, o<br />
Viekšniuose yra tam pritaikytas dviejų aukštų pastatas, tačiau jam reikia kapitalinio remonto.<br />
390
Po karo šiame pastate buvo laikoma iš gyventojų surinkta prievolė — grūdai, tad stogas buvo<br />
geras. Reikėjo sutvarkyti langus, duris, grindis, vandentiekį, pastatyti siurblį. Kareiviai,<br />
ieškodami krosnyse paslėptų turtų, buvo jas išdaužę. Taigi remonto reikėjo nemažo.<br />
Atrodė, kad kalbos taip ir liko kalbomis. Tačiau po kurio laiko V. Raginis sulaukė skambučio<br />
iš Vilniaus. Jam buvo pranešta, kad yra 50 tūkstančių rublių ir jeigu jis sugebėsiąs juos tinkamai<br />
panaudoti, lėšos atiteksiančios ligoninės remontui.<br />
„Susiradau Viekšniuose tokį Žvirblį, dirbusį kažkokioje namų ūkio kontoroje, kuri vertėsi<br />
pastatų remontu. Šis vyras sutiko sudaryti darbų sąmatą ir atlikti darbus. Buvo pasirašyta sutartis<br />
su Žvirblio kontora, o pinigai pervesti į Akmenės žemės ūkio banką”, — pasakoja V. Raginis<br />
apie jį užgriuvusius rūpesčius.<br />
Atėjus Naujiesiems metams „popieriniai” darbai buvo priimti. Tarpusavio santykiai buvo<br />
grindžiami pasitikėjimu, todėl pinigus pervedė avansu. Žvirblio kontora sutvarkė langus, duris,<br />
krosnis, vandentiekį, kanalizaciją, įrengė vonią, suremontavo kieme buvusį ūkinį pastatą.<br />
Pavasarį ligoninė persikėlė į naujas patalpas.<br />
KRYŽIŲ LAIKINAI APGYNĖ<br />
Po karo, prisimena V. Raginis, Viekšniuose partijos sekretoriumi dirbo toks Gabalis. Jis buvęs<br />
geras žmogus.<br />
Amžininku teigimu, padorus žmogus buvo ir kitas viekšniškis, partijos narys Juozas Gelžinis,<br />
tarnavęs 16-ojoje lietuviškojoje divizijoje.<br />
Prie A. Biržiškos sveikatos namų stovėjo medinis kryžius. Kol partijos sekretorius buvo<br />
Gabalis, kryžius niekam nekliuvo. Kai jo neliko, sovietiniai veikėjai ėmė kabinėtis prie kryžiaus.<br />
Kažkas sugalvojęs, kad reikia kryžių nuimti. Buvę suorganizuoti mokyklos komjaunuoliai,<br />
kurie atsinešę pjūklą, ir mažai trūkę, kad kryžius būtų nuverstas. Tačiau apie tai sužinojusios<br />
moksleivių mamos, tarp kurių buvusi ir Juozo Gelžinio žmona, laiku atskubėjo ir komjaunuolius<br />
išvaikė. Tąkart kryžius liko.<br />
V. Raginis sako tiksliai nepamenąs, kas antrąjį kartą buvęs iniciatorius ir ką pavyko įkalbėti<br />
kryžių nuimti. Laimei, buvo pasirinktas ne pats blogiausias variantas — kryžius buvo nuvežtas į<br />
kapines ir pastatytas ant Biržiškų kapo. Ten jis stovėjo, kol supuvo, o prie A. Biržiškos sveikatos<br />
namų dabar stovi kitas kryžius.<br />
Per daugelį metų, net ir keičiantis santvarkoms, prie pastato durų išliko lenta su užrašu: „Dr.<br />
A. Biržiškos sveikatos namai”. Mes, sako V. Raginis, jos nenuėmėme, o ant viršaus pritvirtinome<br />
medinę lentą su užrašu: „Viekšnių ligoninė”, vėliau — „Akmenės rajoninė ligoninė”.<br />
IŠKABAI — PER 120 METŲ<br />
1949-aisiais atvažiavęs į Viekšnius V. Raginis apsigyveno Biržiškų name. Jis buvęs vieno<br />
aukšto, su šlaitiniu stogu. Kieme stovėjęs ūkinis pastatas ir šulinys. Visi trys Biržiškų sūnūs<br />
profesoriai karo pabaigoje buvo emigravę į Ameriką ir tuo metu šiame name gyveno mokytojas<br />
Jonas Aukštikalnis, Gabalis ir Ona Butkutė.<br />
Iš Viekšnių kraustydamasis į Akmenę, V. Raginis paprašė Anusėlės kokios nors smulkmenos,<br />
kuri primintų jam šį namą ir garsiuosius jo šeimininkus. Moteris jam padovanojo iš vario<br />
pagamintą iškabą, prieš daugelį metų kabojusią prie šio namo durų ir skelbusią žmonėms, kad<br />
čia gyveno ir dirbo gydytojas Antanas Biržiška. Žinant, kad gydytojas A. Biržiška, baigęs<br />
Maskvos universitetą, 1880 metais apsigyveno Viekšniuose, galima spręsti, kad iškabai per 120<br />
metų.<br />
Emigravę iš Lietuvos Biržiškos buvo laikomi „liaudies priešais”. 50 okupacijos metų<br />
V. Raginis saugojo šią lentelę, niekam apie ją neprasitarė, niekam nerodė. Nežinia, kaip būtų<br />
reagavę saugumiečiai, jei būtų apie tai sužinoję. Gal būtų konfiskavę, o gal dar ir apkaltinę<br />
nežinia kuo.<br />
„Kai kada nors bus atstatyti Biržiškų tėviškės namai, prikalsiu prie jų šią lentelę. Ji turi grįžti<br />
ten, kur jos vieta”, — sako V. Raginis.<br />
391
Anot gydytojo, viekšniškiai — supratingi žmonės. Per visus karus ir okupacijas šalia Biržiškų<br />
namų išliko Vytauto Didžiojo paminklas. Niekas ir niekada nesikėsino į lentą su dr. A. Biržiškos<br />
pavarde prie sveikatos namų, kurie buvo pastatyti už vyriausiojo sūnaus Mykolo, Vasario<br />
16-osios Akto signataro, lėšas, gautas pasirašius Lietuvos nepriklausomybės aktą.<br />
Sigito Strazdausko ir asmeninio archyvo nuotr.<br />
Eidimtienė Marija. Atgimė dr. A. Biržiškos sveikatos namai // Būdas žemaičių. — 2004. —<br />
Geg. 21: Autorės nuotraukos: „Sveikatos namų kiemelyje tilpo tik garbus svečiai — viekšniškiai<br />
stovėjo už tvoros gatvėje”. „Pastato iškaba pašventinta, Dievo vardu palaimintas įstaigos<br />
darbas”. — Visas tekstas:<br />
Ketvirtadienį Viekšniuose tolimesnei veiklai pašventinti po restauracijos atgimę dr.<br />
A. Biržiškos sveikatos namai. Gausiai susirinkusiems viekšniškiams ir garbiems svečiams<br />
įžanginį žodį pasakė šiai viešajai sveikatos įstaigai jau dešimtmetį vadovaujanti vyr. gydytoja<br />
Aušrelė Gurauskaitė. Ji kalbėjo apie buvusią apverktiną šių namų padėtį ir savo pastangas, kurių<br />
dėka šiandien galima pasidžiaugti išsaugotu Viekšnių miesto istoriniu ir architektūriniu<br />
paminklu. Tarp paminėtų padėjusių gauti finansavimą restauracijos projektui buvo įvardyti Telšių<br />
teritorinių ligonių kasų vyr. gydytojas Paulius Rumbutis, Telšių apskrities gydytojas Antanas<br />
Martusevičius, buvęs Mažeikių rajono meras Vidmantas Macevičius ir Seimo narys Jonas<br />
Jurkus.<br />
Dr. A. Biržiškos sveikatos namai pastatyti 1938—1939 metais asmeninėmis Vasario 16-osios<br />
Lietuvos Nepriklausomybės akto signataro, prof. Mykolo Biržiškos lėšomis. Jis pastatą savo ir<br />
brolių vardu dovanojo Viekšnių miestui, siekdamas įamžinti tėvo dr. Antano Biržiškos (1855—<br />
1922) atminimą. Apie istorines šio įvykio detales papasakojo Viekšnių klebonas Vincentas<br />
Gauronskis, pažymėdamas, kad M. Biržiška tai padarė matydamas apverktiną sveikatos apsaugos<br />
būklę savo tėviškėje. Pastatą pašventino ir meldė Dievo palaiminimo Telšių vyskupijos kancleris,<br />
generalvikaras Juozas Šiurys. Sveikino ir sėkmingo darbo Sveikatos namų kolektyvui linkėjo J.<br />
Jurkus, Mažeikių rajono vicemeras Viktoras Bugnevičius, kolegos ir svečiai. Pasiektais darbais ir<br />
vyr. gydytojos A. Gurauskaitės užsispyrimu bei atsidavimu tikslui žavėjosi žemietis, Lietuvos<br />
Sveikatos nacionalinės tarybos pirmininkas Juozas Pundzius.<br />
Pastatas restauruotas pagal Vyriausybinę programą. Projektą rėmė rajono Savivaldybė ir<br />
Vertybių apsaugos departamentas prie LR Kultūros ministerijos. Iki restauracijos buvęs vietinės<br />
reikšmės istorinis paminklas dabar jau perregistruotas ir įtrauktas į Lietuvos Respublikos<br />
kultūrinių vertybių sąrašą.<br />
Ketvirtadienį Viekšniuose vyko seminaras „Profilaktika pirminėje sveikatos priežiūroje, jos<br />
apimtys ir organizavimas”. Pranešimus skaitė ir diskusijose dalyvavo svečiai bei rajono medikai.<br />
Plastinina Bernarda. Viekšniškė gydytoja tapo pavyzdžiu visai Lietuvai: Profesija —<br />
medikas // Sveikata („Santarvės” priedas). — 2004. — Spal. 14. — Nr. 12. — [Santarvė. —<br />
2004. — Spal. 14. — Nr. 118 (8763)]: „Jono Strazdausko ir redakcijos archyvo nuotraukos: [1.]<br />
Apie A. Gurauskaitę (nuotraukoje centre) atsiliepiama kaip apie itin organizuotą vadovę, iš<br />
kurios galėtų mokytis ir verslininkai. [2.] Šiandien Viekšnių ambulatorija geriausia ne tik mūsų<br />
rajone, bet ir šalyje. [3.] Viekšnių ligoninės (dabar Dr. A. Biržiškos sveikatos namai) statyba.<br />
1938 m. [4.] Taip ligoninė atrodė 1950 m. [5.] 2004-ųjų pradžia. Taip atrodo rekonstruoti dr.<br />
A. Biržiškos sveikatos namai. [6.] Nuotraukoje iš sveikatos namų archyvo: pirmame plane vyr.<br />
gydytoja A. Gurauskaitė, šalia — profesorius Juozas Pundzius”. — Visas tekstas:<br />
Rugsėjo pabaigoje Viekšnių dr. A. Biržiškos sveikatos namų vyriausioji gydytoja Aušrelė<br />
Gurauskaitė šventė gražų savo amžiaus jubiliejų. Pažymėdama šią datą, gydytoja turi kuo<br />
pasidžiaugti. Jos pastangas įvertino ne tik miesto, rajono vadovai, ją, kaip vadovo pavyzdį, visai<br />
Lietuvai pristatė finansų ministras Algirdas Butkevičius.<br />
Geriausia, kai žmogus apie save kalba ne pats, kai apie jį pasakoja jo darbai ir tie, kurie juos<br />
stebi, kurie tampa visų teigiamų pokyčių liudininkais.<br />
392
VALDŽIA GIRIA, BENDRADARBIAI VERTNA<br />
Šilčiausius atsiliepimus apie A. Gurauskaitę, kaip apie vadovę, gydytoją, žmogų, teko išgirsti<br />
iš Viekšniuose gyvenančių jos buvusių bendraklasių, bendradarbių. Jų išsakytos mintys ir<br />
paskatino labiau pasidomėti pastaraisiais metais gydytojos nuveiktais darbais.<br />
Dar nepraėjo nė pusmetis, kai po kapitalinio remonto pacientus priima naujai atgimę Dr.<br />
A. Biržiškos sveikatos namai. Iš Valstybės investicijų programos buvo gauta 560 tūkstančių litų.<br />
440 tūkst. skirta pastatui kapitaliai suremontuoti ir 120 tūkstančių — materialinei-techninei bazei<br />
atnaujinti. Šiam tikslui lėšų skyrė ir rajono Savivaldybė bei Kultūros vertybių apsaugos<br />
departamentas.<br />
Anot finansų ministro A. Butkevičiaus, tai puikus pavyzdys, kaip vyriausiosios gydytojos<br />
A. Gurauskaitės pastangų dėka tikslingai buvo panaudotos lėšos, skirtos sveikatos namų<br />
restauracijai. Įvardijant šią medicinos įstaigą kaip kaimo tipo ambulatoriją, čia dabar teikiamos<br />
medicinos paslaugos atitinka Europos lygį.<br />
Labai gražiai apie gydytoją kalbėjo ir Seimo narys Jonas Jurkus. Pasak jo, sveikatos namų<br />
kapitalinio remonto eiga domėjęsis sveikatos apsaugos ministras Juozas Olekas, atidaryme<br />
dalyvavę ligonių kasų direktoriai džiaugėsi, kad taip sąžiningai ir tvarkingai buvo panaudotos<br />
valstybės lėšos. Kaip reta, dėl to nebuvo jokių nusiskundimų. Dabar Viekšnių dr. A. Biržiškos<br />
sveikatos namai laikomi viena geriausių ambulatorijų Lietuvoje.<br />
„Ši vadovė — puikus pavyzdys Mažeikių verslininkams. Vyrai galėtų iš šios moters<br />
pasimokyti, kaip reikia vadovauti. Tokiems žmonėms norėčiau žemai nusilenkti, nes tai tikri<br />
savo darbo patriotai”, — sakė Seimo narys.<br />
NUO BLOGIAUSIOS IKI PAVYZDINĖS<br />
Apie savo kolegę, su kuria kartu dirba jau nuo 1985 metų, papasakojo gydytoja Monika<br />
Balčiūnienė. Tais metais, kai ji atvažiavo į Viekšnius, jų ambulatorijos materialinė bazė buvo<br />
blogiausia Akmenės rajone. Šiandien ji geriausia ne tik mūsų rajone, bet ir šalyje.<br />
1985-aisiais, mena gydytoja, nebuvo vandentiekio, kanalizacijos, šilto vandens. Šildytis<br />
reikėjo krosnimi, kūrenama malkomis. Rankas tekdavo plauti po metaliniu bakeliu. Baldai,<br />
medicinos įranga — viskas buvo sena.<br />
Šiandien vaizdas neatpažįstamai pasikeitė.<br />
Sveikatos namai turi daug kompiuterinės įrangos. Nė viena ambulatorija, išskyrus Viekšnių,<br />
neturi elektrokardiografo su kompiuterine analize. Rajone daugiau nėra stomatologinio kabineto<br />
su kompiuterizuotu dentaliniu rentgeno aparatu.<br />
Viekšniškiai gali didžiuotis turėdami funkcinės diagnostikos kabinetą su kompiuteriniu<br />
regėjimo aštrumo tyrimo aparatu. Čia yra psichikos sveikatos centras, kur taikoma šviesos,<br />
muzikos ir relaksacinė terapija. Taip pat yra diabetinės pėdos kabinetas, fizioterapijosreabilitacijos<br />
kabinetas su nauja modernia aparatūra. Ir visa tai, sako M. Balčiūnienė, vyr.<br />
gydytojos rūpesčiu.<br />
„Ji tikra vadovė. Kai reikia, vyr. gydytoja nevengia pasakyti ir griežtą žodį, bet kai atsitinka<br />
bėda, ji galvą guldo už kiekvieną ir padeda”, — teigia M. Balčiūnienė. Pasak jos, A. Gurauskaitė<br />
rūpinasi, kad visi darbuotojai turėtų kuo aukštesnę profesinę kvalifikaciją. Ji kiekvienam sudaro<br />
sąlygas ir skatina vykti į kursus, konferencijas, ir pati stengiasi visur dalyvauti.<br />
M. Balčiūnienė prilygina šią gležną moterį ledlaužiui. Kai šalyje prasidėjo sveikatos reforma,<br />
ji pirmoji ne tik rajone, bet ir šalyje ėmėsi kovoti dėl medicinos įstaigos savarankiškumo.<br />
Suprasdama, kad tai būtina, ji viena iš pirmųjų persikvalifikavo į bendrosios praktikos gydytoją.<br />
Mažeikių rajone A. Gurauskaitė pirmoji įkūrė psichikos sveikatos centrą. Po jos kitiems eiti<br />
tuo pačiu keliu buvo lengviau.<br />
Išskirtinį dėmesį, rodomą šiai moteriai, buvo galima pastebėti ir per iškilmingą sveikatos<br />
namų atidarymą, kuriame dalyvavo ne tik rajono vadovai, Telšių apskrities vyriausiasis<br />
gydytojas Antanas Martusevičius, Seimo nariai Jonas Jurkus ir Audrius Klišoms, bet ir Kauno<br />
medicinos universiteto klinikų direktorius profesorius Juozas Pundzius, Šeimos klinikos vadovas<br />
profesorius Leonas Valius.<br />
Gražaus A. Gurauskaitės gimtadienio nepamiršo ir J. Olekas. Užsukęs į Viekšnius, jis<br />
pasveikino jubiliatę ir įteikė jai Sveikatos apsaugos ministerijos garbės raštą.<br />
393
BIRŽIŠKŲ DRAUGIJOS PIRMININKĖ — JAU 15 METŲ<br />
Jau daugiau kaip 15 metų A. Gurauskaitė yra Viekšnių Biržiškų draugijos pirmininkė. Anot<br />
biržiškietės mokytojos Nijolės Kontutienės, visą šį laikotarpį gydytoja užsiima švietėjiška<br />
kultūrine veikla. Ne be jos iniciatyvos įkurtas etnografinis ansamblis „Poilsėlis”, kuris puoselėja<br />
senąsias lietuviškas tradicijas, papročius, rengia šventes, renka paveldą.<br />
Biržiškų draugija neseniai įsteigtam literatų sambūriui „Vinkšnelė” padėjo išleisti pirmąją<br />
literatų poezijos knygelę.<br />
Draugija rengia kultūrines-mokslines konferencijas, kuriose dalyvauja profesoriai, istorikai,<br />
kalbininkai, muzikologai, meno veikėjai. Konferencijos vyksta net keletą dienų, per kurias<br />
perskaitoma iki 10 pranešimų.<br />
Be didelio visuomeninio krūvio, A. Gurauskaitė dabar dar yra ir Viekšnių bendruomenės<br />
pirmininko pavaduotoja, nuolat besirūpinanti Viekšnių miestelio ir jo gyventojų reikalais.<br />
Kalbėdama apie gydytoją kaip apie visuomenininke, N. Kontutienė vėl sugrįžta prie sveikatos<br />
namų. Jai, kaip etnografinio ansamblio vadovei, džiugu, kad kapitaliai remontuojant pastatą ir<br />
pritaikant jį šiuolaikinei <strong>medicina</strong>i, išlaikyta senoji jo dvasia.<br />
Baltos pastato sienos, kaip senovėje, šviečia jau iš tolo. Raudonų čerpių stogas taip pat<br />
primena Biržiškų laikus. Atnaujintas ūkinis pastatas. Išsaugota akmeninė dalis įkomponuota į<br />
pastato vidurį.<br />
Naujai sutvarkyta aplinka. Kieme senojo vietoje pasodintas mažesnis, jaunas sodas. Graži<br />
metalinė aukšta tvora juosia visą sveikatos namų teritoriją.<br />
Muturas Algimantas (muziejininkas). Apie Daktarus, bet ne apie tuos // Būdas žemaičių. —<br />
2005. — Liep. 1: Nuotrauka „Pirmoje eilėje: antroji M. Pečkauskaitė, Zarcinų sūnus Algirdas,<br />
N. Zarcinas, kunigas K. Bukontas, vaistinės savininkė T. Martišauskaitė. Antroje eilėje, centre,<br />
N. Zarcinienė”. — Visas tekstas:<br />
Kada mūsų krašte pasirodė pirmasis gydytojas, šiandien tikriausiai niekas nebepasakys. Nuo<br />
seno žmonės gydėsi įvairiais žolelių nuovirais, medumi, voratinkliais ir krupio užpilais.<br />
Skausmus malšino įvairūs užkalbėtojai, būrėjai.<br />
1860 m. Viekšniuose įsteigta vaistinė buvo viena iš pirmųjų Žemaitijoje. Ją įsteigė telšiškis<br />
žydas Teodoras Goeldneris. 1883 m. vaistinę iš varžytinių nupirko V. Aleksandravičius.<br />
Viekšniuose vaistininkų Aleksandravičių „epocha” tęsėsi iki pat XX a. pab.<br />
Sudegino archyvus<br />
Pagal griežtus žydų tautos įstatymus, Kahalas (bendruomenė) neregistruojama, jeigu neturi<br />
rabino, gydytojo ir mokytojo. Viekšniuose žydai, apsigyvenę nuo XVII a., privalėjo turėti<br />
gydytoją. Su geležinkelio statybininkų būriu Viekšniuose taip pat turėjo atsirasti gydytojas,<br />
įsikurti „lazaretas” — ligoninė. Deja, viekšniškių žydų archyvai nacių buvo sudeginti, o senolių<br />
atmintis siekia tik tarpukario metus.<br />
Ne vieną išgelbėjo<br />
Buvusi lėlaitiškė E. K. (g. 1928 m.) prisimena: „Dar gerai atsimenu jauną, gražų daktarą<br />
Lipmaną, gyvenusį Tilto gatvėje. Ne vieną gyvybę išgelbėjo. Mano brolis ranką susilaužė. Gavęs<br />
žinią apie nelaimę nepasididžiavo, atskubėjo į kaimą. Apžiūrėjęs ligonį ne dėl atlygio teiravosi,<br />
bet ar turėsim greitus arklius ligonį į Mažeikius vežti. Išgelbėjo daktaras Lipmanas mano broliui<br />
ranką ir gyvybę”.<br />
Kita viekšniškė prisimena: „Lipmanas buvo gydytojas. Jo žmona — seselė. Jie buvo<br />
bevaikiai. Sukilo čia žmonės, kai juos paėmė. Prirašė visokių prašymų ir pareiškimų vokiečiams,<br />
kad paleistų. Ir jį nuvarė į Mažeikius. Jis turėjo stoti į eilę sušaudymui, bet į jį nešaudė. Gal kaip<br />
daktarą paliko. Tada jis paklausė: „Kaip žmona?” Pasakė: „Žmoną sušaudysim”. Tada jis<br />
atsistojo ir jį sušaudė. Žmona, atrodo, buvo Glikmanaitė.”<br />
Pavyko išvengti duobės<br />
Kiek anksčiau miestelyje gyveno felčeris Leiba Zarinas. Jis, atrodo, buvo atsikėlęs iš Vilniaus.<br />
Įsigijęs varganus namus greitai praturtėjo iš palūkanų. Skolindavo kitiems pinigus. 1915 m.<br />
baigęs aukštuosius medicinos mokslus Odesoje, į Viekšnius atvyko gydytojas Hackelis<br />
Rakuzinas. Po Pirmojo pasaulinio karo apie 10 metų dirbo Viekšniuose. 1932 m. persikėlė į<br />
394
Šiaulius ir ten tęsė gydytojo darbą. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, gydytojas kažkur<br />
Rusijoje atostogavo. Taip jam pavyko išvengti duobės. 1945 m. balandžio mėn. 5 d. vaistininkui<br />
Aleksandravičiui iš Gorkio srities Likojanovo miesto atsiuntė atvirlaiškį. Pasibaigus karui,<br />
apsigyveno Azerbaidžane. Jo broliui taip pat pavyko pabėgti ir apsigyventi kažkur Pietų<br />
Afrikoje.<br />
Patį pirmą nušovė<br />
Ta pati viekšniškė E. T. prisimena: „Dovidovičius turėjo mažą vaistinėlę „Mažoji vaistinėlė”.<br />
Taip buvo pavadinta todėl, kad vaistais buvo prekiaujama nelegaliai. Čia buvo ir kitokių prekių,<br />
o kai reikėdavo galėjai ir vaistų nusipirkti. Tas Dovidovičius turėjo didelę baltą barzdą. Vokiečiai<br />
jį patį pirmąjį Viekšniuose ir nušovė. Jie ėjo per tiltą. Dovidovičius išbėgo lauk iš savo<br />
„Mažosios vaistinėlės” pasižiūrėti, kas ateina, vokiečiai ir paleido kulką. Tada sujudo žydeliai”.<br />
Panašūs likimai<br />
Viekšniškių dantų skausmą ramino 1903 m. Kijeve (Ukraina) medicinos mokslus baigęs<br />
gydytojas Gelfundas Samuelis. Jo kabinetas buvo tuometinėje Bažnyčios g. 10. Apie gydytojo<br />
lemtį 1941 m. knygelėje „Neužmiršime” (1960. P. 33) rašoma: „Pirmuoju atvariau komjaunuolį<br />
Žvirblį. Po jo — dantų gydytoją Gelfundą... Moteris ir vaikus nuvarėme į sinagogą, o vyrus<br />
uždarėme į daržinę...” Po keleto dienų gydytojas atsidūrė Mažeikių pavenčiuose.<br />
1918 m. Odesoje baigusi mokslus, į Viekšnius atvyko dantų gydytoja Brevdaitė Mina. Ji<br />
susilaukė tokio pat likimo kaip ir anksčiau paminėtas jos kolega.<br />
Apsigyveno Židikuose<br />
Įdomi ir spalvinga gydytojų Zarcinų šeima gyveno Židikuose. Čia gydytojai apsigyveno po<br />
Pirmojo pasaulinio karo. Motelis Zarcinas ir jo žmona rusė Nina Skriabina su sūneliu Algirdu,<br />
nežinia, kodėl pasirinko šį miestelį. Buvusi sūnaus auklė K. D. prisimena: „Zarcinas buvo žydas,<br />
persikrikštijęs. Į Židikus parėjo persikrikštijęs. Vadino save Anatolijumi. Žmona buvo rusė,<br />
sibirietė, felčerė-akušerė... Namie visi kalbėdavo rusiškai, nes žmona lietuviškai nemokėjo. Geri<br />
tai buvo žmonės. Per juos ir trobą nusipirkom. Mama gaudavo po 80 Lt per mėnesį. Zarcinas<br />
buvo aukšto mokslo, taip vadinamas departamentinis daktaras. Pana Marija (Pečkauskaitė) ateis<br />
pas jį, pagers arbatos. Kalbėsis visi rusiškai. Išlydės. Ją vaikas vis kūma vadino, nes pana Marija<br />
ir Bronislovas Vaitkevičius buvo krikšto tėvai. Krikštijo jį jau ketverių metų, kai 1925 m.<br />
Zarcinai atsikėlė į Židikus. Krikštijo klebonas K. Bukontas. Vaiko į mokyklą neleido, samdė<br />
namie mokytojus... Liutikas (Algirdas tėvų vadinamas Liutiku) dykas buvo. Paims, suks, suks ir į<br />
mane paleis batą. Nebėgsi skųstis — jiems tik vienas sūnus. Lepino... Liutikas namuose mokėsi<br />
iki 4 klasių. Egzaminus laikė Sedoje, kur buvo progimnazija. Ir aš kartu mokiausi. Ruošė ta pati<br />
mokytoja Geniušaitė. Išlaikiau egzaminus už dvi klases”.<br />
Kaip ir daugumą žydų — sušaudė<br />
Kurį laiką padirbėję Židikuose Zarcinai išsikėlė į Kalvariją (Suvalkiją). Abu dirbo<br />
psichiatrinėje ligoninėje. Zarcinienė staiga mirė. Našlys vyras su sūnumi išsikėlė gyventi į<br />
Vilnių. Čia gyveno Zarcino giminės. 1941 m. birželis... Antrasis pasaulinis karas. Gydytojas<br />
Zarcinas, jo sūnus, giminės, kaip ir kiti Vilniaus žydai, buvo suvaryti į getą ir netrukus sušaudyti.<br />
1936 metais, Kaune, medicinos mokslus baigė ir Židikuose apsigyveno dantų gydytoja<br />
Jakobsonaitė Henė.<br />
Matyt, lietuviai savo vaikų gydytojais neskatino tapti, todėl ligai prispaudus kreipdavosi į<br />
žydelį daktarą.<br />
Muturas Algimantas, muziejininkas. Kur mano daktaro kapas? // Būdas žemaičių. — 2005.<br />
— Lapkr. 16. — Nr. 129 (1025): ir nuotraukos: 1. „Juozapas Milieška”. 2. „Veronikos ir<br />
Stanislovo Milieškų sūnų Juozapą nuo mirties išgelbėjo daktaras Lipmanas”. — Visas tekstas:<br />
Viekšnių seniūnijoje, miškų, apsuptyje išsidėstęs Žibikų kaimas. Čia nuo seno gyveno<br />
pasiturintys ūkininkai. Apylinkėje garsėjo Žibikų plytinė. Čia, Veronikos ir Stanislovo Milieškų<br />
šeimoje užaugo sūnus Juozapas.<br />
Užaugo dvimetrinis, bet pradžia buvo prasta. Kai Veronikai atėjo laikas gimdyti, Stanislovas<br />
pasikinkė bėrį ir per Juodeikių pušyną atidardėjo į Viekšnius. Kur kreipsies tokiai „bėdai”<br />
395
ištikus, jeigu ne į akušerę Lipmanienę. Ši greitai sėdo į ratus ir atskubėjo į Žibikus. Po minutės<br />
kitos ant žydės rankų šį pasaulį išvydo sūnus Juozapas Milieška. Tėvai buvo be galo laimingi.<br />
Užaugs sūnelis, bus kam palikti ūkį. Porą metelių buvo ramu, bet staiga nei iš šio, nei iš to<br />
sūnelis pradėjo karščiuoti. Klyksmas baisiausias. Stanislovas vėl pakinkė arklį ir — į Viekšnius.<br />
Šį kartą parvežė daktarą Tamuchiną Lipmaną. Apžiūrėjęs ligonį daktaras pasakė: „Jis kritiškos<br />
būklės. Jeigu ant plaučių bus tik vanduo, aš jį nutrauksiu. O jeigu jau pūliai, reikės išimti du<br />
šonkaulius. Sūnus gali neatlaikyti”. Buvo tik vanduo. Sūnus greitai sveiko. Tėvas paklausė:<br />
„Kiek reikia mokėti už sūnaus išgelbėjimą?” „Kai turėsi malkų, atvežk vežimėlį”, — atsakė<br />
daktaras.<br />
Staiga prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. Nebenuvežė Stanislovas daktarui malkų —<br />
nebereikėjo. Daktaras atsidūrė Mažeikių pavenčiuose. „Kai Viekšnių žydus suvarė ir uždarė,<br />
tėvelis buvo nuvažiavęs pažiūrėti, gal galėtų kuo padėti, maisto perduoti. Prišoko prie tėvo buvęs<br />
samdinys, pravarde „Joukų Juonis” (Juokų Jonas), atstatė šautuvą ir neleidžia. Tėvas jam ir<br />
pasakė: „Jonai, juk mes pažįstami”. O tas: „Ką, ir tu nori pas tuos judus atsidurti?” Pradėjo abu<br />
ginčytis. Tuoj prisistatė vokietis. Tėvas atbulas, atbulas prie savo kumelės, į ratus ir — į Žibikus,<br />
— pasakojo Juozapas. — Kodėl judus, aš ir šiandien nesuprantu. Juk man išgelbėjo gyvybę”.<br />
Apie minimą daktarą viena viekšniškė senbuvė pasakojo: „Lipmanas buvo gydytojas, o jo<br />
žmona — medicinos seselė. Jie buvo bevaikiai. Sukilo čia Viekšniuose žmonės, kai juos paėmė.<br />
Prirašė visokių prašymų ir pareiškimų vokiečiams, kad paleistų. Bet nuvarė į Mažeikius.<br />
Daktaras turėjo stoti į eilę sušaudymui. Jis tada paklausė, kaip žmona? Jam atsakė, kad žmoną<br />
sušaudys. Daktaras atsistojo šalia žmonos ir jį sušaudė”.<br />
Apie gydytoją Akmenės r. laikraštyje „Vienybė” (1995-03-08, Nr. 19) publikacijoje „Nejaugi<br />
mes visi kalti?” Z. Navickienė-Aleksandravičiūtė pasakojo: „Tikiuosi, kad dar daugiau<br />
viekšniškių prisimena gerą specialistą, malonų ir gražų žmogų, gydytoją T. Lipmaną. Jį suimtą<br />
laikė atskirai nuo kitų įkalintų žydų. Jį kartais atvesdavo į vaistinę paimti ligoniams vaistų. Kartą<br />
pažįstamas sargybinis liko vaistinėje, o tėvelis gydytoją pakvietė pas mus į butą arbatos išgerti.<br />
Mačiau, kaip jis buvo susijaudinęs. Tėvelis jam pasiūlė: „Daktare, pas mus sodelyje yra išėjimas<br />
link Ventos, bėkite! O aš, kaip nors išsisuksiu”. Daktaras Lipmanas liūdnai padėkojo, bet<br />
atsisakė, paaiškinęs, kad be savo žmonos jis niekur nebėgsiąs.<br />
Mačiau, kaip vieną vakarą, kai jau buvau beužmieganti, į miegamąjį įbėgo mamytė. Ima mano<br />
mėgstamus raudonus kaspinus, kuriuos įpindavo į kasas, juos karpo ir skubiai siuva ant balto<br />
audeklo”.<br />
Senoji Aleksandravičienė bandė gelbėti daktaro žmoną. Siuvo galvos apdangalus, raiščius su<br />
Raudonojo kryžiaus simbolika. Bet niekas nebepadėjo. Nacių kulka buvo negailestinga žydui<br />
batsiuviui, prekybininkui, šventikui ar daktarui.<br />
Po Antrojo pasaulinio karo Juozapui vėl teko susidurti su per stebuklą išlikusiais žydų<br />
tautybės žmonėmis. Mat gerokai „prakutusiam” nusibodo šake darbuotis Žibikų kolūkio<br />
laukuose. Žmogelis panoro įsigyti vairuotojo profesiją. Išvyko į Vilnių, kur specialiuose kursuose<br />
buvo ruošiami vairuotojai. Mokslas vyko neakivaizdiniu būdu. Kursų vadovas buvo žydas<br />
Gurvičius. „Nebuvo kur pernakvoti. Nuėjom pas mokyklos vadovą. Jis buvo žydas. Parsivedė<br />
mus į savo namus. Pagamino vakarienę, pernakvojome. Kitą dieną laikėme egzaminus. Kažin, ar<br />
būtų atsiradęs lietuvis, kuris čia su tokiais kaimo mužikėliais būtų terliojęsis”, — prisimena<br />
Juozapas.<br />
Įgijęs vairuotojo teises, pradėjo vežti gyvulius į Šiaulių mėsos kombinatą. Čia ir vėl susidūrė<br />
su žydų tautybės žmogumi. „Priėmimo punkto vedėjas buvo Levinas. Visi punkto darbuotojai jo<br />
bijojo. O kodėl? Todėl, kad buvo teisingas. Suvažiuodavo didžiausios eilės mašinų. Kuris duoda<br />
kyšį ar koks akiplėša, žiūrėk, be eilės lenda, o tu stovėk per naktis. Vieną kartą paėmė toks<br />
pyktis, nuėjom pas Leviną ir viską išklojome. Nuo tos dienos buvo tvarka”, — pasakojo<br />
Juozapas.<br />
„Vieno nesuprantu: kodėl lietuviai puola ant tų žydų? Juk retas bėra matęs gyvą žydą. Anais<br />
laikais, kaip mano tėvukas sakydavo, pas žydelį nelaimėje, bėdoj ir ligoj susigelbėsi. Kur tu<br />
dabar rasi tokį daktarą, kuris už vaistus, švirkštus, tvarsliavą ir priežiūrą paprašytų vežimėlio<br />
malkų? — klausė Juozapas. — Malkų, kurias pažadėjo tėvelis, jau nebėra kam nuvežti.<br />
396
Retkarčiais nueinu į žydų kapines, padedu gėlių, bet nežinau, kur mano daktaro Lipmano kapas.<br />
Norėčiau visai žydų tautai padėkoti, kad mane išgydė”.<br />
Bronė Beržiūnienė, Aldona Gaigalaitė, Vytautas Merkys, Zofija Aleksandravičiūtė-<br />
Navickienė. Jų testamentai vykdomi. — Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla,<br />
2006. — 186 p. — Tekste: Aleksandravičiai.<br />
Vaišnienė Sigutė. Žemaitijos žolininkė patarimų nešykšti kiekvienam / Autorės nuotraukos //<br />
Būdas žemaičių. — 2006. — Vas. 27. — Visas tekstas:<br />
Jadvygos Balvočiūtės ekologinis <strong>ūkis</strong> įsikūręs nedideliame Mažeikių rajono Viekšnių<br />
seniūnijos Gyvolių kaime. Pati ūkininkė toli gražu neatitinka mumyse susiklosčiusio ūkininko<br />
stereotipo, mat ji pirmiausia mokslo žmogus — vaistininkė farmakognostė, daugelio straipsnių<br />
autorė, mokslinių leidinių bendraautorė. Tad ir jos veiklos sritis artima jos, botanikės, provizorės,<br />
pasiruošimui — vaistingieji augalai. Tačiau apie viską iš pradžių.<br />
Padėjo užsispyrimas<br />
Jadvygos vaikystė, mokykliniai metai prabėgo gamtos apsuptyje, stebint augmenijos pasaulį.<br />
Tada dar žmonės dėl kiekvieno negalavimo nesigriebdavo tabletės. Vaistų susirasdavo Virvytės<br />
pakrantėse, sodriose pievose. Bebraidant po vešlius žolynus gimęs potraukis giliau pažinti<br />
augmenijos pasaulį, atrasti naujas žmogaus sveikatą puoselėjančias priemones ir nuvedė Jadvygą<br />
į Kauno medicinos institutą, kuriame ji baigė farmacijos studijas.<br />
Penketą metų padirbėjus Kauno vaistinėje provizore, pasitaikė proga dar labiau priartėti prie<br />
savo svajonės: įsidarbino Mokslų akademijos Kauno Botanikos instituto botanikos sodo vaistinių<br />
augalų laboratorijoje. Čia studijuojant, eksperimentuojant, sukantis akademinėje aplinkoje atėjo<br />
1990 metai.<br />
Nepriklausomos Lietuvos valdžiai nutarus tikriesiems savininkams sugrąžinti žemes, Jadvyga<br />
nusprendė grįžti į gimtuosius namus. Įsidarbinusi biologe botanike Kamanų rezervate, tuo pat<br />
metu ėmėsi nuniokotos sodybos atstatymo. Išpjausčiusi nudžiūvusias obelų šakas, užtvėrusi<br />
naujas tvoras, pasiremontavusi apgriuvusią trobą, įsiveisė avių ir ėmėsi „prisijaukinti” žemę.<br />
Pirmiausia skubėjo atsodinti sovietiniais laikais arimu paverstą pievą. Šiandien moteris<br />
džiaugiasi, jog pasitelkusi melioratorius, sėdama priešsėlį ir žoles, atkūrė salpinę pievą, kuri<br />
maždaug po 25-erių metų virs natūralia.<br />
Nelengva buvo vienai spręsti visus ūkio reikalus: teko ir pačiai sėsti prie traktoriaus vairo, ir<br />
dalgiu pamosuoti, ir kaimiečių pašaipius žvilgsnius nukęsti, tačiau radosi ir suprantančių žmonių.<br />
Padėjo žemaitiškas užsispyrimas ir šiandien Jadvygos Balvočiūtės veikla jau plačiai žinoma<br />
Lietuvoje.<br />
Gaisras pridarė nuostolių<br />
Pastaraisiais metais J. Balvočiūtė savo ūkyje augina per 60 rūšių augalų, o augančiųjų<br />
natūraliai renka per 100 rūšių. Praėjusių metų derlius — per 4 tonas. Derliaus nuėmime ir<br />
apdorojime talkino Darbo biržos, seniūnijos skirti arba šiaip geros valios žmonės. Technika<br />
pritaikyta iš senų mašinų: sena akselinė mašina pjausto žoles, pasigaminta mašina šaknims<br />
pjaustyti, iš panaikintos Šiaulių vaistažolių vaistinės nupirktas būgnas mišiniams maišyti.<br />
Maždaug 85 proc. darbų ūkyje atliekama rankomis. Džiovinama žaliava daugiausia natūraliu<br />
būdu, orams atšalus šiek tiek pakūrenama.<br />
Rudenį gaisro metu sudegė turėta elektrinė džiovinimo spinta. Nelaimės metu žuvo dalis<br />
žaliavos, sudegė medinis pastatėlis. Bėdos pridaryta už 40000 litų, o iš draudimo pavyko atgauti<br />
tik 7 tūkstančius.<br />
Taip ir gyvena žolininkė, guldama ir keldamasi tarp žolių maišų, čia pat priiminėdama<br />
lankytoją ir svečią, nes daržinės bei klėtelės toli gražu neužtenka saugiai laikyti taip sunkiai<br />
užaugintų ir surinktų žolynų. Moteris sakė pernai teikusi paraišką Nacionalinei mokėjimo<br />
agentūrai, tikėdamasi pinigų naujam pastatui, džiovyklai, tačiau paraiška buvo atmesta.<br />
Paaiškinta, jog netinkamai užpildyti dokumentai. Tačiau ūkininkė mano, kad tai buvo tik<br />
pretekstas neskirti išmokos.<br />
397
Keletą metų J. Balvočiūtės <strong>ūkis</strong> buvo stebimas viešosios įstaigos „Ekoargos”. Šiandien jau<br />
keturi sertifikatai byloja apie išsikovotą statusą: ekologinės gamybos ūkio (5,93 ha daugiamečių<br />
žolių, 6,51 ha vaistažolių, aromatinių ir prieskoninių augalų, 0,35 ha sodų), ekologiškos laukinės<br />
augmenijos (įvairių vaistinių ir prieskoninių augalų) iš 6943 ha nustatytų plotų, ekologiškų<br />
produktų perdirbimo įmonės ir kulinarijos paveldo. Sertifikatai nurodo, kad produkcija<br />
pagaminta pagal Europos Sąjungos Tarybos reglamentą ir Ekologinio žemės ūkio taisyklių<br />
reikalavimus. Tačiau ūkininkę neramina ateitis, mat naujosios sertifikavimo taisyklės palankios<br />
dideliame plote vieną kultūrą auginantiems ūkininkams, o jai, nedideliame plote auginančiai ir<br />
renkančiai šimtus rūšių, tampa finansiškai nuostolinga įsigyti naujus sertifikatus. „Nauji įkainiai<br />
— norinčiųjų dirbti laikymas už skvernų”, — guodžiasi moteris. Ji apgailestauja, jog valstybė<br />
mažai remia ekologinius vaistažolių ūkius. Net kasmetinės išmokos mokamos už plotą, o tai<br />
neatitinka minėtų ūkių specifikos.<br />
Nepalanki situacija<br />
Geru žodžiu J. Balvočiūtė mini Akmenės ir Mažeikių Darbo biržų vadovus, nes geranoriška jų<br />
pagalba padėjo laimėti projektą, už kurio lėšas galėjo įsigyti būtiniausių daiktų bei įkurti<br />
Viekšnių pirmojoje vaistinėje savo vaistažolių vaistinę (beje, tai vienintelė jos gauta rimtesnė<br />
finansinė parama per visus ūkininkavimo metus).<br />
Vaistinėje prekiaujama per 50 pavadinimų vaistingųjų augalų mišiniais ir pavienėmis žolėmis,<br />
užėjęs lankytojas pavaišinamas aromatingos arbatos puodeliu. Tačiau, pasak darbuotojų, vietiniai<br />
gyventojai mažai perka vaistingųjų arbatų, pagyvėjimas pajuntamas apsilankius ekskursijoms ar<br />
miestelio svečiams. Ūkininkė apgailestauja, jog jos produkcijai nepalanki dabartinė įstatyminė<br />
bazė: mat vaistiniai augalai nėra registruoti nei mitybos centre, nei farmacinę veiklą<br />
reglamentuojančiuose dokumentuose, tad ji savo vaistines žoles gali parduoti tik kaip ūkininko<br />
kiemo produktą. Įvairių miestų vaistinių darbuotojai prisipažįsta, kad žmonės teiraujasi<br />
J. Balvočiūtės žolelių, tačiau įstatymas yra įstatymas. Taigi lieka mugės, sveiko maisto skyriai<br />
parduotuvėse, Šiaulių „Valerijono” vaistinė, grožio centrai, įvairūs renginiai.<br />
Garsas apie žolininkės arbatų sveikatingumą plačiai po Lietuvą pasklidęs, tad žmonės iš<br />
tolimiausių rajonų atvažiuoja norėdami su farmakognoste pasikonsultuoti, pagal savo<br />
individualias bėdas užsisakyti mišinio. Tris dienas per savaitę, o dažnai ir sekmadienį<br />
paaukodama vaistingųjų augalų žinovė bendrauja su lankytojais. O kur dar patarimai telefonu,<br />
elektroniniu paštu.<br />
J. Balvočiūtė yra sukūrusi mišinius maždaug nuo 50 dažniausiai pasikartojančių negalavimų.<br />
Tų, kurie sudaromi pagal kiekvieno bėdą, ir suskaičiuoti nebeįmanoma. Prasitarė, jog daugelį<br />
receptų buvo parodžiusi profesorei Eugenijai Šimkūnaitei, išklausiusi jos patarimų, pataisymų.<br />
Augalų žinovė apgailestauja, kad gydytojai ir medicinos studentai šiandien nėra mokomi<br />
fitoterapijos, tad medikai dar tinkamai neįvertina vaistingųjų augalų naudos. Ponia Jadvyga<br />
džiaugiasi bendradarbiavimu su alternatyviais gydymo būdais besidominčia Viekšnių daktaro<br />
A. Biržiškos sveikatos namų gydytoja A. Gurauskaite.<br />
Plastinina Bernarda. Profesiją viekšniškei „išrinko” serganti močiutė / Nuotraukos Sigito<br />
Strazdausko ir iš Zinos Jonušienės asmeninio archyvo // Santarvė. — 2006. — Rugpj. 10. —<br />
Nr. 88 (9031) // Priedas „Plius sveikata”. — 2006. — Rugpj. 10. — Nr. 33: iliustruota. —<br />
Tekste: Viekšnių Dr. A. Biržiškos sveikatos namų slaugos administratorė Zina Jonušienė.<br />
Plastinina Bernarda. Padėka už gydymą — automobilis / Sigito Strazdausko nuotraukos //<br />
Vakarų Lietuva. — 2007. — Saus. 9-15. — Nr. 1 (576): iliustruota. — Tekste: Palnosų<br />
medicinos punkto bendruomenės slaugytoja Genovaitė Baužienė.<br />
Plastinina Bernarda. Istorijas, kurios vertos rašytojo plunksnos, gydytoja laiko paslaptyje //<br />
Santarvė. — 2007. — Vas. 1 // Priedas „Plius sveikata”. — 2007. — Vas. 1. — Nr. 2: iliustruota.<br />
— Tekste: Gydytoja psichiatrė Jolanta Akavickienė.<br />
398
Gudienė Vilma. Viekšnių vaistinė ir vaistininkai / Pranešimas konferencijoje „Anuo metu<br />
Viekšniuose...”, skirtoje profesoriaus Mykolo Biržiškos 125-osioms gimimo metinėms,<br />
vykusioje 2007 metų rugsėjo 28 ir 29 dienomis Viekšniuose. — Dalis teksto:<br />
Perskaičius pranešimo pavadinimą, kyla klausimas, ką galima papasakoti apie šios vaistinės ir<br />
vaistininkų istoriją? Vaistinė įkurta 1860 m. ir savininkai, kurių veikla čia buvo ženklesnė, buvo<br />
tik du. Trumpai vaistinę turėję Geldneriai (apie 20 metų) ir (apie 60 m.) Aleksandravičiai. Po<br />
vaistinės nacionalizacijos ji gavo atitinkamą numerį ir perėjo valstybės žinion. Vaistininkai<br />
Vincentas ir Juozas, kurių namuose šiandien mes svečiuojamės, buvo pažangūs ir tvarkingi. Dėl<br />
jų parduotų vaistų nekilo konfliktų, jie nebuvo apskųsti dėl savo elgesio medicinos priežiūros<br />
institucijoms, gyveno ramų inteligentų gyvenimą ir rūpinosi savo farmacine veikla ir šeima.<br />
Žinoma, buvo ir tokių vaistininkų, kurie ne tik aiškinosi gubernijos gydymo valdybai dėl<br />
netvarkos vaistinėje, arba kivirčijosi su kaimynais, bet ir vaistinės oficinoje, tai yra patalpoje kur<br />
parduodami vaistai, buvo susimušę su vaistų pirkėjais. Tokių aprašymų galima rasti archyvuose,<br />
bet tik ne apie Aleksandravičių. Taigi, pasakojimas galėtų būti trumpas... Tačiau kiekvieno<br />
žmogaus istoriją galima papasakoti ir kaip visuotinės istorijos atspindį. Šios vaistinės<br />
savininkams ir vedėjams teko patirti ir 1863 sukilimo ir 1905 revoliucijos padarinius. Jų<br />
savimonę palietė Tautinio atgimimo įvykiai, jiems teko pergyventi du karus ir turto<br />
nacionalizaciją, kęsti prisitaikėlišką gyvenimą Lietuvos tarybinėje respublikoje. Savo pasakojime<br />
aš bandysiu atskleisti, kaip šie įvykiai keitė sąžiningo, doro, ramaus vaistininko gyvenimą. Tiesa,<br />
kalbėsiu ir apie verslo sąlygas, konkurenciją, farmacijos administravimą. Ir nors esu farmacijos<br />
specialistė, mažiausiai dėmesio čia bus skirta vaistams ir sveikatinimo reikalams aptarti. Tiesa,<br />
ekspozicijoje vėliau pamatysime vaistus, kurie dažnai minimi spaudoje — tai žmogaus odos<br />
dalis, kuri, sakoma, būdavo trinama į miltukus ir barstoma ant žaizdos kraujavimui stabdyti, ir<br />
džiovinta vilko mėsa. Kraujavimui stabdyti lietuvių liaudies medicinoje būta daug išmonių — ir<br />
voratinklį ant žaizdos uždėti, ir nosies sekretu patepdavo. Pastarasis puikiai užklijuodavo žaizdą.<br />
Ne paslaptis, kad vaistininkai ir visokių pramanytų vaistų pavadinimų sugalvodavo, pavyzdžiui,<br />
vazeliną, kurį tarpukario metais atgabendavo iš Amerikos, vadino uodo taukais, kaip gi kaimo<br />
žmogui paaiškinsi, kad tai medžiaga iš naftos gauta, kas supras ir kas patikės. Uodo taukai jau<br />
kas kita.<br />
Viekšnių vaistinė įsteigta 1860 m. Pirmiesiems savininkams Geldneriams vaistinė priklausė<br />
gan trumpai, iki 1883 ar 1886 m. Rengdamasi pranešimui aš peržiūrėjau:<br />
1. Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejaus fondus, turiu pripažinti, kad nedaug<br />
informacijos, menančios šiuos asmenis mes saugome;<br />
2. Kauno apygardos archyvo dokumentus;<br />
3. Lietuvos valstybės centrinio archyvo dokumentus;<br />
4. Viekšnių muziejaus dokumentų kopijas;<br />
5. Literatūrą, kurioje minimi Viekšniai ir jų vaistininkai.<br />
Kaip buvo įkurta vaistinė Viekšniuose<br />
Istorija intriguojanti. XIX a. Lietuva buvo carinės Rusijos sudėtyje ir gyveno pagal šios<br />
imperijos tvarką. Vaistinių veiklą reglamentavo vaistininkystės statutas (aptiekarskij ustav),<br />
vaistinių steigimo taisyklės ir kiti potvarkiai. XIX a. pradžioje Vilniaus, Kauno ir kitų gubernijų<br />
vaistinės veikė pagal 1789 m. išleistą Rusijos vaistininkystės statutą. Tuo metu vaistinių buvo<br />
nedaug, todėl jų skaičius nebuvo reglamentuojamas ir tik apibrėžta, kas gali būti jos vedėju.<br />
Vaistinės vedėju galėjo būti vyras, ne jaunesnis kaip 25 m., tvarkingas, pareigingas ir blaivus.<br />
Pastaroji savybė dažnai būdavo pabrėžiama net ir oficialiuose Rusijos valdžios dokumentuose.<br />
1836 m. išleistas antrasis vaistininkystės statutas detaliau apibrėžė vaistinių steigimo tvarką.<br />
Pagal ją išduoti leidimus naujų vaistinių steigimui įpareigotas Medicinos departamentas prie<br />
Vidaus reikalų ministerijos. Už sveikatos apsaugos administravimą buvo atsakinga vietinė<br />
valdžia — gubernijos gydymo valdyba.<br />
Nori kurti vaistinę, prašyk kaimyno leidimo<br />
Kalbėsime apie 1836 m. statuto vieną nuostatą. Ji įpareigojo steigiant naują vaistinę gauti jau<br />
veikiančių vaistinių savininkų raštiškus sutikimus arba argumentuotus prieštaravimus, kad jų<br />
kaimynystėje būtų įkurta nauja vaistinė. Procedūra vyko taip. Žmogus, norintis steigti naują<br />
399
vaistinę, rašydavo pareiškimą gubernijos gydymo valdybai. Gavusi prašymą, valdyba išsiųsdavo<br />
oficialius laiškus artimiausių vaistinių (nuo pretendento nurodytos vietovės) savininkams<br />
klausdama, ar jie neprieštarauja, kad toje vietovėje būtų įkurta nauja vaistinė. Gaudavo<br />
atsakymus, kuriuose būdavo prieštaraujama tokiam ketinimui, nepaisant, už kiek kilometrų ta<br />
vaistinė būtų steigiama. Vieną kitą klientą vis tiek prarasi, taigi, vienintelis atsakymas —<br />
„prieštarauju”. Tuo metu net mintis nekildavo, kad būtų galima steigti vaistinę gretimame jau<br />
veikiančios vaistinės name. Būdavo pageidaujama kurti vaistinę tame pačiame arba gretimame<br />
miestelyje.<br />
Tiesa, statute buvo išlyga, kad bus leidžiama steigti vaistines ir be kaimyninių vaistinių<br />
savininkų sutikimų, jei VRM nutars, kad vaistinė toje vietovėje yra reikalinga, o prieštaravimai<br />
jos steigimui nepagrįsti. Per dvidešimt metų po šio sprendimo patvirtinimo buvo įsteigtos kelios<br />
vaistinės ir tik nuo 1857 m. kasmet naujų vaistinių skaičius pamažu didėjo. Nuostata, steigiant<br />
vaistines atsižvelgti į jau veikiančiųjų vaistinių savininkų nuomonę, buvo įrašyta visuose XIX a.<br />
vaistinių steigimo reglamentuose.<br />
Vyskupo Motiejaus Valančiaus rūpestis<br />
Vaistininkų pareikšta nuomonė turėjo svarią įtaką valdžios institucijų sprendimams ir dažnai,<br />
susidūrus gyventojų bendruomenių interesams su vaistininkų interesais, pastarieji laimėdavo.<br />
1854 m. Kražių vaistinės savininkas prov. Bernardas Šteinbergas prašė Kauno gubernijos<br />
gydymo valdybos leidimo įsteigti Kražių vaistinės skyrių Varniuose. Telšių vyskupas Motiejus<br />
Valančius pritarė šiam pageidavimui ir gydymo valdybai rašė, kad „1850 m. perkėlus<br />
archijerijinį namą iš Alsėdžių į Varnius, kur be to yra ir katedros kapitula, eparchialinė<br />
seminarija, konsistorija taip pat parapijinės bažnyčios, šito miestelio gyventojų skaičius žymiai<br />
padidėjo ir čia reikalinga vaistinė [...] ir aš nuolankiai prašau, kad gydymo valdyba padėtų<br />
p. Šteinbergui gauti leidimą”. 1854 m. pateiktas ir žydų bendruomenės vyresniojo pageidavimas,<br />
kad būtų atidaryta vaistinė Varniuose. Artimiausių vaistinių savininkai dėl noro steigti vaistinę<br />
Varniuose Kauno gubernijos gydymo valdybai pareiškė savo nuomones. Arčiausia nuo Varnių,<br />
už 28 km. buvo Telšių vaistinė. Jos savininkas prov. Leopoldas Geldneris parašė, kad jo<br />
vaistinės metinė apyvarta 3000 rub. ir pajamos vos padengia išlaidas. Rietavo vaistininkas Julijus<br />
Surkovas nurodė dar mažesnę apyvartą — 1500 rb. — ir pabrėžė vaistinės skurdžią būklę, ir abu<br />
teigė, kad naujos vaistinės įkūrimas sužlugdys jų vaistines, ir prieštaravo, kad būtų atidaryta<br />
vaistinė Varniuose. Dėl to prov. B. Šteinbergui nebuvo išduotas leidimas įsteigti vaistinę.<br />
Atkaklus vaistininkas parašė antrą prašymą gydymo valdybai. Jis pageidavo, kad būtų leista prie<br />
Varnių dvasinės seminarijos įkurti „jo išlaikomą namų vaistinę”. 1855 m. šis prašymas buvo<br />
patenkintas.<br />
Vėliau vyskupas M. Valančius savo atsiminimuose apie Varnius rašė. „Garsus Varnių<br />
miestelis, man ten 1850—1864 m. gyvenant, buvo kiek-tiek laimingas. Mano rūpesčiu vidaus<br />
reikalų ministeris jo mylista Perovskis leido Varniuose įsteigti aptieką; ją tuojau ir įsteigė Kražių<br />
aptiekius vokietis; jo pavardės nebeatmenu.”<br />
Vaistinių tinklų gimimas<br />
Vaistininkai, vengdami konkurencijos ir baimindamiesi prarasti vaistų prekybos monopolį<br />
regione, stengėsi trukdyti kitiems kurti vaistines. Jie patys steigė vaistines gretimuose miestuose,<br />
kūrė savo vaistinių <strong>skyrius</strong> (savininkas viename miestelyje galėjo turėti tik vieną vaistinę ir<br />
skyrių) arba giminės vaistinių tinklus. Siekdami pastarojo tikslo, skatino savo sūnus baigti<br />
farmacijos mokslus ir dalyvauti šeimos versle. Vaistininkų sūnūs turėjo palankias sąlygas pradėti<br />
verslą, nes jų laukė mažiau sunkumų dėl kaimyninių vaistinių savininkų prieštaravimų, nes jais<br />
dažnai būdavo steigėjo tėvas ar brolis. Žymiausios XIX a. vaistininkų šeimos buvo katalikų<br />
Geldnerių ir protestantų Kenigšteterių.<br />
Geldneriams įvairiais periodais priklausė Telšių, Raseinių, Viekšnių, Kelmės vaistinės. Po<br />
statuto paskelbimo nuo 1836 m. iki 1840 m. buvo atidarytos tik dvi vaistinės Kauno gubernijoje,<br />
tai Rietave ir Zarasuose, o vėliau, per 13 metų nuo 1841 m. iki 1853 m. nebuvo įsteigta nei viena<br />
nauja vaistinė. Vėliau vaistininkai pradėjo kurti vaistines ir <strong>skyrius</strong> gretimuose miesteliuose ir<br />
vos keletą vaistinių pavyko įsteigti „giminei” nepriklausantiems asmenims. Vaistinių savininkai<br />
įgijo teisę įtakoti naujų vaistinių steigimo procesą ir šia teise naudojosi trukdydami kurtis<br />
400
naujoms vaistinėms ne tik tose vietose, kur buvo jų vaistinės, bet ir gretimuose miesteliuose.<br />
Nepagrįsti carinės Rusijos valdžios institucijų potvarkiai, trukdė formuoti pakankamą vaistinių<br />
tinklą ir plėtoti sveikatos apsaugą carinės Rusijos gubernijose. [...].<br />
Taigi, Telšių vaistininkas Fiodoras Geldneris 1860 m. įsteigė ir vaistinę Viekšniuose. Po metų<br />
vaistininkas mirė ir abiejų vaistinių priežiūra atiteko sūnui provizoriui Leopoldui. VIII<br />
dešimtmetyje Geldneriams priklauso Telšių, Raseinių, Kelmės, Viekšnių vaistinės. 1865 m.<br />
vaistinės vedėjo pareigas perima Fiodoras Geldneris, gal brolis? Tačiau, kaip rašoma muziejaus<br />
buklete, jis rėmė 1863 m. sukilimo dalyvius, pats nukentėjo ir 1871 m. mirė. Netekus vaistinės<br />
vedėjo, Rusijos medicinos sąrašuose randame žinutę, kad Viekšnių vaistinė laikinai uždaryta. Po<br />
to pereina nuomininkų žinion.<br />
Dažniausiai vaistinės buvo farmacininkų nuosavybėje. Daug rečiau jos buvo nuomojamos.<br />
Miesto vaistinei turėjo vadovauti provizorius, dvejus metus studijavęs farmaciją carinės Rusijos<br />
universiteto Medicinos fakultete. Kaimo vaistinės vedėju galėjo būti ir provizoriaus padėjėjas.<br />
Tai žmogus trejus metus dirbęs vaistinės mokiniu ir išlaikęs provizoriaus padėjėjo egzaminą<br />
universitete sudarytoje komisijoje. Toks asmuo turėjo menką teorinį pasirengimą, bet galėjo<br />
vadovauti ir kaimo vaistinei. Paprastai vaistinėje dirbdavo pats vaistinės savininkas ir vienas arba<br />
keli samdomi mokiniai. Provizoriaus padėjėją samdydavo tik didesnės miestų vaistinės. Jam<br />
reikėjo sumokėti apie 30-45 rub. mėnesinį atlyginimą, o mokinys dirbo už 8 kartus mažesnį<br />
atlygį.<br />
Pavyzdžiui, Telšių vaistininkas L. Geldneris, norėdamas įrodyti savo „skurdžią” padėtį ir<br />
pabrėžti, kad atidarius dar vieną vaistinę, jo padėtis būtų kritiška, Kauno gubernijos gydymo<br />
valdybai smulkiai aprašė 1866 m. pajamas ir išlaidas. Telšiuose tuo metu veikė viena vaistinė,<br />
kuri aptarnavo 7989 miesto gyventojus. Vaistininkas nurodė, kad per tuos metus buvo parduota<br />
vaistų pagal 7182 receptus, už kuriuos gauta 2515 rb. (vidutiniškai 35 kapeikos už vieną<br />
receptą). Be receptų parduota vaistų už 455 rublius. Iš viso pajamos sudarė 2970 rb. Toliau<br />
aprašė išlaidas: namo remontui — 500 rb., knygoms, žurnalams, laikraščiams, popieriui su<br />
antspaudais — 100 rb., vaistinės šildymui — 100 rb., 6 procentai pajamų, t. y. 180 rb., buvo<br />
skirti vaistinės atsargoms įsigyti, 800 rb. — medikamentams, 100 rb. — „medicininiam stiklui”<br />
— tai yra vaistinės indams. Atlyginimams: vedėjui — 300 rb., prov. padėjėjui, mokiniams ir<br />
darbininkams — iš viso 500 rb. 370 rb. liko savininkui. Vaistininkas minėjo, kad vargingų<br />
žmonių tarpe plinta cholera ir jiems vaistai parduodami pigiau. Visi šie duomenys Geldnerio<br />
padailinti, tačiau įdomi informacija apie vedėjo darbo užmokestį, kuris per mėnesį mažesnis nei<br />
30 rub., ir suma išleidžiama spaudai.<br />
Nuomininkui buvo sunku pelningai išlaikyti vaistinę kaime. Taigi, patekusi į nuomininkų<br />
priežiūrą, Viekšnių vaistinė stabilumą prarado.<br />
1873 m. vaistinę iš Geldnerių įpėdinių nuomoja Rietavo vaistininkas Julijonas Surkovas.<br />
KAA 1878 m. rašytas dokumentas sako, kad vaistinės vedėjas vaist. pad. A. Relanderis (gal<br />
Canderis, bet jis, regis, buvo Vilniaus vaistinės vedėjas) išvyksta į S. Peterburgą, Vasiljevo salą,<br />
į Pėlio vaistinę dirbti. Mačius rašo, kad 1880—1884 m. šią vaistinę nuomavo Zeidleris,<br />
sulenkėjęs vokietis iš Vilniaus. Jis pats save vadino lietuviu. Vaistinė neturi tikrojo globėjo ir<br />
prižiūrėtojo.<br />
Viekšnių muziejuje saugomos signatūros 1862 m. ir 1871 m. Tai receptų kopijos, užrašytos<br />
Geldneriams esant savininkais. Išanalizavus jų turinį paaiškėjo, kad dažnai būdavo vartojami<br />
skysti vaistai ir piliulės. Vienoje signatūroje — kalio jodatas ir destiliuotas vanduo. Šis vaistas<br />
galėjo būti vartojamas nuo išsekimo, esant kalio trūkumui. Gydytojas rekomendavo gerti 3 kart<br />
dienoje po šaukštelį. Vaisto kaina 75 kapeikos. Antrajame recepte buvo išrašyti macines —<br />
graikiško riešuto luobelė (būna žalia), aromatinė tinktūra skoniui pagerinti ir ekstraktas<br />
colocyntium — šis komponentas liuosuoja vidurius, o visas vaistas gerina virškinimą. Kainos<br />
neįžiūrėjau. Trečiame recepte — kanapių ekstraktas (indiškos kanapės). Pridėjus rišamųjų<br />
medžiagų suformuojama 30 piliulių. Kaina 70 kapeikų. Kas 3 val. po dvi piliules. Nuotaikos<br />
pagerinimui, depresijoms gydyti. Ketvirtasis receptas — geležies acetatas (Klaproto lašai),<br />
karčiųjų migdolų vanduo ir cinamono sirupas. Po šaukštą skysčio 4 kartus dienoje išsekimui,<br />
mažakraujystei gydyti. 95 kapeikos.<br />
401
Vaistinė parduodama iš varžytinių ir ją įsigyja vaistinės nuomininkas ir vedėjas Vincentas<br />
Aleksandravičius (1853—1926, mirė sulaukęs 73 metų). Jis šios vaistinės savininkas ir vedėjas<br />
nuo 1883 (gal nuo 1886) iki 1926 m. Pirmus metus nuomavo vaistinę iš Geldnerio įpėdinio<br />
Oskaro Geldnerio, 1886 m. ją nusipirko. Nuo 1890 m. Rusijos medicinos sąrašuose skelbiamos<br />
vaistininkų tautybės. Vincentas Aleksandravičius nurodo esąs lietuvis katalikas. Vincentas augo<br />
globojamas dėdės, Žagarės klebono.<br />
Kodėl pasirinko Vincentas šią specialybę? Tyrinėjant XIX a. antros pusės ir XX a. pirmos<br />
pusės farmacininkų profesinį kelią, teko pastebėti, kad šią profesiją dažniausiai rinkosi<br />
jaunuoliai, metę mokslus kunigų seminarijoje, taip pat neturtingų valstiečių vaikai, norėję išeiti į<br />
žmones. Dalis žmonių galvojo, kad tai puikus kelias dirbti savo tėvynės labui. Tai, kad minėtas<br />
kunigas bendravo su Daukantu, leidžia manyti, kad jam buvo nesvetimos Tautinio sąjūdžio<br />
idėjos. Todėl kunigas Aleksandravičius, galėjo pastūmėti savo sūnėną šiuo profesijos keliu<br />
žinodamas, kad jis galės grįžti į Lietuvą ir užsitikrinti sau ir dvasinę, ir materialinę gerovę.<br />
Mokėsi Maskvos universitete, diplomą gavo 1881 m. Draugavo su aušrininkais, su medicinos<br />
studentu iš Žagarės Antanu Buivydu. Čia matome tradicinį lietuvybės atgimimo žmogaus<br />
sąmonėje kelią. Rinkinyje „Mūsų senovė” [Mūsų senovė. — Kaunas, 1938. — T. 2. — Nr. 3 (8).<br />
— P. 519—521] publikuojamas studento A. Buivydo laiškas, rašytas 1884 m. provizoriui<br />
Aleksandravičiui į Viekšnius. Atsakydamas savo draugui dėl nuogąstavimų, jog jis prastai moka<br />
lietuvių kalbą ir dirbdamas vaistinėje mažai gali prisidėti prie lietuvybės, Buivydas pataria, kad<br />
reikia tiktai tvirto noro. Siūlo užmiršti merginas, mesti į šalį lenkiškas knygas ir gazietas ir<br />
skaityti Aušrą ir lietuviškas knygas. Iš Buivydo laiško galima suprasti, kad tik vienas iš<br />
nedaugelio kaip Aleksandravičius galėjo grįžti į savo tėvynę ir gyventi tarp saviškių. Kiti jo<br />
bendramoksliai pasklido po plačiąją Rusiją. Įsitvirtinti Viekšniuose jam padėjo dėdė kunigas<br />
Aleksandravičius. Dėdė nupirko vaistinę ir įpareigojo jį išleisti į mokslus gimines, ką Vincentas<br />
ir padarė. Padėjo broliui ir kt. giminaičiams. Vincento pirmoji žmona — Žagarės vaistininko<br />
pulkininko Kazlausko duktė. 1885 m. ji jauna mirė. Antrą kartą vedė 1892 m. rygiškę Kotryną<br />
Kerberdytę. (Mačiaus rankraščio kopija). Su antra žmona Kotryna susilaukė šešių vaikų. Trys jo<br />
sūnūs mirė Rusijoje. Sunūs Juozas tapo farmacininku ir savo tėvo vaistinės paveldėtoju. [...].<br />
Vincentas Aleksandravičius — jo visuomeninė veikla<br />
Rinko liaudies medicinos žinias, užrašinėjo liaudies dainas ir padavimus. Kaip ir Aglinskas, ir<br />
kt. vaistininkai. Baigęs mokslus Rusijoje, pirmiausia ten ir dirbo. Lietuvoje uždarbis mažas,<br />
sunku įkurti vaistinę, nėra lėšų ją nupirkti. Bet tautinis atgimimas, kunigas ragina sūnėną grįžti<br />
namo ir dirbti tėvynės labui. 1883 m. grįžta. Kada Aleksandravičius pirko vaistinę, pats jis rašo,<br />
kad iš Oskaro Geldnerio vaistinę pirko 1886 m. sausio 20 d. Gal iki tol jis nuomavo ją iš<br />
įpėdinių. 1884 m. ateina laiškas iš Buivydo į Viekšnius, ir čia Aleksandravičius jau dirba.<br />
Aleksandravičiaus vaistinėje dirbo jis ir mokiniai, kartais vienas, o kartais du. Būdavo metų, kai<br />
pasamdydavo ir prov. pad. Apie darbą vaistinėje Elžbieta Avižonytė, vėliau Jasiukevičienė rašė,<br />
kad uždirbdavo 5 rub. per mėn., dirbo nuo 8 val. ryto iki 10 val. vakaro, dar budėdavo vaistinėje,<br />
kad savininkas draudė skaityti cicilikų knygas. Anūkė Aleksandravičiūtė rašo, kad senelis<br />
Vincentas artimai bendravo su Biržiškų šeima, su miestelio klebonu J. Zaleckių, Biržiškos knyga<br />
psl. 86 — kad visi trys buvo Viekšnių tradicijų kūrėjai. Vaistininko namuose lankydavosi ir<br />
Prano Mašioto šeima, kunigas Vienožinskis, gydytojas Vladas Nagevičius.<br />
1923 m. gautas prašymas įsteigti antrąją vaistinę Viekšniuose ir klausiama, ką apie tai mano<br />
Viekšnių vaistinės savininkas Vincentas Aleksandravičius. Pagal galiojančius normatyvus<br />
galima steigti vaistinę jei gyventojų skaičius didesnis nei 3000. Aleksandravičius rašo, kad<br />
pateikti duomenys, jog Viekšniuose gyvena apie 6000 gyventojų yra klaidinantys, nes prieš karą<br />
šis skaičius buvo dirbtinai pučiamas norint, kad per Ventą būtų pastatytas tiltas. Iš tiesų jis<br />
nurodo, kad Viekšniuose gyvena apie 2300 žmonių. Gyventojų ženkliai sumenko miestelį<br />
nusiaubus gaisrui. Aleksandravičius sako, kad mirus populiariam daktarui Biržiškai, ir jo<br />
vaistinės apyvarta sumažėjo.<br />
Vienas iš sūnų turėjo baigti farmaciją ir tęsti tėvo praktiką. Tuo keliu pasuko Vincento sūnus<br />
Juozas (1896—1977). Juozas mokėsi gimnazijoje Rygoje, tačiau [...], netikėtai šeimai, sugrįžo į<br />
Viekšnius ir pranešė, kad nori dirbti vaistinėje. Mama Kotryna buvo labai nepatenkinta, ji<br />
svajojo, kad sūnus, baigęs gimnaziją, studijuos inžineriją ir paseks jos dėdės, garsaus tiltų<br />
402
inžinieriaus, profesiniu keliu. Nebaigęs pilno gimnazijos kurso galėjo stoti į kunigų seminariją<br />
arba pradėti darbą vaistinėje. Tuo tarpu tėvas Vincentas negalėjo nuslėpti savo džiaugsmo, kad<br />
turės įpėdinį vaistinėje. 1912 m. jis dirbo tėvo vaistinėje mokiniu.<br />
1916 m. Peterburgo karo akademijoje jis išlaikė egzaminus ir gavo provizoriaus padėjėjo<br />
diplomą. 1916—1917 m. dirbo karo ligoninės vaistinėje, 1917—1918 Jekaterinoslavo<br />
gubernijoje. Grįžo į nepriklausomą Lietuvą. Baigęs Peterburge Karo medicinos felčerių mokyklą<br />
1920 m. Juozas įstojo į Kauno Aukštuosius kursus, vėliau tęsė studijas universitete ir 1925 m. su<br />
pirmąją laida gavo chemiko vaistininko diplomą. Tais pačiais metais mirė ir mama, ir tėvas<br />
vaistininkas. Juozas Aleksandravičius tapo vaistinės vedėju. 1925 m., dar likus metams iki<br />
mirties, vaistininkas Vincentas Aleksandravičius parašė testamentą, kuriame visą turtą (žemę)<br />
Rygoje jis palieka savo dukrai, o vaistinę sūnui Juozui. Pastarąjį įpareigoja prižiūrėti motiną ir<br />
išleisti į mokslus jaunesnįjį jų sūnų. Testamente tiksliai nurodyta, kiek kam reikia skirti pinigų<br />
doleriais. Sekdamas savo dėdės kunigo pavyzdžiu, įpareigoja išmokslinti ir kitus asmenis, jei<br />
pats neturės vaikų. Taigi Juozas Aleksandravičius pradeda savo profesinį kelią. 1940 m. vaistinė<br />
nacionalizuojama. Liko dirbti vaistinės vedėju, nebuvo ištremtas. 1956 m. surinkti prisiminimai,<br />
juose atiduodama duoklė sovietų valdžiai, kuri atėmė turtą, stabilumą.<br />
1950 m. Aleksandravičius rašė:<br />
Visą Lietuvos buržuazinės santvarkos laikotarpį farmacijos reikalai buvo visai apleisti, kitų<br />
specialybių žmonių tvarkomi, kurie palaikydavo vaistinių savininkus ir tuomi padalindavo mūsų<br />
luomą į dvi dalis — į privilegijuotus savininkus ir beteisius tarnautojus. Vaistinės būdavo<br />
spekuliacijos objektu, nes tankiai priklausė ne farmacininkams, o šiaip vertelgoms, kurie tarp<br />
savęs konkuruodami paeidavo netgi iki vaistų falsifikacijos.<br />
Tik 1940 m. ir mūsų padangėj nušvito Stalino saulė ir mes tapome savarankiški, laisvi.<br />
Atsimenu, su kokiu susijaudinimu ir džiaugsmu perskaičiau pirmą Šiaulių Rajoninės kontoros<br />
raštą iš kurio supratau, kad ir mes jau turime savo įstaigą, [kuri] mus teisingai tvarkys.<br />
Deja, ta laimė neilgai truko ir užėjus vokiečių okupacijai rajoninės kontoros greit buvo<br />
likviduotos, o tvarkymas grįžo į senas vėžes ir tik 1944 m. sutriuškinus okupantus ir tarybinei<br />
santvarkai grįžus, mes vėl tapome laisvi.<br />
Buržuaziniais laikais vaistinės apyvarta buvo nežymi ir tai daugiausia susidėdavo iš rankinio<br />
pardavimo, nes brangūs gydytojų honorarai buvo mažai prieinami liaudžiai. Užėjus vokiečių<br />
okupacijai, vaistų tiekimas visai sušlubavo ir daugiausia susidėjo iš senų vaistažolių ir šiaip<br />
mažai vaistingų vaistų (nelikvidų), kurių savo krašte išleisti negalėjo. Apie tokius vaistus kaip<br />
diuretin, kalii jodytum, natrii salycilicum ir svajoti negalėjome, tik nuo 1950 m. Šiaulių rajoninės<br />
kontoros vaistų sandėliui iš griuvėsių su dideliu vargu atsikėlus prasidėjo normalus vaistų<br />
aprūpinimas ir apyvartos didėjimas. Novokaino gydymo įvedimas atsiliepė teigiamai į receptūros<br />
vaistinėje padidėjimą, 1928—30 m. Viekšnių vaistinė pagamino tik 2-3 tūkstančius receptų, o<br />
jau 1949 m. jau padarė virš 12 tūkstančių.<br />
Karo audrai siaučiant daug vaistinių tapo sugriauta, sudeginta, apiplėšta, nes vaistinės<br />
personalas dėl karo žygių turėjo jas apleisti.<br />
Man pačiam teko net 3,5 savaite būti patrankų ugnyje, nes visam medicinos personalui<br />
išlekiojus, leido man teikti medicinos pagalbą sužeistiems piliečiams ir mūsų kariuomenės<br />
kariams. Dėka tam Viekšnių vaistinė išliko sveika ir karo audros nepaliesta ir dabar aptarnauja<br />
plačią Viekšnių apylinkę su 25 kolūkiais.<br />
Vaistinės vedėjas J. Aleksandravičius.<br />
[...]. Aleksandravičius rašė atsiminimus ir tikrieji jo jausmai atspindėti 1000 puslapių<br />
dienoraštyje ar atsiminimuose. Dar Kaikaris yra pasakojęs, kad Aleksandravičius rašė<br />
atsiminimus, tai buvo įdomi asmenybė. Viekšniuose jis dirbo iki 1971 m., mirė 1977 m. Vaistinė<br />
perkelta į kitas patalpas 1980 m. Vaistinė Nr. 201.<br />
Skonsmanas Jonas. [Rupūžės antpilas gydymui] // Kopijuota iš interneto 2010 metais. —<br />
(http://www.zolinciuakademija.lt/?lang=1&menu=13). — Tekste:<br />
Kuo buvo garsi rupūžinė antpilinė Žemaitijoje ir kitur? Pokario metais, basos vaikystės<br />
laikais, prie Ventos žaliuojančiame Viekšnių miestelyje pavasariais rupūžės tapdavo paklausia<br />
403
preke. Juk ne kiekvienas galėdavo jų pasigauti. Jų antpilų prireikdavo „paršelių apetitui”.<br />
Atmenu, kad mamai nesisekdavo su paršeliais tais metais, kai tokių antpilų neturėdavo<br />
paruošusi. Antpilai su rupūžės užtaisu buvo neskolinamas dalykas (atmenu). Jų po savo moterų<br />
kamaras paieškodavo ir vyrai, kurie apetitu nesiskųsdavo. Žinau, kaip viena kaimynė pergudravo<br />
tokius vyro poreikius ir rupūžę ypatingu būdu ant raudono plytgalio po moliniu puodu karštame<br />
pečiuje išdžiovino, sutrynė į miltelius ir davė silpniems paršeliams. Atmenu, kad sklandė gandai,<br />
jog ir vaikų sveikata būdavo pagerinama rupūžės dėka. Kažkodėl tokių dalykų vaikystėje labai<br />
bijojau, kad tik kas neužduotų, bet matyt bus tikrai uždavę. Nes dar pernai maloniai iš vienų<br />
svetingų rankų priėmiau mažą lašelį su rupūžės antpilu. Gal tai ir mano pasąmonę išjudino?<br />
O gal ir meilę rupūžėms sugrąžino? (Žemaitijoje pokario metais į miestelius iš Kamanų pelkių<br />
atnešdavo ir gyvačių, įvarytų į butelius. Miestelėnams tereikdavo užpilti degtine ir antpilu<br />
apsirūpinta. Kaip be jo? O jei prireiks? Ir ne tik paršeliams).<br />
[Bronislovo Kerio pastaba: Prie Viekšnių, Pakalupės kaime, kuriame gyvenau vaikystėje ir<br />
jaunystėje, užpilta rupūžė buvo gerai žinoma. Pats esu matęs daug kartų. Mes tų vaistų — gelsvo<br />
skysčio, geriamo tik lašeliais, geriau — užlašinto ant gabalinio cukraus, gaudavome iš Onos<br />
Šiaulienės, gyvenusios gretimoje sodyboje, seniau buvusioje Rekečių, vėliau Pakalupės kaime.<br />
Esame vartoję po keletą lašelių su cukrumi nuo visokių gerklės ligų. Pati Ona Šiaulienė tais<br />
vaistais išgydė sunkiai sirgusį savo sūnų Augustiną Šiaulį. Pamenu Šiaulių pasakojimus, kaip<br />
Viekšnių gydytojas nesupratęs pagijimo priežasties ir vis klausinėjęs — kuo gydei? Vaistas<br />
pavojingas, galima vartoti tik po lašelį, kelis lašelius. Nesu girdėjęs, kad tuos vaistus kas būtų<br />
vadinęs „antpiline”].<br />
Skonsmanas Jonas. [Miškinė sidabražolė] // Kopijuota iš interneto 2010 metais. —<br />
(http://www.zolinciuakademija.lt/?lang=1&menu=13). — Tekste:<br />
Skaitydamas Eugeniją Šimkūnaitę („Vėžys liaudies medicinoje”), atrasi ir raudonąją rupūžę<br />
— degsnį, sužinosi jos galias. Stebuklingomis degsnio šaknelėmis pokario metais sėkmingai<br />
vėžius [vėžį] gydė garsusis Viekšnių muziejinės vaistinės provizorius Juozapas<br />
Aleksandravičius. Mane, dar tik išmokusį padoriau rašyti, kviesdavo apiforminti ligų istorijas.<br />
Provizorius reikalavo labai išsamių aprašymų. Buvo sunku, bet reikėjo. Vaistinėje pradėjau kiek<br />
suprasti ir rusiškai, nes nelaimingų svečių iš Rusijos gilumų tikrai netrūko. Stebėjausi, kaip<br />
žmonės gali sužinoti per tokias tolybes apie stebuklingus pagijimus. Šviesa sklinda, o garsas<br />
eina… Taip ir susižino, kam prireikia. Dar ir dabar kaimynystėje gyvenanti ponia Emilija (virš<br />
80 metų) prisimena, kaip tais sunkiais pokario laikais nusilpusį, skrandžio vėžiu sergantį savo 56<br />
metų tėvą, gyvenusį Aukštaitijoje, vežiojo į mažą miestelį prie Ventos pas provizorių<br />
Aleksandravičių. Išgydė. Išgyveno beveik iki 90 metų. Raudonoji rupūžė – degsnys labai padėjo.<br />
Ir dabar dar Viekšniuose galite sutikti žolininkų, renkančių degsnių šakneles ir perduodančių<br />
Aleksandravičiaus receptą „iš lūpų į lūpas”.<br />
Iš kur rupūžės-degsnio raudonumas? Tenka paaiškinti, kad degsnys, tai liaudiškas miškinės<br />
sidabražolės (Potentilla erecta (L.) Raeusch) vardas. Jos geltonieji žiedai keturnariai, o visų kitų<br />
sidabražolių — penkialapiai. Ankstesni šio augalo vardai — P. silvestris Necker, P. tormentilla<br />
Necker. Gydomoji žaliava — šakniagumbiai (Rhizoma Tormentillae). Štai tie gumbeliai ir turi<br />
20-25 proc. katechininio tanino flobafeno — „tormentilinio raudonojo” (pagal akad.<br />
D. Jordanovą ir bendraaut., 1972). Tai labai reikalinga spalva žmonių sveikatai palaikyti,<br />
gyvybingumo galioms atkurti. Todėl ši sidabražolė ir mūsų dienomis tebėra populiari. Įdomu,<br />
kad nuo jos prasidėjo ir kitų sidabražolių kultas — pelkinės, baltosios, sidabrinės. Net ir visų<br />
mindoma žąsinė sidabražolė savo galiomis prilyginta garbingoms šios Erškėtinių šeimos<br />
„sesėms”. Pagal gyd. onkologą S. Korepanovą (1997), žąsinė sidabražolė — puikus salotinis (ir<br />
ankstyvas) augalas, nepamainomas onkologinių ligonių mityboje. Augalo vertinga žaluma turi<br />
virš 20 proc. rauginių medžiagų ir net 240 mg/proc. askorbo rūgšties, eterinio aliejaus, kumarino,<br />
flavonoidų, kvercetino.<br />
[Bronislovo Kerio pastaba: Viekšniuose ir Pakalupės kaime žmonės miškinę sidabražolę<br />
vadino „degimo šaknele”. Kitaip nesu girdėjęs. Degimo šaknelės augo ir netoliese Burokės<br />
pelkėje, Burokėje. Dabar Burokės pelkės, durpynas daug kur paverstas dirbamais laukais, bet kai<br />
reikia, degimo šaknelių dar randu].<br />
404