visas tekstas - VPU biblioteka - Vilniaus pedagoginis universitetas
visas tekstas - VPU biblioteka - Vilniaus pedagoginis universitetas
visas tekstas - VPU biblioteka - Vilniaus pedagoginis universitetas
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
Lithuanian University of Educational Sciences<br />
žmogus žodis ir<br />
14<br />
Literatūrologija<br />
Mokslo darbai<br />
Man and the Word<br />
Literary Criticism<br />
Research Papers<br />
ISSN 1392-8600<br />
2012<br />
II<br />
V I L N I U S<br />
2012, t. 14, nr. 2<br />
(Volume 14, Number 2, 2012)
Redaktorių kolegija<br />
Doc. dr. Danutė SABROMIENĖ<br />
(vyriausioji redaktorė)<br />
danute.sabromiene@vpu.lt<br />
Didaktinė lingvistika – ats. red. doc. dr. Regina RINKAUSKIENĖ, LEU Lituanistikos fakultetas<br />
T. Ševčenkos g. 31, faksas (8 5) 233 52 99, reginar@vpu.lt<br />
Doc. dr. Artūras JUDŽENTIS, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. dr. Jean Pierre LEVET, Limožo <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. habil. dr. Vitalija MACIEJAUSKIENĖ, Lietuvių kalbos institutas (kalbotyra)<br />
Prof. dr. Danguolė MIKULĖNIENĖ, Lietuvių kalbos institutas (kalbotyra)<br />
Prof. dr. Vilija SALIENĖ, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (edukologija)<br />
Prof. habil. dr. Kazimieras ŽUPERKA, Šiaulių <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Literatūrologija – ats. red. prof. dr. Reda PABARČIENĖ, LEU Lituanistikos fakultetas<br />
T. Ševčenkos g. 31, faksas (8 5) 233 52 99, reda.pabarciene@vpu.lt<br />
Prof. dr. Petras BRAŽĖNAS, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Prof. habil. dr. Algis KALĖDA, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas (literatūrologija)<br />
Prof. dr. Nijolė KAŠELIONIENĖ, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Prof. dr. Violeta KELERTIENĖ, Ilinojaus <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Prof. dr. Vytautas MARTINKUS, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Prof. habil. dr. Kęstutis NASTOPKA, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Doc. dr. Dalia SATKAUSKYTĖ, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (literatūrologija)<br />
Svetimosios kalbos – ats. red. doc. dr. Danutė SABROMIENĖ, LEU Filologijos fakultetas<br />
Studentų g. 39, faksas (8 5) 272 55 53, danute.sabromiene@vpu.lt<br />
Doc. dr. Nijolė BRAŽĖNIENĖ, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. habil. dr. Evgenij KIROV, Maskvos miesto <strong>pedagoginis</strong> <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. dr. Gintautas KUNDROTAS, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Doc. dr. Rasa MATONIENĖ, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. habil. dr. Jan MIODEK, Vroclavo <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. dr. Ernesta RAČIENĖ, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Prof. habil. dr. Harry WALTER, Greifsvaldo <strong>universitetas</strong> (kalbotyra)<br />
Filosofija – ats. red. doc. dr. Dalius JONKUS, LEU Socialinių mokslų fakultetas<br />
T. Ševčenkos g. 31, faksas (8 5) 213 95 10, filosofai@vpu.lt<br />
Prof. habil. dr. Jūratė BARANOVA, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Doc. dr. Liutauras DEGĖSYS, Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Prof. dr. Saulius GENIUŠAS, James Madison <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Prof. dr. Algis MICKŪNAS, Ohajo <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Doc. dr. Rita ŠERPYTYTĖ, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Prof. habil. dr. Arvydas ŠLIOGERIS, <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong> (filosofija)<br />
Žurnalas atspindimas šiose duomenų bazėse:<br />
• C.E.E.O.L<br />
• CSA: Linguistics and Language Behavior Abstracts<br />
• DOAJ: Directory of Open Access Journals<br />
• EBSCO Publishing: Humanities International Complete<br />
• EBSCO Publishing: TOC Premier<br />
• EBSCO Publishing: Current Abstracts<br />
• MLA: Modern Language Association International Bibliography<br />
• The Philosopher΄s Index<br />
ISSN 1392-8600 © Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong>, 2012
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
Turinys<br />
Vigmantas BUTKUS<br />
Tomo Venclovos ekfrazės specifika: eilėraštis „Café de ľAlcazar“ / Tomas Venclova‘s<br />
Specifics of Ekphrasis: the Poem “Café de ľAlcazar”....................................................................5<br />
Vytautas MARTINKUS<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano Šileikos romane „Bronzinė moteris“ /<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel “Woman in Bronze”<br />
by Antanas Šileika .........................................................................................................................12<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje: imagologinis tyrimas / Several<br />
Aspects of the Image of Paris in Lithuanian Literature: Imagological Research .......................21<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“ ir jo vertės naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje /<br />
“Slow Speed of Transcultural Change” in the Contemporary Lithuanian Emigration<br />
Literature .......................................................................................................................................31<br />
Reda PABARČIENĖ<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų konfliktas? / Eurodrama:<br />
Where has the Conflict in the Lithuanian Drama Gone? ............................................................39<br />
Tarp g yvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
Gitana VANAGAITĖ<br />
Fakto ir fikcijos santykis Vandos Juknaitės „Išsiduosi. Balsu“ / The Ratio of Fact and<br />
Fiction in the Work “My Voice Betrays Me” by Vanda Juknaitė .................................................49<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio laiškai Mortai Zauniūtei / The Female<br />
Line of Book-smuggling: The Letters of Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė ..........................55<br />
Užsienio literatūra<br />
Aliaga DŽAFAROV<br />
Istorijos interpretavimas azerbaidžaniečių epe ,,Kioroglu“ / History Revisited<br />
in the Azerbaijan Epic of “Koroglu” ..........................................................................................65<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ<br />
Traumatic Experience in Toni Morrisons’s Novels “A Mercy” and “Jazz” /<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison romanuose „Gailestingumas“ ir „Džiazas“ ............................70<br />
Literatūros mokslas ir kritika<br />
Aušra JURGUTIENĖ<br />
Rimvydo Šilbajorio skaitymo menas – „sujungti laidus“ / Art of Reading of<br />
Rimvydas Šilbajoris – “to Connect the Wires” ..............................................................................77<br />
ISSN 1392-8600<br />
3
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Tomo Venclovos ekfrazės<br />
specifika: eilėraštis<br />
„Café de ľAlcazar“<br />
Vigmantas BUTKUS<br />
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas<br />
Antakalnio g. 6, LT–10308 Vilnius<br />
vigmantas.butkus@gmail.com<br />
Tomas Venclova yra parašęs keliolika ekfrazės<br />
pobūdžio eilėraščių. Ekfrazė dažniausiai apibrėžiama<br />
kaip vaizduojamojo meno kūrinio (dailės, grafikos,<br />
skulptūros, architektūros etc.) aprašymas, atkūrimas<br />
literatūros kūrinyje. Eilėraštyje „Café de ľAlcazar“<br />
aprašytas Vincento van Gogho paveikslas „Naktinė<br />
kavinė“ (1888), kuriame pavaizduota reali pietų<br />
Prancūzijos miesto Arlio vieta – „Alkazaro“ kavinė.<br />
Straipsnis skirtas minimo eilėraščio – kaip ekfrastinio<br />
kūrinio – detaliai analizei. Analizėje daugiausia<br />
dėmesio skiriama su mimezio (atvaizdo) teorija<br />
Tomas Venclova has written quite a number of<br />
ekphrastic poems. Ekphrasis is usually defined as a<br />
description or re-creation of a piece of work of the<br />
fine arts (like painting, graphics, sculpture, architecture,<br />
etc.) in a piece of writing. In the poem “Café<br />
de ľAlcazar” Vincent van Gogh’s painting “A Night<br />
Café” (1888) is described, representing a real café of<br />
the town Arl – “Alcazar” café. The article is meant<br />
for the detailed analysis of the abovementioned poem<br />
as an ekphrastic piece of work. In the analysis most<br />
of the attention is paid to the ekphrastic aspects related<br />
to mimesis (reflection) theory, explaining how<br />
Tomas Venclova yra parašęs keliolika ekfrazės<br />
pobūdžio kūrinių, o trumpesnių ar ilgesnių ekfrastinių<br />
fragmentų, matyt, aptiktume keliasdešimtyje jo eilėraščių.<br />
2010 metais išleistos rinktinės Visi eilėraščiai,<br />
apimančios 1956–2010 metų kūrybą, autokomentaruose<br />
kaip „ekfrazės žanro“ kūrinius Venclova nurodo<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
Tomas Venclova‘s Specifics<br />
of Ekphrasis: the Poem<br />
“Café de ľAlcazar”<br />
susijusiems ekfrazės aspektams, aiškinantis, kaip<br />
eilėraštyje suliejamas antro ir trečio laipsnio atvaizdas,<br />
koks yra santykis tarp jų. Taip pat svarstoma:<br />
a) kokią van Gogho paveikslo interpretaciją pateikia<br />
Venclova, b) kaip į ekfrastinį paveikslo aprašymą<br />
poetas integruoja van Gogho biografijos detales ir<br />
politines-istorines realijas, c) kaip konkretaus paveikslo<br />
aprašymas susijęs su aprašomuoju Venclovos<br />
poezijos pobūdžiu ir kt. klausimai.<br />
Esminiai žodžiai: ekfrazė, mimetinis atvaizdas,<br />
referencija, Bildgedicht.<br />
the second and third degree reflection is merged in<br />
the poem and what is the connection between them.<br />
Also, the following aspects are under consideration:<br />
a) what interpretation of van Gogh’s painting Venclova<br />
presents, b) how the poet integrates van Gogh’s<br />
biographic details as well as political-historical reality<br />
details into the ekphrastic description of the painting,<br />
c) how the description of the specific painting<br />
is related to the descriptive format of all Venclova’s<br />
poetry, and other questions.<br />
Keywords: ekphrasis, mimetic reflection, reference,<br />
Bildgedicht.<br />
kelis eilėraščius, pavyzdžiui, „Natura naturata“ (1999),<br />
„Meistrui Radovanui“ (2008), tarp jų – ir analizei<br />
pasirinktąjį „Café de ľAlcazar“ (2002). Taip autoriaus<br />
neapibūdinti, bet daugiau ar mažiau ekfrastiniai yra<br />
eilėraščiai „Bandymas aprašyti kambarį“ (1961), „Las<br />
Meninas“ (1995), „Gobelenas“ (1997) ir kai kurie kiti.<br />
ISSN 1392-8600<br />
5
6<br />
Tomo Venclovos ekfrazės specifika: eilėraštis<br />
„Café de ľAlcazar“<br />
Ekfrazės samprata ir traktuotė įvairiuose literatūros<br />
mokslo darbuose įvairuoja nuo siauro ir griežto<br />
apibrėžimo iki pakankamai laisvos interpretacijos.<br />
Pats griežčiausias apibrėžimas bylotų, kad ekfrazė<br />
yra literatūrinis paveikslo, piešinio, graviūros aprašymo<br />
žanras. Platėliau suprantama ekfrazė apibūdinama<br />
kaip paveikslo, statulos ar pastato aprašymo<br />
žanras. Vis dėlto pastaraisiais metais labiau linkstama<br />
kalbėti apie tai, kad tai yra ne atskiras žanras, ypač<br />
nuo romantizmo literatūros, bet apskritai literatūrinis<br />
minėtų objektų aprašymo būdas, kuris gali būti<br />
naudojamas kaip didesnis ar mažesnis fragmentas,<br />
įkomponuotas į bet kokio žanro kūrinį; tokiu būdu<br />
gali būti parašytas ir <strong>visas</strong> kūrinys. Be to, pastaraisiais<br />
metais dažnai ekfrazės samprata išplečiama apskritai<br />
iki bet kokio vizualaus meno literatūrinio aprašymo<br />
ar net iki bet kokio meno, įtraukiant, pavyzdžiui,<br />
muziką, teatrą, šokį, kiną, aprašymo ir susiejant ją su<br />
menų sintezės, Gesamtkunstwerk idėjomis. Leonidas<br />
Gelleris linkęs bet kokias „inkorporacijas“, kitaip<br />
tariant, bet kokį vieno meno įtraukimą į kitą meną<br />
laikyti ekfraze (Геллер, 2002), taip, mano manymu,<br />
ne visai pagrįstai ištrindamas ribas tarp sąvokų<br />
„inter<strong>tekstas</strong>“ ir „ekfrazė“, kita vertus, nutoldamas<br />
nuo termino „ekfrazė“ pažodinės reikšmės – „aprašymas“,<br />
kuri suponuotų jos vartojimą tik literatūros<br />
kūriniuose.<br />
Pažymėtina, kad ekfrazės plėtimasis ryškus ir<br />
vien vizualaus ar architektūrinio meno rėmuose,<br />
pavyzdžiui, jei yra aprašomas ne vienas pastatas, jo<br />
interjeras ar eksterjeras, o pastatų grupė, ansamblis,<br />
t. y. palyginti didelis architektūrinis-urbanistinis visetas.<br />
Tokiu atveju matyčiau ekfrazės kaip literatūrinio<br />
vaizdavimo būdo susiliejimą su literatūrine veduta<br />
kaip vaizdavimo būdu. Literatūrine veduta, pasinaudodamas<br />
nusistovėjusiu dailės terminu „veduta“,<br />
kroatų literatūrologas Aleksandaras Flakeris siūlo<br />
vadinti pakankamai tikslų konkretaus miestovaizdžio<br />
aprašymą, išpopuliarėjusį, anot jo, XVIII amžiaus<br />
pabaigoje (Флакер, 2008, 201). Specifinėmis literatūrinėmis<br />
vedutomis su neišvengiamais stipresniais<br />
ar silpnesniais ekfrastiniais fragmentais laikyčiau,<br />
pavyzdžiui, Venclovos eilėraštį „Encomium insulae“<br />
(2000), kuriame aprašoma Gotlando sala, ar eilėraštį<br />
„Limbas“ (2004), vaizduojantį centrinę Krokuvos<br />
aikštę.<br />
Produktyvią ekfrazės tipologiją yra pasiūlęs<br />
Viktoras Byčkovas. Tiesa, ši tipologija remiasi jo<br />
atliekamais bizantiškosios estetikos tyrinėjimais, bet<br />
nesunkiai gali būti taikoma apskritai visai literatūrai.<br />
Byčkovas, gal kiek remdamasis Ericho Auerbacho<br />
mimezio teorija, atskiriančia senovės graikų ir<br />
senovės žydų vaizduotės tipus, pirmiausia išskiria<br />
Tomas Venclova‘s Specifics of Ekphrasis: the Poem<br />
“Café de ľAlcazar”<br />
graikų-romėnų ekfrazę, kurią vadina statiška, ir senovės<br />
žydų, arba Senojo Testamento ekfrazę, kurią<br />
vadina dinamiška. Statiška ekfrazė skirta „smulkiai<br />
aprašyti meno kūrinio išorinį pavidalą, tarsi pateikti<br />
žodinį analogą to, ką mato žiūrovas, apžiūrintis tą<br />
kūrinį“ (Бычков, 1991). Dinamišką, arba tipišką<br />
senovės žydų ekfrazę, pasak jo, priešingai, „mažiau<br />
domin[a] išorinis aprašomų objektų pavidalas“, nes<br />
ji susikoncentruoja ties aprašomų kūrinių „sukūrimo<br />
technologija“, aprašymą užpildant aprašomo kūrinio<br />
sukūrimo „dinamika ir judesiu“: pavyzdžiui, Saliamono<br />
šventyklos ir rūmų statymo dinamika (Ten pat). Be<br />
to, Byčkovas dar išskiria aiškinamąją ir psichologinę<br />
ekfrazę. Aiškinamąją ekfrazę gali sudaryti du lygmenys:<br />
gali būti aiškinamas aprašomo kūrinio vaizdinis,<br />
t. y. figūratyvinis, lygmuo ir gali būti aiškinamas jo<br />
ženklinis-simbolinis lygmuo. Psichologinės ekfrazės<br />
atveju labiau aprašomas ne pats meno kūrinys,<br />
bet įspūdis, kurį žiūrovui sukelia tas meno kūrinys.<br />
Statiškos, dinamiškos, aiškinamosios ir psichologinės<br />
ekfrazės tipai konkrečiame literatūros kūrinyje gali<br />
įvairiai susilieti, vienas kitą papildyti ar užgožti.<br />
Kartais dar yra skiriamos reali ir išgalvota<br />
ekfrazės. Realios ekfrazės atveju literatūros kūrinyje<br />
aprašomas realiai egzistuojantis ar egzistavęs<br />
objektas: paveikslas, graviūra, fotografija, statula,<br />
paminklas, pastatas, pastatų grupė ar panašiai, t. y.<br />
toks, kurio realumu abejoti nėra jokio pagrindo.<br />
Toks, pavyzdžiui, yra Juditos Vaičiūnaitės eilėraštis<br />
„Prie Vrubelio ‚Alyvų‘“ (1960), poetizuojantis<br />
Michailo Vrubelio 1900 metais tapytą paveikslą<br />
„Alyvos“ ir perteikiantis jo išprovokuojamą įspūdį.<br />
Išgalvota ekfrazė yra tokia, kai poetas, prozininkas<br />
ar dramaturgas vaizduoja aiškiai prasimanytus, fikcinius<br />
(vaizduojamojo) meno objektus, neturinčius<br />
atitikmenų realiame pasaulyje. Taip Kazys Boruta<br />
romane Mediniai stebuklai (1938) aprašinėja romano<br />
protagonisto dievadirbio Vinco Dovinės sukurtą<br />
Purviškių kaimo Dievo motinos skulptūrą.<br />
Tipologijos požiūriu Tomo Venclovos eilėraštis<br />
„Café de ľAlcazar“ (2002) traktuotinas kaip reali<br />
statiška ekfrazė su dinamiškos, aiškinamosios ir šiek<br />
tiek psichologinės ekfrazės elementais. Eilėraščio<br />
autokomentare Venclova teigia, kad yra: „[a]prašytas<br />
van Gogho paveikslas, esąs New Haveno muziejuje“<br />
(Venclova, 2010, 319). Aprašytasis paveikslas vadinasi<br />
„Naktinė kavinė“, jis nutapytas pietų Prancūzijos<br />
mieste Arlyje 1888 metų rugsėjo mėnesį per stebėtinai<br />
trumpą laiką – tris naktis. Jame pavaizduota reali<br />
Arlio miesto vieta – „Alkazaro“ kavinė. Tiksliau, ją<br />
turbūt būtų galima pavadinti naktine užeiga, kurioje<br />
Vincentas van Goghas dažnai lankėsi ir tuo metu joje<br />
net nakvodavo.<br />
Vigmantas BUTKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Vincentas van Goghas, „Naktinė kavinė“ (1888). New Haveno muziejus.<br />
Tomas Venclova „Café de ľAlcazar“<br />
Turbūt jau žodis kalina ir kausto,<br />
bet tai, kas nepalieka išeities,<br />
yra spalva, suskaldžiusi paviršių:<br />
cinoberis ir chromas, vyno raudis,<br />
truputis Veronese‘s žalumos.<br />
Už dūmų sluoksnio – biliardo valtis,<br />
nugrimzdusi į savąjį šešėlį.<br />
Trys rutuliai atliepia šiurkščią lempų<br />
trejybę. Iš po kojų slysta grindys,<br />
Įžambios, netgi virstančios stačia<br />
geltona siena. Keletas klientų<br />
(kampuotos, nebaigtos, beveidės formos)<br />
jau neapleis ertmės, kurią turbūt<br />
skurdžioj tyloj sukūrė balzgana<br />
garsono figūra – čionykštis Dievas.<br />
Stalų kaitros ir priemenės tvankumo<br />
neatsveria rausva suvytus puokštė<br />
ties butelių baterija.<br />
Absento likučiai sunkina stiklinių dugną,<br />
ir sensta šiukšlės dujų šviesoje.<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
Keleivis, žiemai baigiantis atvykęs<br />
į šį rytietiškų chimerų miestą<br />
su dylančia romėnų arkada,<br />
jo terpėj jautės pameistriu, ilgėjos<br />
mirties, santimų, skaitė Dostojevskį,<br />
vadino savo drobę pernelyg<br />
rėksminga, bandė bėgti iš kavinės<br />
į ramesnius paveikslus (viadukas,<br />
zuavai, skrybėlaitės vynuogyne,<br />
bemaž negirdimas cikadų choras),<br />
tačiau kiekvieną kartą grįžo šičia,<br />
dvokion sieros ir nuorūkų tvirtovėn.<br />
Jis troško atsako, tačiau dažus,<br />
taip pat ir smegenis alsino aidas.<br />
Rugsėjis – piktas mėnuo. Šeimininkas<br />
prisuko sienos laikrodžio spyruoklę.<br />
Ketvirtis po vidurnakčio. Vėloka.<br />
Ketvirtis amžiaus ligi pirmo karo<br />
iš daugelio artėjančių karų.<br />
(Venclova, 2010, 318–319)<br />
ISSN 1392-8600<br />
7
8<br />
Tomo Venclovos ekfrazės specifika: eilėraštis<br />
„Café de ľAlcazar“<br />
Aštuonių posmų eilėraštį sudaro dvi aiškios kompozicinės<br />
dalys: pirmieji keturi posmai yra tipiška<br />
statiška ekfrazė, o paskutinieji keturi – tai labiau<br />
van Gogho, kuris taip ir lieka tiesiogiai neįvardytas,<br />
epizodinė biografija su stipriais dinamiškos ir aiškinamosios<br />
ekfrazės elementais. Tiesa, aiškinamosios<br />
ekfrazės epizodų yra ir pirmoje eilėraščio dalyje,<br />
ypač – pirmame posme, kurį apskritai būtų galima<br />
laikyti santykinai savarankišku kompoziciniu vienetu,<br />
svarbiu metatekstiniu įvadu į tolimesnį tekstinį<br />
paveikslo aprašymą.<br />
Kūrinys pradedamas nuo aiškinimosi, kas labiau<br />
varžo („kalina ir kausto“) , o sykiu, matyt, ir iškreipia<br />
tikrovę: „žodis“, kurį galima suprasti ir kaip poeziją,<br />
literatūrą, ir kaip kalbą apskritai, ar „spalva“, traktuotina<br />
kaip dailė, tapymo menas. Nedviprasmiškai<br />
sakoma, kad tikrovę labiau iškreipia – nes „nepalieka<br />
išeities“ – spalva, „suskaldžiusi paviršių“, paskutiniame<br />
pirmo posmo dvieilyje išvardijant dominuojančias<br />
van Gogho paveikslo „Naktinė kavinė“ spalvas.<br />
Tokiu būdu iš karto sukuriama neretam ekfrastiniam<br />
pasakojimui būdinga, dažnai net neišvengiama<br />
besidvejinančios referencijos perspektyva: 1) dailininkas,<br />
kurdamas antrinę realybę, nutapyta drobe<br />
„suskaldo“ tikrovės – šiuo atveju „Alkazaro“ kavinės<br />
– „paviršių“; 2) poetas žodžiu „kalina ir kausto“<br />
šią antrinę, drobės, realybę, eilėraščiu kurdamas<br />
jau trečio laipsnio realybę. Tačiau, kaip matysime<br />
vėliau, antroje eilėraščio dalyje referencijos požiūriu<br />
yra svyruojama nuo vienokio prie kitokio laipsnio<br />
realybės kūrimo, kaitaliojant mimetinio atvaizdo<br />
lygmenis.<br />
Būtina pažymėti, kad ekfrazės ir mimetinio<br />
atvaizdo sąsajos nuolatos pabrėžiamos, kartais net<br />
grįžtant prie tokio atvaizdo antikinių ištakų aiškinimo.<br />
Pavyzdžiui, Robertas Hodelis rašo:<br />
Liekant prie platoniškojo termino „mimezis“, prie<br />
tokios jo sampratos, kokia yra pateikta „Valstybėje“,<br />
ekfrazę galima apibrėžti kaip trečio lygmens mėgdžiojimą.<br />
Pasak Platono, netgi amatininkas, stalius<br />
gamina ne realiai egzistuojantį stalą, bet vien jo<br />
atvaizdą. O kadangi menininkas vaizduoja staliaus<br />
kūrinį, ekfrazę galima suprasti kaip menininko<br />
mėgdžiojimą, t. y. kaip trečio laipsnio mėgdžiojimą.<br />
(Ходель, 2002, 24) 1<br />
Laikantis tokio požiūrio, buvęs realus biliardo<br />
stalas realioje „Alkazaro“ kavinėje Arlio mieste 1888<br />
metais suvoktinas kaip pirmo lygmens atvaizdas,<br />
biliardo stalas van Gogho paveiksle – kaip antro<br />
1 Keliapakopio platoniškojo atspindėjimo problemą ekfrastiniuose<br />
aprašymuose akcentuoja ir Emilis Angehrnas (Angehrn, 1995, 60).<br />
Tomas Venclova‘s Specifics of Ekphrasis: the Poem<br />
“Café de ľAlcazar”<br />
lygmens atvaizdas, o Venclovos „biliardo valtis, /<br />
nugrimzdusi į savąjį šešėlį“ – kaip trečio lygmens<br />
atvaizdas.<br />
Pirmoje eilėraščio dalyje, ypač antrame–ketvirtame<br />
posmuose, tiesiog aprašant ir taip interpretuojant<br />
van Gogho paveikslą, kuriama tai, kas mimetinės<br />
teorijos būtų vadinama trečio laipsnio realybe. Kuriama<br />
truputį simuliuojant ir pirmo laipsnio realybę,<br />
kadangi nors ir yra labai akivaizdžiai aprašomas vien<br />
tik paveikslas, bet eilėraščio pavadinimas nurodo ne<br />
paveikslo pavadinimą („Naktinė kavinė“), o realios<br />
kavinės, kuri nutapyta paveiksle, pavadinimą – dargi<br />
originalo kalba („Café de ľAlcazar“), taip įteigiant<br />
šiokį tokį istorinės tikrovės autentiškumo įspūdį.<br />
Pats ekfrastinis paveikslo aprašymas pirmoje<br />
eilėraščio dalyje nėra komplikuotas, jis dėsningai<br />
paremtas daugiausia regimaisiais įspūdžiais, nors<br />
yra ir kitais pojūčiais fiksuojamų veiksmų ar būsenų<br />
(„kaitra“, „tvankumas“, „sunkina“, „slysta“). Kartais<br />
atrodo, kad tie pojūčiai taikomi ne vien vidinėms<br />
paveikslo figūroms, bet apima ir paveikslą stebintįjį.<br />
Pavyzdžiui, pojūtis, kad „[i]š po kojų slysta grindys,<br />
/ įžambios“, turbūt nė kiek ne mažiau taikomas<br />
stebinčiajam nei nutapytoms sėdinčioms kavinės<br />
lankytojų figūroms ar garsono figūrai, kurio kojų<br />
beveik nematyti. Aprašymo centre, t. y. trečio posmo<br />
pabaigoje, išskiriamas iš dalies semantinis, iš dalies<br />
spalvinis paveikslo centras: „garsono figūra – čionykštis<br />
Dievas“, neva sukūręs Venclovos „ertme“<br />
pavadintą visą regimą kavinės erdvę.<br />
Apskritai aprašymas gana aiškiai struktūruotas:<br />
antrame posme daugiausia nusakoma erdvė (baldai,<br />
grindys, lempos, daiktai), trečiame – veikėjai (klientai<br />
– „kampuotos, nebaigtos, beveidės formos“,<br />
garsonas), ketvirtame – pojūtinė atmosfera (kaitra,<br />
vytimas, sunkumas, senėjimas). Toks struktūruojantis<br />
aprašymas nevalingai šiek tiek primena paveikslo<br />
analizę, paruošiamąją, pirminę jos stadiją,<br />
ar, tiksliau, tam tikrą menotyrinę interpretaciją.<br />
Interpretatorius centru gali laikyti ne iš tikrųjų kompoziciniame<br />
paveikslo centre esantį biliardo stalą,<br />
jį „nugramzdindamas“ į šešėlį, bet garsoną, kuris<br />
aprašyme iškeliamas kaip regimą erdvę konstruojantis<br />
„Dievas“. Pažymėtina, kad ekfrazę kai kurie<br />
tyrinėtojai labai glaudžiai ir saisto su menotyriniu<br />
tekstu: pavyzdžiui, iš panašių pozicijų menotyros<br />
pradininko Johanno Joachimo Winckelmanno<br />
ekfrastinius aprašymus, juos cituodamas ir literatūrologiškai<br />
komentuodamas, aptaria Helmutas<br />
Pfotenhaueris (Pfotenhauer, 1995).<br />
Menotyrinę interpretaciją bene labiausiai primenanti<br />
Venclovos ekfrazė yra jo eilėraštis „Natura<br />
naturata“ (1999), kuriame aprašytas garsusis Piete-<br />
Vigmantas BUTKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
rio Breughelio Vyresniojo paveikslas „Medžiotojai<br />
sniege“ (1565). Paveikslas eilėraštyje tarsi akylai<br />
stebimas, jį poetiniu žvilgsniu skaidant ir pristatant<br />
atskirais fragmentais 2 , o pats svariausias interpretacinis<br />
akcentas paliekamas eilėraščio pabaigai – toks<br />
akcentas, kuris apibendrina, fiksuoja ir įprasmina:<br />
„Sulenkęs dešinį kelį, medžioklis nežengė žingsnio.<br />
Po to, / kaip dera, buvo tiktai amžinybė“ (Venclova,<br />
2010, 268). Amžinybė čia, žinoma, labiau ženklina<br />
ne chronologiją, nors ir ją, bet vertybinį Breughelio<br />
meno matmenį. Beje, panašiu apibendrinančiu akcentu,<br />
irgi nurodančiu chronologiją, užbaigiamas ir<br />
analizuojamasis eilėraštis.<br />
Antroji „Café de ľAlcazar“ dalis pradedama įvardijant<br />
tokį veikėją, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo<br />
priklausąs jau nebe trečio laipsnio realybei kaip<br />
klientai ir garsonas, bet aiškiai – pirmo laipsnio.<br />
Minimas „keleivis“ nedviprasmiškai tapatinamas su<br />
van Goghu, nurodant pastarojo biografijos detales<br />
(atvykimas žiemos pabaigoje į „rytietiškų chimerų<br />
miestą“, t. y. Arlį, sudėtinga finansinė ir psichologinė<br />
būsena jame, kitų paveikslų, kurių temos išvardytos<br />
šešto posmo pabaigoje, tapymas). Tačiau iš esmės<br />
visa antroji eilėraščio pusė yra paremta estetiniu<br />
žaidybiniu santykiu tarp pirmo laipsnio realybės,<br />
t. y. vaizduojamos van Gogho biografijos, ir trečio<br />
laipsnio realybės, t. y. paveikslo „Naktinė kavinė“<br />
aprašymo. To žaidybinio santykio esmė – estetiškai<br />
tiesiog programiškas ribų tarp van Gogho gyvenimo<br />
kaip tikrovės ir jo paveikslo kaip meninės tikrovės<br />
naikinimas.<br />
Tiesioginę „keleivio“ autorefleksiją netrukus<br />
keičia minėtoji besidvejinanti referencija: „vadino<br />
savo drobę pernelyg / rėksminga, bandė bėgti iš<br />
kavinės / į ramesnius paveikslus (viadukas, / zuavai,<br />
skrybėlaitės vynuogyne, / bemaž negirdimas cikadų<br />
choras), // tačiau kiekvieną kartą grįžo šičia, / dvokion<br />
sieros ir nuorūkų tvirtovėn.“ Kyla klausimas:<br />
daugkartiškai bėgo iš kur, į kur ir kur grįžo?, suponuojantis<br />
atsakymą, kad varijuojama iš karto dviem<br />
kodais. Bėgama ir iš kavinės kaip drastiškos biografinės<br />
realybės, ir iš kavinės kaip drastiško paveikslo,<br />
grįžtama lygiai taip pat „sudvejintai“. Eilėraštyje<br />
galbūt net žaidžiama kavinės pavadinimo reikšme,<br />
nes ispaniškai alcazar reiškia „rūmus“, „tvirtovę“:<br />
grįžo „dvokion sieros ir nuorūkų tvirtovėn“.<br />
1888 m. rugsėjo 9 d. laiške broliui Theo Vincentas<br />
van Goghas rašė: „[s]tengiausi parodyti tai, kad ši<br />
kavinė – vieta, kur galima nusigyventi, išprotėti,<br />
padaryti nusikaltimą. Be to, švelniai rožinės ir<br />
2 Kiek panašiai tas pats paveikslas stebimas – kino kameros fragmentuojamas<br />
ir taip, lydint garsiniams efektams, režisūriškai<br />
interpretuojamas – Andrejaus Tarkovskio filme „Soliaris“ (1972).<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
raudonos kaip kraujas bei bordo, taip pat Liudviko<br />
XV ir Veronezės žalių spalvų kontrastu su geltonai<br />
ir mėlynai žaliais tonais pragariškoje blyškios sieros<br />
atmosferoje stengiausi perteikti smuklės patamsių<br />
galybę. / Betgi taip, kad viskas atrodytų japoniškai<br />
linksma ir geraširdiška kaip ‚Tartarene‘“ 3 .<br />
„Alkazaro“ kavinė ir paveikslas, kuriame ji nutapyta,<br />
eilėraštyje pateikiami kaip tam tikras sinkretinis<br />
vienis, kaip neišvengiamas antros eilėraščio dalies<br />
veikėjo likimas, tiksliu aidu atkartojantis aprašomo<br />
paveikslo autoriaus likimą, nuvedusį ta linkme,<br />
kurią jis nužymėjo laiške broliui: nusigyvenimas,<br />
nusikalstamas išpuolis prieš bičiulį dailininką Paulį<br />
Gauguiną ir galiausiai išprotėjimas gyvenimo pabaigoje.<br />
Netiesiogine nuoroda į pastarąjį van Gogho<br />
gyvenimo etapą laikytina frazė: „dažus, / taip pat ir<br />
smegenis alsino aidas.“ Be konteksto „alsinančio<br />
aido“ figūra kūrinyje viena neaiškiausių, tačiau vėlgi<br />
svarbu tai, kad ji apima abi realybes: tiek meninę<br />
(alsino „dažus“), tiek biografinę (alsino „smegenis“).<br />
Aiškinantis šią figūrą, svarbi yra iš karto po žodžio<br />
„aidas“ esanti ir ritmiškai su juo gana glaudžiai<br />
susijusi paskutinė posmo eilutė „Rugsėjis – piktas<br />
mėnuo. Šeimininkas“. Ji yra anžambemaniška, todėl<br />
lengvai galimà perskaityti kaip semantiškai vientisa<br />
4 , tam tikram momentui kiek „atitraukiant“ ją nuo<br />
tolimesnės eilutės, su kuria ji sintaksiškai susijusi.<br />
Tokiu būdu „aidas“ įgyja šiek tiek semų, susijusių<br />
su personifikuotu metų laiku rugsėju – kaip piktu<br />
šeimininku. Tai tuo labiau svarbu, kadangi eilėraščio<br />
pabaiga, <strong>visas</strong> paskutinis posmas yra kompoziciškai<br />
ir semantiškai labai kryptinga ir pabrėžtinai<br />
skirta būtent laiko tematikai plėtoti, paskutiniame<br />
dvieilyje atsiplėšiant ne tik nuo paveikslo tikrovės,<br />
bet ir nuo van Gogho biografijos tikrovės ir įvedant<br />
naują, istorinę – politinės istorijos – tikrovę. Kyla<br />
klausimas: kodėl?<br />
Šeimininkas suvoktinas ir kaip kažkokia jau minėta<br />
abstrahuojanti laiko personifikacija ar apskritai<br />
metafizinė abstrakcija, bet labiau – kaip kavinės<br />
šeimininkas, kurio van Gogho paveiksle nematome. Į<br />
eilėraštį jis įvedamas per vėlyvą paros metą rodančio<br />
laikrodžio vaizdinį, kuriame atspindimas ketvirtis<br />
vidurnakčio valandos, kone „minties šuolio“ principu<br />
asocijuojamas su ketvirčiu amžiaus, likusiu iki Pir-<br />
3 Šio laiško fragmento vertimas cituojamas iš Henrio Perruchot<br />
knygos Van Gogo gyvenimas (Perruchot, 1995, 176–177). Visą<br />
laišką žr.: Letter.<br />
4 Iš principo tokio perskaitymo galimybę, net būtinybę pats Venclova<br />
reflektuoja eilėraštyje „A Valediction Forbidding Sorrow“: „O<br />
retorius tartų, kad lieka tiktai enjambement‘as. / Suartėja žodžiai,<br />
bet skyrium į tuštumą ritas. / Nuo eilutės atskyla eilutė, nuo strofos<br />
strofa, nors / vargšė sintaksė bando sujungti, ką perkirto rimas“<br />
(Venclova, 2010, 329; išskirta – V. B.).<br />
ISSN 1392-8600<br />
9
10<br />
Tomo Venclovos ekfrazės specifika: eilėraštis<br />
„Café de ľAlcazar“<br />
mojo pasaulinio karo, pirmo „iš daugelio artėjančių<br />
karų“. Jau sakyta, kad ekfrastiniame eilėraštyje „Natura<br />
naturata“ Venclova patį svariausią interpretacinį<br />
vertinamąjį akcentą paliko vertybinį laiko matmenį<br />
sureikšminančiai eilėraščio pabaigai. Ir „Café de<br />
ľAlcazar“ atveju galima konstatuoti esant panašų<br />
baigiamąjį kompozicinį kirtį.<br />
Paveiksle laikrodis yra gilumoje, pritemdytoje<br />
jos dalyje esanti ir į žiūrovo akis ne iš karto krintanti<br />
detalė. Venclova kaip poetinis interpretatorius šią<br />
detalę labai, gal net labiausiai iš visų detalių sureikšmina<br />
ir turbūt laisviausiai iš visų detalių asociatyviai<br />
interpretuoja, tarytum „savavališkai“ susaistydamas<br />
ją su politine-istorine tikrove, kuri iki tol eilėraštyje<br />
nebuvo aktualizuota 5 . Valingai ar nevalingai, bet ir<br />
Pirmasis pasaulinis karas, ir daugelis kitų artėjančių<br />
karų iškyla kaip to, kas iki tol eilėraštyje aprašyta,<br />
jei ir ne tiesioginė išdava, bet lyg ir nuosekli, gal net<br />
priežastinė chronologinė užbaiga. Užbaiga psichologiškai<br />
įtempto, nerimastingo gyvenimo (biografinės<br />
van Gogho linijos) ir užbaiga aprašomos „rėksmingos“<br />
drobės, kuri pati, o iš dalies ir jos vaizduojamas<br />
pasaulis, asocijuojami su pragaru (Venclova rašo:<br />
„dvokion sieros…“, it darytų aliuziją į van Gogho<br />
laišką broliui: „pragariškoje blyškios sieros atmosferoje“).<br />
Lyg „rėksmingas“ menas ir „rėksmingas“<br />
menininko gyvenimas artintų katastrofistinę karų<br />
epochą, ar, tiksliau, būtų simptomai, iš kurių ši epocha<br />
būtų galimà nuspėti, būtų lyg „įrašyta“ pačiame<br />
tame mene, pačiame aprašomame paveiksle. Taigi<br />
eilėraštis užbaigiamas kaip neįprasta aiškinamosios<br />
ekfrazės metamorfozė, kada aprašomo kūrinio ženklinis-simbolinis<br />
lygmuo yra labiau ne aiškinamas,<br />
bet laisvai asocijuojamas ir interpretuojamas.<br />
Vokiečių literatūrologijoje, kalbant apie ekfrastinę<br />
literatūrą, jau seniai funkcionuoja dar vienas,<br />
siauresnis terminas Bildgedicht, reiškiantis poezijos<br />
tekstą, kuris remiasi vaizduojamojo meno kūriniu.<br />
Fundamentaliausiai šią poezijos rūšį yra analizavęs<br />
Gisbertas Kranzas, kuris surinko apie keturiasdešimt<br />
tūkstančių tokios poezijos pavyzdžių iš įvairių<br />
Europos tautų literatūrų 6 . Karlas Pestalozzi teigia,<br />
kad ta poezija, kuri įvardijama kaip Bildgedicht,<br />
yra atskira, poezijos rūšis, „specialus jos atvejis“,<br />
lemiantis didesnį atsiribojimą nuo tikrovės ir gravitaciją<br />
menas menui linkme (Pestalozzi, 1995, 591).<br />
Venclovos „Café de ľAlcazar“ būtų galima kvalifikuoti<br />
kaip Bildgedicht poezijos pavyzdį, tačiau kaip<br />
5 Labai tolimu tokios aktualizacijos aidu sąlyginai galbūt galima<br />
laikyti eilutę „su dylančia romėnų arkada“ (išskirta – V. B.).<br />
6 Jo darbas publikuotas dvitomiame veikale: Gisbert Kranz, Das<br />
Bildgedicht: Theorie, Lexikon, Bibliographie, Bd. 1–2, Köln:<br />
Böhlau, 1981.<br />
Tomas Venclova‘s Specifics of Ekphrasis: the Poem<br />
“Café de ľAlcazar”<br />
ne visai tipišką pavyzdį, kadangi Venclova šiame<br />
eilėraštyje nesilaiko l‘art pour l‘art tendencijų,<br />
užsisklendimo vien meno – dailės ir poezijos, jų<br />
santykio – terpėje.<br />
Artėjant prie pabaigos, reikia išryškinti keletą<br />
apibendrinamųjų akcentų.<br />
Impresionistiškai ryškią, koloritingą, aistringą<br />
van Gogho drobę, spinduliuojančią iracionalaus, net<br />
neurotiško jo meninio pasaulio fluidus, ir ne mažiau<br />
nerimastingą drobės gimimą Venclova aprašo ir<br />
aprašydamas aiškina labai ramiai, nuemocintai, racionaliai<br />
ir palyginti „sistemingai“. Eilėraštį sudaro<br />
dvi lygios dalys po keturis posmus, pirmoje dalyje<br />
kaip metatekstualų išskiriant pirmą eilėraščio posmą,<br />
antroje dalyje kaip naujus kontekstus, naujas realybės<br />
plotmes įvedantį paskutinį eilėraščio posmą, tą<br />
išskyrimą dar formaliai sustiprinant mažesniu eilučių<br />
skaičiumi. Spontaniškumu pulsuojančiai „Naktinės<br />
kavinės“ energijai kontrastinga yra ir griežta,<br />
disciplinuota „Café de ľAlcazar“ eilėdara: jambas,<br />
sukuriantis kiek monotoniškos, tačiau sumaniai<br />
manipuliuojamos ritmikos įspūdį.<br />
Ekfraziškas rašymo būdas nepakeičia bendrųjų<br />
Venclovos kūrybos tendencijų, nes eilėraštyje labai<br />
akivaizdžiai išryškėja dvi Venclovos poezijai<br />
esmingos savybės: 1) polinkis į daugiau ar mažiau<br />
nuoseklų aprašymą, nesvarbu, ar būtų aprašoma<br />
pirminė, ar, kaip ekfrazėje, antrinė realybė, ar jų<br />
sampynos, 2) polinkis į bet kokio pobūdžio aprašymą<br />
įpinti visuomenines, politines, istorines ir pan.<br />
aktualijas ar realijas. Eilėraštis vertintinas kaip van<br />
Gogho paveikslo „Naktinė kavinė“ ir su tuo paveikslu<br />
susijusios paties dailininko biografijos poetinis<br />
komentaras, kurio pabaigoje netiesiogiai bandoma<br />
paveikslą ir van Gogho beprotystę pateikti kaip<br />
anksti išryškėjančius katastrofistinio XX amžiaus<br />
simptomus.<br />
Polinkis į ekfrazę, ypač į „literatūrinę vedutą“<br />
Venclovos kūryboje aiškiai susijęs su Donatos<br />
Mitaitės pastebėtu ir išryškintu erdvinių formų<br />
dominavimu jo poezijoje, toms formoms daugiausia<br />
suteikiant geografinius, bet ir – urbanistinius,<br />
architektūrinius etc. poetinius pavidalus (Mitaitė,<br />
2002, 125–136, 157–168 ir kitur). Todėl Venclovos<br />
poezija intermedialia prasme labiau vienakryptė:<br />
visa jos jėga nukreipta į vizualinius, erdvinius<br />
menus, ypač į architektūrą, kiek silpniau į dailę,<br />
nepalyginamai mažiau koncentruojantis, pavyzdžiui,<br />
į muziką, į konkrečius muzikinius kūrinius<br />
kaip intertekstą.<br />
Pažymėtina ir tai, kad lietuvių literatūros tyrinėjimuose<br />
ekfrazė kaip rašymo būdas kol kas dar nėra<br />
aktualizuota adekvačiai paties reiškinio paplitimui ir<br />
Vigmantas BUTKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
svarbai, nors kai kuriais atvejais (pavyzdžiui, Juditos<br />
Vaičiūnaitės kūrybos, paties Venclovos poezijos, kai<br />
kurių Alfonso Nykos-Niliūno kūrinių 7 ir kt.) toks<br />
aktualizavimas galėtų būti tikrai produktyvus.<br />
Literatūra<br />
Angehrn E., 1995, Beschreibung zwischen Abbild und<br />
Schöpfung. – Beschreibungskunst – Kunstbeschreibung:<br />
Ekphrasis von der Antike bis zur Gegenwart.<br />
Hrsg. Gottfried Boehm, Helmut Pfotenhauer. München:<br />
Wilhelm Fink Verlag, 59–74.<br />
Letter. – Letter from Vincent van Gogh to Theo van<br />
Gogh (Arles, 9 September 1888). – http://www.<br />
webexhibits.org/vangogh/letter/18/534.htm (žiūrėta<br />
2012-04-16).<br />
Melnikova I., 2003, Intertekstualumas: teorija ir praktika.<br />
Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> universiteto leidykla.<br />
Mitaitė D., 2002, Tomas Venclova: biografijos ir kūrybos<br />
ženklai. Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos<br />
institutas.<br />
Perruchot H., 1995, Van Gogo gyvenimas. Vilnius: Vaga.<br />
Pestalozzi K., 1995, Das Bildgedicht. – Beschreibungskunst<br />
– Kunstbeschreibung: Ekphrasis von<br />
der Antike bis zur Gegenwart. Hrsg. Gottfried<br />
Boehm, Helmut Pfotenhauer. München: Wilhelm<br />
Fink Verlag, 569–591.<br />
7 Tiesa, kalbėdamas apie dailės figūrų transformacijas ir antrinį<br />
vizualumą Nykos-Niliūno kūryboje, Manfredas Žvirgždas mini<br />
ekfrazę (Žvirgždas, 2009, 246), bet neplėtoja jos konkrečiose<br />
ekfrastinių Nykos-Niliūno eilėraščių analizėse. Bene plačiausiai<br />
Lietuvoje ekfrazė pristatyta teorinėje Irinos Melnikovos knygos<br />
Intertekstualumas: teorija ir praktika dalyje (Melnikova, 2003,<br />
96–98), o vėliau į ją atsigręžiama ir analizuojant konkrečius kūrinius,<br />
pavyzdžiui, Johno Fowleso Juodmedžio bokštą.<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
Pfotenhauer H., 1995, Winckelmann und Heinse. Die<br />
Typen der Beschreibungskunst im 18. Jahrhundert<br />
oder die Geburt der neueren Kunstgeschichte. – Beschreibungskunst<br />
– Kunstbeschreibung. Ekphrasis<br />
von der Antike bis zur Gegenwart. Hrsg. Gottfried<br />
Boehm, Helmut Pfotenhauer. München: Wilhelm<br />
Fink Verlag, 313–330.<br />
Venclova T., 2010, Visi eilėraščiai: 1956–2010. Vilnius:<br />
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas.<br />
Žvirgždas M., 2009, Regimybės atspindžiai: vizualumo<br />
poetika Alfonso Nykos-Niliūno kūryboje. Vilnius:<br />
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas.<br />
Бычков В., 1991, Малая история византийской<br />
эстетики. Киев: «Путь к истине». – http://nesusvet.narod.ru/ico/books/bychkov_2/bychkov_2.<br />
htm#b51 (žiūrėta 2012-04-05).<br />
Геллер Л., 2002, Воскрешение понятия, или Слово об<br />
экфрасисе. – Экфрасис в русской литературе.<br />
Труды Лозаннского симпозиума, под ред. Л.<br />
Геллера. Москва: МИК, 5–22.<br />
Флакер А., 2008, Венецианские литературные<br />
ведуты. – А. Флакер, Живописная литература и<br />
литературная живопись. Москва: Три квадрата,<br />
200–209.<br />
Ходель Р., 2002, Экфрасис и «демодализация»<br />
высказывания. – Экфрасис в русской литературе.<br />
Труды Лозаннского симпозиума, под ред. Л.<br />
Геллера. Москва: МИК, 23–30.<br />
ISSN 1392-8600<br />
11
12<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano<br />
Šileikos romane „Bronzinė moteris“<br />
Lietuvių meno kontekstai ir<br />
intertekstai Antano Šileikos<br />
romane „Bronzinė moteris“<br />
Vytautas MARTINKUS<br />
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
vytautas.martinkus@leu.lt<br />
Straipsnyje aptariama lietuvių tautinės kultūros<br />
įtaka moderniajai literatūrai. Analizės objektu pasirinktas<br />
Kanados lietuvio Antano Šileikos anglų<br />
kalba parašytas romanas Brozinė moteris (Woman<br />
in Bronze). Tai romanas apie lietuvių menininką<br />
ir lietuvių meną atvirame (kapitalistiniame) meno<br />
pasaulyje. Autorius sukūrė prieštaringą kūrybiškos<br />
asmenybės charakterį, kurio formavimuisi didelę<br />
įtaką darė lietuvių liaudies meno tradicija – dievdirbystė.<br />
Lietuvių tautodailės ypatumai papildo<br />
profesionalaus skulptūros kūrybos akto reikšmes<br />
ir leidžia daug individualiau interpretuoti pasakojimą.<br />
Meilės, mirties ir kitos pagrindinio veikėjo<br />
The article discusses the influence of the Lithuanian<br />
national culture on the modern literature. The<br />
novel Woman in Bronze written in the English language<br />
by the Lithuanian Canadian Antanas Šileika<br />
was chosen as the object of the analysis. This is a<br />
novel about a Lithuanian artist and Lithuanian art<br />
in the open (capitalistic) world of art. The author<br />
has created a contradictory character of a creative<br />
personality, the formation of which was highly influenced<br />
by the tradition of the national Lithuanian<br />
art: crucifix-making. Peculiarities of Lithuanian folk<br />
art enhance the meanings of an act of creating a professional<br />
sculpture and enable interpreting the story<br />
more individually. Love, death and other existential<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas Šileika<br />
Contexts and Intertexts of<br />
Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas<br />
Šileika<br />
skulptoriaus Tomo Stumbro egzistencinės patirtys<br />
yra subordinuotos tautiniam kūrybos geismui,<br />
kuris Paryžiuje ir naikinamas, ir vėl atnaujinamas<br />
(atkuriamas) kaip europietiška XX amžiaus meno<br />
industrija. Panašią, ir net didesnę, tautinės ir pasaulinės<br />
estetinių patirčių (jų galimybių) priešpriešą<br />
regime ne tik vizualiajame mene, bet ir literatūroje:<br />
pasakojimas anglų kalba romane Bronzinė moteris<br />
apie lietuvį skulptorių riboja tam tikras estetines<br />
šio romano išgyvenimo galimybes, kurios išimtinai<br />
sietinos tik su lietuvių kalba.<br />
Esminiai žodžiai: menininkas, liaudies menas,<br />
skulptūra, dievdirbystė, multikultūriškumas.<br />
experiences of the main character, sculptor Tomas<br />
Stumbras, are subordinate to the national creative<br />
hunger that is being both destroyed and renewed<br />
(restored) in Paris, the European multicultural art<br />
industry of the XX century. We can see similar, and<br />
even bigger, antithesis of national and global aesthetic<br />
expediencies (their possibilities) not only in<br />
the visual art but in literature as well: the story of a<br />
Lithuanian sculptor told in the English language in<br />
the novel Woman in Bronze limits certain aesthetical<br />
possibilities of survival of the novel, which are<br />
exclusively liked to the Lithuanian language.<br />
Keywords: artist, folk art, sculpture, crucifixmaking,<br />
multiculturalism.<br />
Vytautas MARTINKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Apie lietuviškas romano šaknis<br />
Antanas Šileika – vienos novelių knygos ir trijų<br />
romanų 1 autorius. Jis – lietuvių kilmės, bet rašo anglų<br />
kalba. Sprendžiant iš viešų Šileikos pareiškimų rašyti<br />
lietuviškai neketina: nuo vaikystės augęs ir mokęsis<br />
Kanadoje, gyvena ne lietuvių „kalbos namuose“. Ką<br />
reiškia jam būti su kanadiečiais ir likti kitu – savimi<br />
pačiu? Kanados rašytojo tapatybė yra kelių matmenų.<br />
Kanada ilgai neturėjo savos literatūros tradicijų, buvo<br />
pokolonijinė šalis su dvigubo – angliško ir prancūziško<br />
– tapatumo realybe. Kultūrinė kitybė joje labai<br />
įvairi (hibridinės tautinio tapatumo formos gali būti<br />
traktuojamos kaip kolonijinės arba besiformuojančios<br />
šiandienės pasaulinės kultūros galios padariniai).<br />
Po kultūrinių politinių permainų XX amžiaus<br />
septintame ir aštuntame dešimtmečiais (1988-aisiais<br />
šalyje buvo priimtas Daugiakultūriškumo įstatymas)<br />
radosi nauja daugiakultūrė kanadiečių tautos literatūra,<br />
kurios autoriai prabilo apie savo kultūrines<br />
šaknis, ėmėsi jų „archeologijos“. „Šiandien rašyti<br />
apie savo kultūrines šaknis Kanados literatūroje jau<br />
tapo tradicija, jei ne lengva duona“, – pastebėjo Rūta<br />
Šlapkauskaitė, kai pasirodė Šileikos antrasis romanas<br />
Bronzinė moteris (Šlapkauskaitė, 2006).<br />
Bronzinei moteriai autoriaus pa(si)rinkti epigrafai<br />
– citatos iš Johno Donne‘o, Ihara Saikuku ir<br />
Henrio Murgerio veikalų. Jos įveda į Lietuvos ir ne<br />
Lietuvos gyvenimą vaizduojančias knygos dalis,<br />
Vakarų–Rytų simboliais (de)koduoja romano tekstą,<br />
provokuoja kultūrinį polilogą, kelia tautinių tapatumų<br />
autentiškos būties klausimą.<br />
Literatūros kūrinio skaitymas neduoda aiškaus<br />
atsakymo, bet nužymi tam tikrus jo svarstymo<br />
punktyrus. Straipsnyje siekiama susieti romaną<br />
su lietuvių meno raida, kurios genetinė atmintis<br />
padeda išsaugoti kultūrinių tapatumų vienovę. Ši<br />
sąsaja savaiminga lietuvių skaitytojų sąmonėje ir iš<br />
esmės lemia estetinį kūrinio suvokimą bei vertinimą.<br />
Kiek kitaip ji atrodo ne lietuvių skaitytojų akimis 2 .<br />
Kanados piliečių interesai ir anglų kalba pristato kitokius<br />
kultūrinius kontekstus bei intertekstus: pirma,<br />
personažo lietuvio tapatumas yra racionalus, antra,<br />
1 Novelių rinkinys Buying On Time. Ontario: The Porcupine‘s<br />
Quill, 1997; romanai: Dinner at the End of the World. Oakville<br />
(Ont.): Mosaic Press, 1994; Woman in Bronze. Toronto: Random<br />
House, 2004 (vertimas į lietuvių kalbą: Bronzinė moteris, iš anglų<br />
k. vertė Gitana Stonienė. Vilnius: Versus aureus, 2009); Underground.<br />
Thomas Allen Publishers, 2011.<br />
2 Rūta Šlapkauskaitė pastebi: „A. Šileika svajoja apie skaitytoją,<br />
kuriam rūpi menininko gyvenimo kelias ir meninių formų genezė<br />
kultūriniame ir istoriniame kontekste. Bet galbūt dar labiau – apie<br />
skaitytoją, kuris jaučia nostalgiją praeities istorijos dramoms bei<br />
alkį kultūrinei egzotikai. Multikultūrinėje Kanadoje tokį skaitytoją<br />
rasti nesunku, o Lietuvoje?“ (Šlapkauskaitė, 2006).<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
lietuvių mitai (kurių apstu romane) nebylūs, – juos<br />
sunku perskaityti „vertikaliai“ ir pajausti tautos vieniui<br />
būdingus archetipus.<br />
Tai sukelia abejonių dėl tautos ir jos atstovų<br />
tapatumų vienio prasmės. Kalba, gimtoji vieta, tradicijos,<br />
patiriamos betarpiškai, gali būti atskiriamos,<br />
pasirenkamos iš dalies, nes individui nebūtina su<br />
kiekvienu tapatumu tapatintis. Kuris iš kanadiečių<br />
(ir kodėl) sutiktų kalbėti lietuviškai, gyventi pagal<br />
lietuvių kultūrines tradicijas, kentėti ir džiaugtis kartu<br />
su Lietuva? Ar tai vertingiau nei būti kanadiečiu,<br />
amerikiečiu, europiečiu?<br />
Svarstydamas savojo Aš tautinio tapatumo klausimus,<br />
rašytojas ne sykį plačiai aiškino savo daugialypį<br />
statusą, kaip jau minėta, Kanadoje – labai tipišką.<br />
Kanados lietuvių šeimoje gimusio žmogaus santykis<br />
su tėvų ir protėvių šalimi, jos etnosu ir – plačiau<br />
tariant – kultūra yra tolimas. 2009 metais romano<br />
Bronzinė moteris vertimo į lietuvių kalbą pristatymo<br />
proga rašytojas sakė:<br />
Kai kas mane kaltina nostalgija dėl senosios Lietuvos,<br />
bet aš nejaučiu nė trupučio nostalgijos dėl to pasaulio,<br />
nes niekada ten negyvenau ir neidealizuoju tėvų gyvenimo<br />
Lietuvoje. Bet ne kiekvienas žmogus gimsta<br />
su stipria šeimos mitologija apie dingusį pasaulį.<br />
Mano vaikystėje ir jaunystėje tas dingęs pasaulis<br />
buvo Lietuva. Niekas iš mano kanadiečių draugų<br />
net nežinojo, kad Lietuva egzistuoja. Lietuva dingo<br />
iš visų mano amžiaus ir vyresnių žmonių sąmonės.<br />
Mūsų niekas nemokė Lietuvos istorijos, net žemėlapyje<br />
jos nebuvo. Lietuva buvo taip ištrinta, kad virto<br />
vos ne fantazija.<br />
Iš kitos pusės, tas dingęs pasaulis buvo palyginti<br />
turtingas, nes jame vyko dalykai, kurių niekada<br />
nebūdavo nuobodžiame Kanados priemiestyje. [...]<br />
Bet turiu pasakyti, kad šitas pasaulis nebuvo „tikra“<br />
Lietuva. Aš turėjau langelį į „tikrą“ Lietuvą, bet aš<br />
gyvenau toli nuo jos. Mano Lietuva yra sapnų Lietuva,<br />
dingusi Lietuva, fantazijų Lietuva. (Šileika, cit. pagal:<br />
Normanas, 2009)<br />
Įvaizdžiai, kuriais autorius aiškina savus ryšius su<br />
protėvyne, yra prieštaringi: Lietuva su sava kultūra<br />
(jos kraštovaizdžiu, kalba ir istorija) neegzistuoja, nes<br />
apie ją nei autorius, nei jo bendrapiliečiai Kanadoje<br />
nieko nežino (apie ją „nemokė“), tad nejaučiama nė<br />
„trupučio“ nostalgijos tam kraštui, tuo pačiu metu<br />
tas kraštas patrauklus – „turtingas“, „įdomesnis“ už<br />
autoriaus pasaulį. Romano pratarmėje ir romano tekste<br />
kartojami „užmiršto“ („neatrasto“) ir prisiminto<br />
(atrasto) pasaulio motyvai.<br />
Tad kas yra tasai „dingęs pasaulis“? Ar iš tikrųjų<br />
kažkas buvo prarasta ir, jeigu taip, tai kas po to buvo<br />
atrasta?<br />
ISSN 1392-8600<br />
13
14<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano<br />
Šileikos romane „Bronzinė moteris“<br />
Visai tikėtina, kad Bronzinę moterį perskaitysime<br />
kaip pasakojimą apie autoriui (arba romano naratoriui)<br />
„dingusį“ ir vėl „atrastą“ jo tėvų ir protėvių<br />
pasaulį. (Galima vartoti ir daugiskaitą – „pasaulius“,<br />
nes prarastas ir atrastas pasauliai, matyt, nėra tapatūs.)<br />
Estetinio suvokimo (meninės kūrinio pajautos)<br />
lygmenyje taip ir atsitinka. Lietuviškumo patirtys<br />
skaitytojo laukia visuminiame kūrinio lygmenyje –<br />
pajautoje, atsirandančioje kaip Šileikos individualaus<br />
stiliaus, Bronzinės moters poetikos – epitetų,<br />
simbolių, alegorijų, metaforų ir kitų teksto kalbinių<br />
elementų žaismės suvokimas, kaip autoriaus teksto<br />
ir skaitytojo sąsaja ir toje sąsajoje skaitytojo<br />
susikurto objekto prãsmės bei vertės, jų teikiamas<br />
„teksto malonumas“. Atsakymas į klausimą, kas tasai<br />
„dingęs“ ir atrastas pasaulis Lietuva, yra kažkur<br />
erdvėje tarp patraukliai konstruojamo pasakojimo<br />
ir kalbinės bei stilistinės kūrinio raiškos. Istorija<br />
apie pagrindinio personažo Tomo meninę karjerą<br />
yra svarbesnė nei romanas kaip estetinio suvokimo<br />
objektas. Be abejonės, šitaip nesakytų skaitytojas,<br />
kuris skaito romaną kaip intriguojančią žinią apie<br />
įvykį, kuris nekeičia ir esmingai neveikia jo paties<br />
asmeniško gyvenimo.<br />
Bet kuris skaitytojas, matyt, patirtų tą patį: mitinė<br />
kultūrinė lietuviškojo pasaulio tikrovė šiame romane<br />
yra įvardijama ir stilistiškai koduojama anglų kalba.<br />
Ar tai įmanoma? Galima klausti, ar neatsiranda<br />
lingvistinių, etnografinių ir kitų kultūrinių kliūčių<br />
transformuojant tikrovę, kurios esatis yra išskirtinai<br />
žodinė (kalbinė)? Atsiranda. Pavyzdžiui, autorius rūpestingai<br />
pasirenka personažų vardus, svarsto, kokie<br />
semantiniai ir aliteraciniai jų ryšiai su anglų kalbos<br />
žodžiais. Vis dėlto visko iki galo išversti nepavyksta:<br />
kai kurie lietuviški vardai netenka galūnių (Liudas<br />
virsta Liud‘u, Edvardas – Edvard‘u), pramanytas<br />
lietuviškas vietovardis Merdinė ir realus Lietuvos<br />
miestelio pavadinimas Merkinė artimai susietini<br />
pagal savo darybą, tačiau etimologinės mitologinės<br />
abiejų žodžių (ypač – jų perkeltinių reikšmių) sąsajos<br />
yra labai skirtingos lietuvių ir svetimų kalbų<br />
kontekstuose. Autoriaus ar vertėjo paaiškinimai šio<br />
semantinio (kartu ir – stilistinio) mazgo neatriša.<br />
Kalbinė stilistinė kūrinio forma yra lemtinga bandant<br />
rekonstruoti lietuviškumo mitą iš jo fragmentų<br />
(karo baisumų, tėvų kaimo skurdo, mitologinių velnių<br />
ir pan.). Apie pastarųjų kalbinę kilmę galime tik<br />
spėlioti; tikriausiai ji yra daugiakalbė, išgirsta arba<br />
perskaityta anglų ir tik iš dalies lietuvių kalbomis.<br />
Mėginimas parašyti romaną apie protėvynę, kuri<br />
„dingusi“, turi ne tiek egzistencinę, kiek tikėjimo<br />
fantastinės tėvynės esatimi prasmę. Parašyti romaną<br />
apie ją, be abejo, yra ne vien susikurti Lietuvos vaiz-<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas Šileika<br />
dinį. Esmingesnis dalykas – pats lietuviško romano<br />
rašymas, tikėjimas tuo, kad jį gali parašyti.<br />
Tikėjimas ir laisvė, laisvė ir tikėjimas. Paradoksalus<br />
šių dviejų vertybių santykis. Kuri iš jų – pamatinė?<br />
Ar tikėjimas, kad galima būti tikru lietuviu<br />
gyvenant Kanadoje, yra lietuvio laisvė? Ar laisvė<br />
gyventi Kanadoje leidžia būti tikru lietuviu ką nors<br />
kuriant, rašant, atveriant savosios (romano autoriaus<br />
atveju – kanadietiškos) gyvenimo realybės formas?<br />
Jutiminis patyrimas nėra labai svarbus svarstant<br />
šiuos klausimus teoriškai. Kas kita – pasirenkant,<br />
steigiant savo tapatumus, savo valia įtvirtinant visa,<br />
kas nėra tik prigimties duota. Šileika, rašydamas apie<br />
Lietuvą, teigia ne jos istorinę ir dabarties prasmę savo<br />
kūryboje, o atvirkščiai, rekonstruoja savo giminės<br />
istoriją tiktai tam, kad tikrąja gyvenimo realybe pirmiausia<br />
galėtų įvardyti Kanadą. Paradoksas nė kiek<br />
nemenkina, kaip minėta, romano meninio poveikio<br />
skaitytojui, ypač – anglakalbiam, tarkim, autoriaus<br />
„kanadiečiui draugui“.<br />
Laisvės rinktis tapatumus analizė būtų nelengva.<br />
Straipsnyje toliau svarstomas paprastesnis klausimas<br />
– literatūrinis tapatinimasis su protėviais, arba<br />
kokia yra naratoriaus prarasta atrasta protėvynė.<br />
Daugiausia dėmesio bus skiriama ne romano<br />
meniškumo klausimams, o jų kontekstams – lietuvių<br />
liaudies ir profesionaliojo menui ir mitologizuotos<br />
jo ideologijos galiai, kuri sukuria paradoksalius<br />
reikšminius intertekstus romane.<br />
Be abejonės, reikšmių paieška gali būti įvairi.<br />
Pavyzdžiui, bandymas šį romaną interpretuoti<br />
pagal Vladimiro Proppo pasiūlytą mito ar stebuklinės<br />
pasakos poetiką (Vaitelis, 2011) tik patvirtina<br />
universalų meninį (literatūrinį struktūrinį) kūrinio<br />
perskaitymą skirtingomis kalbomis, į kurias Bronzinė<br />
moteris išversta, kitaip tariant, yra teksto (kaip mito<br />
arba pasakos) struktūros sureikšminimas be jos gilesnių<br />
sąsajų su patirtimi, kurią išgyveno pats autorius<br />
(kitaip – naratorius), ir be kalbos, kuria romanas<br />
parašytas, transcendentalijų. Tas pats stebuklinės<br />
pasakos algoritmas būtų puiki galimybė romaną<br />
susieti su konkrečiomis lietuviškomis pasakomis ir<br />
jų tipologija.<br />
Bronzinę moterį perskaitydami kaip menininko<br />
ieškojimų romaną (bildungsromaną / kunstlerromaną)<br />
galėtume palyginti įvairių epochų autorių aprašytus<br />
meninės kūrybos ir jos rezultatų pripažinimo<br />
variantus. Lietuvių, o ypač pasaulinėje literatūroje<br />
rastume daug pavyzdžių, kurie menininko gyvenimą<br />
traktuoja kitaip, tarkim, susieja jį su egzistenciniais<br />
žmogaus gyvenimo (jo prasmės) ieškojimais, tačiau<br />
Bronzinė moteris provokuotų kalbėti apie XX amžiaus<br />
meno transformacijas verslo, konkurencijos<br />
Vytautas MARTINKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
ir kitų (dažniausiai – ekonominių) kūrybos sąlygų<br />
lauke. Lygindami pastebėtume, kad Vinco Mykolaičio-Putino<br />
poetas Liudas Vasaris yra angažuotas<br />
egzistenciškai, o Kazio Borutos dievdirbys Vincas<br />
Dovinė – ideologiškai, todėl abu jie gana stiprūs<br />
savo charakteriais ir ryškūs kaip tradiciniai lietuvių<br />
menininkų tipai. Šileikos dievdirbys ir skulptorius<br />
Tadas Stumbras Paryžiaus meninės bohemos „katile“<br />
yra pasimetęs tarp daugybės galimų kūrybos kelių,<br />
labai veikiamas skirtingų ir atsitiktinių autoritetų ir<br />
kūrybos akstinų, ypač – ekonominių. Lietuviškos<br />
kūrybos šaknys ima trūkinėti.<br />
Kodėl? Ar iš tikrųjų dievdirbiui trūksta valios ir<br />
kūrybinės galios? Paryžiaus vaizdai kuriami su detaliu<br />
konkretumu (fakto tikroviškumu) ir jie disonuoja<br />
su XX amžiaus pradžios Lietuvos istorinę realybę<br />
tik imituojančiais apibendrintais gyvenimo vaizdais.<br />
Gal tai reiškia, kad Merdinės archaika visiškai<br />
nieko nereiškia profesionalėjančioje menininko<br />
kūryboje?<br />
Kažin, nes Paryžiaus bohemos gyvenimo siužetams<br />
mitologinė Lietuva negaili užuominų apie<br />
archetipines lietuvių moteris deives (Saulę, Žemę,<br />
Aušrinę, Gabiją, Mildą, Laimą). Kitas dalykas, kad<br />
vargu ar tos užuominos ir abstraktūs mitologiniai<br />
ženklai skaitytojui yra reikšmingesni nei asmeninė<br />
rašytojo patirtis, kurios šiuo atveju beveik nesama.<br />
Semiotinis (pagal Algirdą Julių Greimą) žvilgsnis,<br />
matyt, taip pat atskleistų universalią romano<br />
struktūrą: skaitytojas galėtų nuolat įgyti ar netekti<br />
jam vertingų objektų, suktis vertės objektų mainų<br />
rate, žaisti pažintinio, etinio ir estetinio prado sąryšiu.<br />
Galima būtų laukti romano interpretacijos kaip<br />
pastangų atkurti Lietuvos mitą iš to, ką fragmentiškai<br />
ir neautentiškai buvo suvokęs (žinojęs) anglakalbis<br />
autorius, taip pat ir iš to, kas tapo romano naratyviniu<br />
diskursu.<br />
Istoriniam, sociologiniam, psichologiniam ar<br />
politiniam lietuvybės suvokimui estetinė romano<br />
suvokimo nuostata ir estetinė kūrinio patirtis dažniausiai<br />
yra ne itin reikšminga. Tokiais atvejais<br />
skaitytojo (interpretatoriaus) dėmesys susitelktų į<br />
klausimus, kaip juos suprastų atitinkamos srities tyrėjas.<br />
Romanas taptų priemone (instrumentu) mąstant<br />
(logiškai konstruojant) prigimtinį (protėvių) tautinį<br />
tapatumą – jo struktūrą arba jos elementus, tai yra<br />
leistų atsitraukti nuo Kanados autoriams reikšmingo<br />
modernaus daugiakultūrinio tapatumo (kuo esame?)<br />
ir vėl sugrįžti prie jo kaip savaimingo, sunkiai pakeičiamo<br />
protėvių tapatumo (kas esame?).<br />
Lietuvio tapatumas yra ne tik tautinis. Pastarasis<br />
nesusiformavo „tuščioje“ vietoje. Kraštovaizdyje,<br />
kalboje ir etnokultūroje įsišaknijusi asmens laisvė<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
– laisva valia atsisakyti lietuvio tapatumo, keisti jį<br />
arba pasirinkti visiškai kitokį. Ji gina archajinę, bet<br />
taip pat formuoja modernią asmens savastį, „augina“<br />
visų jo tapatumų medžio šakas. Johanno Gottfriedo<br />
Herderio tautos dvasia (Volksgeist), suteikianti žmogui<br />
lyg medžiui šaknis, tebėra aktuali metafora. Ne<br />
tik Lietuvos, kiekviena pilietinė visuomenė – medis,<br />
kuris turi savas šaknis ir šakas. Tautinis menas parodo,<br />
kaip giliai tarp mitinių reikšmių įsiskverbusios<br />
medžio šaknys, kaip galbūt paprasta jas kapoti, bet<br />
nelengva gaivinti, ypač suauginti įskiepį su poskiepiu.<br />
Taigi lietuvių meno kontekstai arba intertekstai<br />
Bronzinėje moteryje, be abejonės, yra reikšmingi<br />
romane pristatomų tautinių vertybių sandai, tačiau<br />
jie nebūtinai vertintini kaip savaiminis ir tikros Lietuvos<br />
atradimas 3 .<br />
Tautodailė prieš profesionalųjį<br />
meną<br />
Lietuvių meno semantika romane iškyla kaip<br />
tautodailės (pirmiausia – medžio drožybos, liaudies<br />
skulptūros) istorija ir profesionaliojo meno (skulptūros)<br />
tapsmas.<br />
Skaitytojas regi priešpriešas tarp tradicinės lietuvių<br />
vaizduojamosios tautodailės ir jos modernėjimo.<br />
Pagal kūrinio fabulą neišsimokslinęs, klasikinio<br />
meno nestudijavęs ir apie modernų meną negirdėjęs<br />
dievdirbys – jaunas lietuvis iš Merdinės – įtraukiamas<br />
į talento išbandymus Paryžiuje. Kuriamas<br />
vaizdas skaitytojui perša mintį, jog šiandien (romane<br />
– XX amžiaus pirmoje pusėje) tautodailė yra<br />
atgyvenusi ir keistina į profesionalųjį meną. Liaudies<br />
menas – „naivus“ ar „primityvus“ – paprastesnis už<br />
kitas istorines meno formas 4 .<br />
Romano protagonistui labai iš lėto aiškėja, kad<br />
pati ši nuostata yra prieštaringa ir priklauso nuo<br />
to, kaip interpretuosime tautodailę (taikomąją ir<br />
vaizduojamąją) ir apskritai – meną, jo formų autonomiją,<br />
stilistiką. Šileikos romano negalėtume<br />
priskirti realistinei ar psichologinei prozai, jame dera<br />
įvairios rašymo „technikos“, moderniai perrašomas<br />
mitas, esama istorinės dėlionės kaip postmodernaus<br />
3 Kalbant apie romano problematiką, fabulą ir personažus, meno<br />
klausimai Bronzinėje moteryje yra vienodai svarbūs. Atitinkamai<br />
svarbūs lietuvių partizaninės kovos istoriniai kontekstai ir intertekstai<br />
trečiajame Šileikos romane Pogrindis: pasakojamos meilės<br />
istorijos reikšmes ir prasmes kuria Vakarų ir Sovietų sąjungos<br />
konfrontacija, politinė okupuotos Lietuvos padėtis, kurią autorius,<br />
anot kritikės Donna‘os Bailey Nurse, išaiškina „stulbinančiai<br />
lengvai“ (Bailey, 2011). (Ši ir kitos pastabos – autoriaus.)<br />
4 Matyt, negalima tvirtinti, kad tokios nuomonės laikosi ir pats<br />
romano autorius. Apie romano protagonisto laikyseną skaitytojas<br />
gali spręsti iš siužeto ir pagrindinio personažo Tado Stumbro siekio<br />
tapti pripažintu profesionaliu skulptoriumi.<br />
ISSN 1392-8600<br />
15
16<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano<br />
Šileikos romane „Bronzinė moteris“<br />
pastišo, laisvai žaidžiama įvairiais literatūros stiliais.<br />
Vis dėlto visais Bronzinės moters perskaitymo būdais<br />
ir atvejais pravartu nepamiršti meno istorijos ir XX<br />
amžiaus pradžios modernaus romano personažų<br />
menininkų, kurie savosiomis kūrybos vizijomis<br />
transformavo tradicinę meno sampratą.<br />
Vienas iš Bronzinės moters skaitytojo galimų<br />
žiūros epicentrų – medinės skulptūros simbolinės<br />
reikšmės modernioje ir postmodernioje vaizduojamojoje<br />
dailėje. Medinė skulptūra į šiuolaikį meną<br />
sugrįžta įvairiomis formomis. Pavyzdžiui, kaip instaliacijos<br />
ar ansambliažo elementas. Tradicija ir jos<br />
postmodernus neigimas sutampa, kaip vis dažniau<br />
pastebi menotyrininkai. Inija Trinkūnienė pabrėžia,<br />
kad postmodernistinis skirtingų elementų arba formų<br />
derinimas yra analogiškas tradicinės arba etninės<br />
kultūros darnos principui (Trinkūnienė, 2005, 279).<br />
Tad kokiomis starto ypatybėmis pasižymi vos<br />
pramokusio drožinėti dievdirbio Tomo Stumbro,<br />
jauno vaikinuko iš „toli“, nuo avangardinio meno<br />
užsislėpusios Lietuvos, kelias į modernaus meno<br />
centrą Paryžių?<br />
Be žodinės kūrybos (tautosakos) ir archajinės architektūros,<br />
sunku būtų nurodyti ką nors senesnio už<br />
mūsų liaudies skulptūrą. Ji turi labai senas tradicijas<br />
ir paplitusi visose etnografinėse Lietuvos srityse, o<br />
ypač Žemaitijoje 5 . Ši daiktiška simbolinių (tikėjimo)<br />
ritualų forma tebėra kryžkelėje tarp seniausių<br />
amatų ir šiandienio meno. Kurion pusėn didesnė<br />
trauka – priklauso nuo daugelio kultūros veiksnių.<br />
Kol vyrauja agrokultūra, kol žmonės gyvena arčiau<br />
gamtos ir mitologizuoja jos jėgas, tikėtina, kad<br />
tradicija nenutrūks. Koplytstulpius, stogastulpius,<br />
kryžius puošia tradicinių tautos šventųjų ir dangaus<br />
globėjų skulptūros 6 .<br />
Romano komentaruose autorius prasitaria, kad<br />
viena iš pagrindinio veikėjo – medžio drožėjo Tado<br />
paveikslo kūrimo prielaidų – lietuvių skulptoriaus<br />
Juozo Mikėno „Rūpintojėlis“, 1937 metais pasaulinėje<br />
parodoje Paryžiuje buvęs pagrindinis Lietuvos<br />
ekspozicijos akcentas 7 . Lietuvos kaip „rūpintojėlių“<br />
krašto įvaizdis iš tikrųjų labai paplitęs XX amžiaus<br />
ketvirtame dešimtmetyje. Ar tasai Lietuvos įvaizdis<br />
5 Romano pirmojos dalies veiksmas vyksta Merdinėje, kurios pavadinimas<br />
asocijuojasi su realia vietove Merkine, esančia Dzūkijoje,<br />
tačiau sieti medžio drožybos (dievdirbystės, kryždirbystės, liaudies<br />
skulptūros) įdomiausius darbus su vienu Lietuvos etnografiniu<br />
rajonu nebūtų teisinga.<br />
6 Skiriama bent trijų rūšių liaudies skulptūra: bareljefas, horeljefas<br />
ir apvalioji (vyraujanti) skulptūra, pabrėžiama lakoniška<br />
apibendrinta jos forma, masių pusiausvyra, gili psichologinė<br />
charakteristika, kontrastingi (dažytų skulptūrų) spalvų deriniai.<br />
7 Galimu Mikėno „Rūpintojėlio“ pirmavaizdžiu laikytina 1936 metais<br />
Šiluvoje už Didžiojo altoriaus rasta nežinomo liaudies meistro<br />
drožta skulptūrėlė, kurios tolesnis likimas šiandien nežinomas.<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas Šileika<br />
atitiko lietuvių tautodailėje išlikusius archetipinius<br />
baltų etnoso dvasios bruožus? Tikriausiai tik labai<br />
apytikriai, gana abstrakčiai, nes sulaužant Mikėno<br />
„Rūpintojėlio“ kodą reikėjo daugybės jo etninių<br />
kultūrinių kontekstų, apie kuriuos anuomet Vakarų<br />
Europa nedaug tegalėjo žinoti. Ši aplinkybė nėra<br />
svarbi kalbant apie kultūrinį Šileikos romano kontekstą:<br />
jis yra istorinis – tikroviškas. Tipiškas pagrindinis<br />
romano personažas – meistraujančių „dievus“,<br />
drožiančių medį Lietuvos kaimuose buvo daug. Šį<br />
aspektą galima vadinti etninės kultūros poveikiu<br />
romano siužetui, idėjoms, keliamoms problemoms,<br />
pagrindinio personažo gyvenimo istorijai.<br />
Iš visų kultūros diskursų išskirdami XX amžiaus<br />
pirmoje pusėje Lietuvai aktualų meno modernėjimą ir<br />
liaudies meno transformacijas į profesionalųjį meną,<br />
romano siužetą galime perskaityti kaip vėluojantį, bet<br />
istoriškai ir individualiai motyvuotą mėgėjo drožinėti<br />
„smūtkelius“ Tomo Stumbro tapsmą profesionaliu<br />
skulptoriumi. Lietuviškojo meno sąlygų ir jo proceso<br />
sąšaukos su tautodaile verčia prisiminti užribio reiškinius<br />
– kičą, tautodailės imitavimą ir virsmą verslu,<br />
ir jos interpretacijas mokslinėje literatūroje. Pastarojoje<br />
dažniausiai nurodomos tokios jos ištakos ir<br />
tradicijų tęstinumas: a) tautinio savitumo (tapatumo,<br />
tautiškumo, bendruomenės solidarumo, rezistencijos)<br />
simbolinė raiška; b) liaudies dvasinio gyvenimo estetinių<br />
poreikių išraiška; c) etninė krikščioniškosios<br />
ideologijos išraiška; d) etninė ikikrikščioniškosios<br />
kultūrinės tradicijos tąsa; e) archetipinis, antimodernybės<br />
(archaikos, primityvaus natūralumo, artimumo<br />
gamtai, harmonijos siekio, naivios pasaulėjautos)<br />
menas; f) šiuolaikinio meno forma, kuriai didžiausios<br />
įtakos daro kūrybingi (talentingi, įtakingi) jos kūrėjai<br />
(asmenybės) (Tumėnas, 2011).<br />
XX amžiaus pradžios ir tarpukario Lietuvoje, be<br />
abejonės, ne visos šios interpretacijos buvo svarstomos.<br />
Vis dėlto prisimintina, kad Ignas Šlapelis rašė<br />
apie stiprėjantį lietuvių tautodailės profesionalumą<br />
ir jos susiliejimą su profesionaliuoju menu (Šlapelis,<br />
1938, 399–402). Vertėtų prisiminti ir Mikėno<br />
„Rūpintojėliui“ bei kitų drožėjų (skulptorių) kūrybai<br />
naudojamą medžiagą – medį. Skulptoriui – tai tik<br />
viena iš daugelio galimų medžiagų, bet išskirtinė<br />
lietuvių skulptūroje:<br />
[M]edis per visą lietuvių tautodailės plastikos raidą<br />
tapo ir yra pirmine medžiaga, kurioje formavosi ir<br />
formuojasi pagrindinės raiškos formos. Gintariniai<br />
Juodkrantės amuletai – žmonių figūrėlės – akivaizdžiai<br />
byloja apie medinius prototipus. Geležinės<br />
koplytstulpių viršūnės – saulutės taip pat daug ką<br />
perėmė iš buvusių medinių saulučių. Jau XIX amžiaus<br />
viduryje Steponas Gailevičius sukuria pirmuosius<br />
Vytautas MARTINKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
monumentalius akmeninius kryžius, kurių konstrukcija<br />
ir bendras vaizdas vėlgi primena medinius<br />
prototipus. Turi praeiti šiek tiek laiko ir įgyta kitos<br />
patirties, kad būtų suvoktos naujos plastinės medžiagos<br />
savybės ir raidos galimybės. O medis išlieka tam<br />
tikra jungiamąja grandimi ne tik metalo, akmens ir<br />
kitų medžiagų meniniame buvime, bet ir dvasingumo<br />
raiškoje. (Rimkus, 2011)<br />
Taigi lietuvių tautodailėje „sugyvena“ skirtingos<br />
skulptūrai reikalingos (galimos) medžiagos, bet dėl<br />
tam tikrų etnoso kultūrinių ypatumų medis lieka<br />
pagrindine – visų skulptoriaus pasirenkamų simbolinio<br />
medžiagų medžio kamienu. Atsisakymas vienos<br />
medžiagos ir pasirinkimas kitos, vertinamos kaip<br />
geriau atitinkančios profesionalaus meno reikmes,<br />
nėra motyvuotas pačios lietuvių tautodailės (liaudies<br />
meno) tendencijų. Šileikos romano personažas Tadas<br />
Stumbras individualiai pereina medžio mokyklą,<br />
kol atranda bronzą. Skulptoriaus pasirenkama medžiaga<br />
– jo individualaus kūrybos akto (modelio,<br />
įsivaizduojamo moters idealo, savo paties kuriamo<br />
estetinio objekto pajautos) sąlyga, kuriai sureikšminti<br />
jis pats turi pakankamai galios. Abejonės, kurios verčia<br />
Tadą Stumbrą tarsi iš naujo atsakyti į klausimą,<br />
kuri medžiaga yra ilgaamžiškesnė ir padeda labiau<br />
priartėti prie išsvajoto moters skulptūros idealo, kyla<br />
iš ano meto meninių sąjūdžių (suintensyvėjusių po<br />
postimpresionizmo). Medžiagos sąsajos su formos<br />
paieškomis moderniosios skulptūros raidoje formavo<br />
naują meno kūrinio formos sampratą, kurios<br />
individualius aspektus veikė ne tik kubizmas, bet ir<br />
primityviojo (Afrikos ir kitų šalių) meno atradimas.<br />
Lietuviškojo „naiviojo“ meno vieta ir vaidmuo šiame<br />
sąjūdyje menkai tyrinėta, tačiau Bronzinės moters tematika<br />
verčia galvoti apie jų pėdsakus Europos meno<br />
modernėjimo kelyje ir konkrečiai klausti, ar galėjo<br />
Tadas Stumbras atsisakyti savųjų medžio drožybos<br />
ištakų? Siužetas, vidiniai Stumbro monologai ir platesni<br />
personažų dialogai leidžia įžvelgti vienareikšmį<br />
atsakymą: ne, negalėjo. Prie klausimo „Ar medis, ar<br />
bronza?“ reikėjo ne sykį grįžti. Ar bronza savaime<br />
reiškia modernybę? Šis klausimas, beje, papildytas<br />
moraliniais ir kūrybos sėkmės aspektais, yra svarbus<br />
romano pasakotojui.<br />
Ne tik moters (Josephine‘os Baker) skulptūrai<br />
pasirenkama medžiaga, bet ir atsirandanti skulptūros<br />
forma 8 yra veikiama naujos (filosofinės meninės)<br />
realybės 9 paieškų, kurios sustiprina fenomenologi-<br />
8 Būdingi šio romano leidimų (ypač – anglų k.) viršelių piešiniai:<br />
knygos dailininkai pristato įsivaizduotas moters skulptūros formas.<br />
9 Lietuvoje Tomas Stumbras deklaruoja savo meninės realybės<br />
ieškojimus kaip artimus realizmui: „Aš noriu savo dievus padaryti<br />
tikroviškus“, – aiškina jis tėvui, pastebėjusiam, kad jo išdrožtos<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
nį, psichoanalitinį, egzistencialistinį, hermeneutinį<br />
ar neotomistinį tokios siekiamybės interpretavimą.<br />
Romane savaip – ironiškai ir kaip teminis pastišas<br />
– kartojamos Jameso Joyce‘o ir Marcelio<br />
Prousto tikroviškumo kaip sąmonės srauto, iš naujo<br />
„atrasto laiko“ pamokos. Lietuvos ir ne Lietuvos<br />
(Paryžiaus) realybėse viskas, anot paties autoriaus,<br />
romane „įvyksta du kartus: gaisrai, meilė, vaisiaus<br />
žūtys, mirtys, scenos balkone ir t. t.“. Tame „taip<br />
toliau“, matyt, reikėtų regėti ir Paryžiuje ieškomų<br />
naujų (modernių ir profesionalių) skulptūros formų<br />
tapatumą lietuviškiems jų archetipams. Bandymai<br />
medį pakeisti bronza nėra sėkmingi, nes tai, kas<br />
archetipiška, perduodama kaip egzistencinis personažo<br />
virsmas, kurį skaitytojas gali pajusti nebent iš<br />
ironiškos pasakotojo distancijos, o ne iš tiesioginių<br />
kūrybos kaip meilės (Lietuvoje – Marijai, Paryžiuje –<br />
Dženei) išgyvenimų. Mitologija reikalauja tikėjimo<br />
jos steigiama tvarka. Šį reikalavimą Paryžiuje neigia<br />
klausimas (beje, autokomentaruose suformuluotas):<br />
„Kai Dievo nebėra, ką reiškia dievdirbystė?“ 10 .<br />
Klausimas, kurį galėtų ištarti ir kritiškas skaitytojas,<br />
nėra retorinis: iš mažos Merdinės (Lietaus<br />
šalies) į Vakarų Europos meno pasaulį perkelta dievdirbio<br />
amato (meistriškumo) ir meno (skulptūros<br />
estetiškumo) priešprieša romane lieka neįveikta:<br />
romantiška ir melodramatiška dievdirbio meilės<br />
(moteriai ir kūrybai) istorija papasakota pasauliui<br />
egzotiškos kultūros kontekste nesuteikiant lietuviškajai<br />
dievdirbystei profesionaliosios meno kūrybos<br />
statuso. Periferinei kultūrai atstovaujančiojo<br />
nevisavertiškumo sindromas (kankinęs, kaip teigia<br />
kultūros istorikai, ir Kanados bendrapiliečius)<br />
Prancūzijoje ar Kanadoje turi daugiau galios nei<br />
senosios lietuvių deivės.<br />
Būtent šis, o ne modernybės kaip realybės ar jos<br />
ženklo, diskursas galėtų pakišti koją ne tik lietuviui,<br />
bet ir anglakalbiam skaitytojui, su Tomu Stumbru<br />
ieškančiam kelio į tautinius archetipus daugiakultūrėje<br />
Kanados literatūroje: tautodailė įdomi, kai ji<br />
pralaimi, tai yra nusilenkia profesionaliai skulptūrai.<br />
dievų formos nepanašios į kitų drožėjų darbus. Paryžiuje jis<br />
suvokia, kad tikrovių gali būti ne viena ir įvairių.<br />
10 „[A]r šiuolaikis menininkas sukuria kitą pojūtį ir naujovę, kai<br />
Mozė, nusileidęs nuo kalno, atranda aukso veršį, ar jis skirtingu<br />
būdu sukuria tik ženklą, naujos realybės simbolį, ar pačią realybę,<br />
ar naują mąstymą?“, – klausia Šileika, aptardamas Bronzinės<br />
moters idėjas, ir priduria apie kitą modernybės prieštaravimą: „Aš<br />
pabrėžiau, kad modernius vaizdus dažnai sukuria „primityvūs“<br />
žmonės – Constantine‘as Brancusi buvo pirmasis skulptorius,<br />
kūręs grynai abstrakčią skulptūrą, panaudodamas tam tikslui<br />
rumunų folkloro motyvus“. (Stachniak, 2011)<br />
ISSN 1392-8600<br />
17
18<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano<br />
Šileikos romane „Bronzinė moteris“<br />
Tautinis geismas: kurti ar mylėti?<br />
Ar tai reikštų, kad daugybinėje Kanados piliečių<br />
tautinio tapatumo erdvėje nelieka vietos lietuviškojo<br />
meno vertybėms? Anaiptol. Šileika modernaus meno<br />
kūrybą susieja su amžinu kiekvienos, vadinasi, ir<br />
lietuvių, tautos galia kurti skirtingomis kultūrinėmis<br />
sąlygomis. Pastarųjų poveikis Tomo Stumbro kūrybos<br />
modernėjimui yra akivaizdus: apie Merdinę ir<br />
Lietaus šalį nieko negirdėjusiame Paryžiuje sunku<br />
atsiriboti ar net pasislėpti nuo šeimos ir kitokių<br />
mažų bendruomenių, kuriose esi augęs ir brendęs.<br />
Merdinės patirties kaip tam tikros dvasinės talentingo<br />
dievdirbio žaizdos sindromas – pasąmoninis<br />
tautinis geismas 11 kurti ir mylėti. Jis yra užkoduotas<br />
tautinių vertybių struktūroje ir neišnyksta daugelyje<br />
jaunojo Tado Stumbro patirčių ir meninių jų raiškų,<br />
kurias Paryžiuje galima tik slopinti, bet negalima jų<br />
„užmiršti“. Neįmanoma išvengti jų įtakos: individualios<br />
ir socialinės meno verslo struktūros veikia<br />
pagal dėsnius, nepriklausomus nuo kūrėjo asmens.<br />
Ne mažiau reikšminga, kad gelminės tautinio tapatumo<br />
struktūros yra atviros – jos gali atsinaujinti ir<br />
plėstis. Antroje romano dalyje ši tautinio tapatumo<br />
ypatybė kelia Tomui Stumbrui nesaugumo ir galimos<br />
menininko mirties jausmą, kurį ji pati labai įvairiais<br />
būdais kontroliuoja, slepia ir netgi naikina.<br />
Vidinėje meninėje Bronzinės moters erdvėje<br />
prieštaravimai vystosi pagal dramai ar net melodramai<br />
būdingą logiką. Tikėjimas be Dievo (kai Dievą<br />
pakeičia jam artima metafizinė atrama) romane yra<br />
silpnesnė už meilę jėga. Meilė nepadeda kurti, o<br />
kūryba nepadeda mylėti. Meilė drožybai priverčia<br />
Tomą Stumbrą palikti (mylėtą) tėviškę, atsisakyti<br />
valstiečio gyvenimo, beje, visiškai neįprasto moderniame<br />
pasaulyje – gyvenimo, artimo viduramžiams,<br />
valdomo folkloro ir mistinių jėgų. Smalsiam skaitytojui<br />
įdomu sekti siužetinių įvykių dramaturgiją. Ji,<br />
kaip minėta, antroje romano dalyje intriguoja mazginių<br />
gyvenimo situacijų (gimdymo, mirties, gaisro ir<br />
pan.) veidrodinėmis sąsajomis arba žmogaus likimo<br />
ir jo atminties bipoliškumu. Žymaus skulptoriaus<br />
Jokūbo Lipšico (atsitiktinis) susitikimas su Merdinės<br />
dievdirbiu Tomu Stumbru vėliau asocijuosis su<br />
kitais jaunojo menininko kelyje (atsitiktiniais), bet<br />
įtakingais asmenimis.<br />
Pakeliui iš Merdinės į Paryžių kūryba, meilė ir<br />
mirtys Tomą Stumbrą užveda į Lenkiją, kur jis su-<br />
11 Geismo sąvoka čia vartojama sinonimiškai arba pagal analogiją<br />
su Gilleso Deleuze‘o bandymu šiuo terminu įvardyti<br />
presubjektinius procesus, kuriems individas neturi įtakos:<br />
„geismo“ atžvilgiu menininko (Tomo Stumbro) kūryba neturi<br />
„tikslo“, kurį pagrįsti (formuluoti) gali tik subjektas.<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas Šileika<br />
tinka maršalą Józefą Pilsudskį. Šis padeda lietuviui<br />
dievdirbiui išgyventi ir pramokti meno Varšuvoje.<br />
Įtakingo Lenkijos valstybės veikėjo dėmesys ir parama<br />
lietuviui – vienas pirmųjų daugiakultūriškumo<br />
ženklų dievdirbio tautinio tapatumo transformacijoje.<br />
Maršalo pastangos ginti lietuvybę po Lenkijos, Lietuvos,<br />
Baltarusijos ir Ukrainos federacijos vėliava<br />
istorikų prieštaringai vertinamos. Tai – simboliška<br />
figūra kalbant apie kai kurias esmines Tomo Stumbro<br />
tautinio tapatumo vertybes – kalbą, tikėjimą, politinę<br />
laisvę, kultūrinį paveldą.<br />
Vis dėlto kažin ar kanadietis skaitytojas gali giliai<br />
suvokti kontroversišką Pilsudskio požiūrį į savo tėviškę<br />
– Lietuvą ir jos ateities unitarinę viziją. Tautinės<br />
Lietuvos valstybės idėja, atrodo, nedaug tereiškia<br />
ir jaunojo dievdirbio Tomo Stumbro tautinėje savimonėje:<br />
mokytis skulptūros meno ir tapti žymiam<br />
universaliame modernybės pasaulyje yra svarbesnis<br />
tikslas nei Lietaus šalies 12 nepriklausomybė. Lietuvos<br />
respublikos steigimas (1918) ir jos naujas tarptautinis<br />
politinis statusas neturi konkrečių sąsajų su Paryžiaus<br />
menininkų bohema.<br />
Beje, gal todėl tik greitomis teaprašomas (beveik<br />
nutylimas) Tomo Stumbro atvykimas į Paryžių.<br />
Kur kas svarbesni lietuvių menininko iniciacijos į<br />
moderniojo meno pasaulį vaizdai. Trečiojo dešimtmečio<br />
Paryžius – nuodėmės, pagundos ir galimybių<br />
kurti vieta ir laikas. Džiazo šokėja Josephine‘a Baker<br />
padeda Tomui Stumbrui susirasti darbo, bet meno kapitalizmo<br />
(konkurencijos, pelno) laukas yra platesnis<br />
nei konkreti darbo ar kūrybos vieta – jis yra visur ir<br />
niekur. Ko verta tautinė archetipinė kūrybos galia<br />
šiame lauke? Ji negali nesikeisti: ji yra maištas prieš<br />
konkurenciją, ir pastaroji pasipriešina, tačiau taip,<br />
kad slopindama (naikindama) šią galią, paverčia ją<br />
sau pavaldžia ir reikalinga. Merdinės tautinio kultūrinio<br />
lauko suformuotas dievdirbys Paryžiuje tampa<br />
vienu iš daugybės į jį panašių arba skirtingų meninės<br />
„gamybos“ subjektų, neturinčių savo individualybės.<br />
Aišku, šį lauką galima interpretuoti labai įvairiais<br />
aspektais. Paliesime tik vieną iš jų – archetipinės<br />
galios kaip kitoniško pasąmoninio geismo gamybą<br />
konkurencijos ir naujovių ieškojimo bohemoje sąlygomis.<br />
Gilleso Deleuze‘o pateiktos kapitalizmo „šizofrenizacijos“<br />
teorijos kontekste galėtume sakyti,<br />
kad Tomas Stumbras – nevisavertis, „traumuotas“,<br />
negalintis pataikyti į koją su kitais, taigi – tikras<br />
beprotis, tik ne „individualus“, o „kolektyvinis“, tai<br />
yra jis įstumiamas į jį priėmusios bohemos gyvenimą,<br />
dalyvauja jame, tačiau toji patirtis yra platesnė,<br />
ji pati įsiveržia į periferinio dievdirbio pasaulį, o<br />
12 Taip romane vadinama Lietuva.<br />
Vytautas MARTINKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
romano naratoriaus ir skaitytojo vertinimų perspektyvoje<br />
dievdirbystė yra anaiptol ne periferinė,<br />
ne „merdinti“, o „žydinti“, pati tikriausia akistata<br />
su kapitalizmo būtimi, kuri gyva kasdiene meno<br />
produktų konkurencija.<br />
Jaunasis Merdinės dievdirbys į Paryžių atvyksta<br />
su sava „žaizda“ – su fobijų, kaltės ir atsakomybės<br />
našta. Paryžiaus menininkų bohema leidžia jam ta<br />
atsakomybe dalytis su kitais, perkelti ją ant naujo<br />
sociumo, į kurį jis buvo priimtas, „pečių“. Aštrus<br />
siužetas ir jaunojo menininko dalyvavimas jo vingiuose<br />
nėra savitikslis – už siužetą reikšmingesnė<br />
meno kūrinio individualybė, romano galimybė ne<br />
atkartoti autentišką patirtį, o paversti ją kažkuo –<br />
Kitu, arba regimą paversti neregimu, ir atvirkščiai.<br />
Taigi sugrįžtanti Tomo Stumbro dievdirbystės<br />
patirtis yra jam būdas moderniajame Paryžiuje peržengti<br />
skulptorių priėmusios ir jį kontroliuojančios<br />
bohemos ribas, tik ne pačios kapitalistinės meno<br />
gamybos ribas. Tautinės vertybės – tikėjimas, medžio<br />
garbinimas, meilė gyvenamajai vietai, savam<br />
gimtajam kraštui, dalijimasis rūpesčiais su dievais,<br />
abstrakčios (skulptūrinės) žmogaus kūno formos –<br />
dalyvauja šioje nesibaigiančioje vertybių gamyboje.<br />
Tiesa, ir jos pačios įgyja kintančias dimensijas:<br />
Tomui Stumbrui reikia nuolat užmiršti etninę esmę<br />
(atsisakyti jos), kad kam nors (kitiems tėvynainiams<br />
menininkams) vėl prireiktų (pavyktų) pažadinti etninę<br />
meninę patirtį iš Merdinės laikų.<br />
Konkreti Tomo Stumbro meilės moteriai istorija<br />
Paryžiuje (kaip ir Merdinėje) skaitytojui atrodo<br />
kaip kūrybai nepalanki, jos paribio jėga. Negyvo<br />
(meilės) vaisiaus ir mirties motyvų simbolizacija<br />
turi savo paskirtį: nelaimingas, pasimetęs, nuo visų<br />
ir nuo visa ko atskirtas skulptorius meilės ir mirties<br />
samplaikoje regi ieškomos modernybės (tam tikros<br />
jos realybės) atodangas 13 . Pati Paryžiaus menininkų<br />
kuriamo modernaus meno struktūra tokių atodangų<br />
racionaliomis ir iracionaliomis formomis negali<br />
aprėpti ir atverti. Taigi meilė (tiek tėvynei, tiek moteriai)<br />
iš tikrųjų yra unikalus kūrybinis indėlis, kurį<br />
Tomas Stumbras gali įdėti į tą patį tautinį kūrybos<br />
geismą, kuris devalvuoja ir net naikina tautiškumą,<br />
nes to reikalauja jau minėtas Paryžiaus meno verslas.<br />
Romano (istorijos apie dievdirbio tapsmą meno<br />
visuomenės pripažintu skulptoriumi) skaitytojui<br />
tai galbūt paaiškina, kodėl medį kaip skulptūros<br />
medžiagą pakeičia bronza, o pastaroji įgyja medžio<br />
savybių – tampa medine bronza.<br />
Grįžtant prie kalbinio ir stilistinio klodų ir jų kodų,<br />
galima pastebėti, kad vyksta atvirkščias procesas:<br />
13 Abi – meilė ir mirtis – yra svarbios ir trečiajame Šileikos romane<br />
Pogrindis.<br />
Vaizduojamojo meno kontekstai<br />
neįmanoma patirtinių anglų kalbos „tekstų“ be liekanos<br />
išversti į lietuvių kalbą, tad skaitome anglišką<br />
kanadiečio lietuvio romaną.<br />
Vietoje išvadų: nelietuviško<br />
lietuviškumo ribos<br />
Antano Šileikos Bronzinė moteris – romanas<br />
apie lietuvių menininką atvirame meno pasaulyje.<br />
Archajinės ir modernios XX amžiaus pradžios<br />
meninės kūrybos slinktys – prieštaringas lietuvių<br />
dievdirbio Tomo Stumbro tapsmo profesionaliu<br />
skulptoriumi kon<strong>tekstas</strong>, kuris lėmė gimtųjų vietovių<br />
kultūros (pasaulėvaizdžio, kalbos, tikėjimo ir t. t.)<br />
intertekstinius pėdsakus Europos mene. Skulptoriaus<br />
individualumas ir Paryžiaus menų tradicijos,<br />
tautinės asmenybės tapatumo šaknys ir europiniai<br />
jų kontekstai, lietuvių tautodailė ir profesionalus<br />
menas – šie prieštaravimai apibūdina paryžietišką<br />
dievdirbio iš Merdinės portretą. Archetipinius tautinės<br />
dievdirbystės ženklus Paryžiuje, kur menas<br />
ir verslas susimaišo, būtų labai nelengva vertinti ir<br />
ypač – juos išsaugoti, jeigu ne netikėtos (naujos)<br />
jų paskirtys kapitalistinės meno industrijos – jos<br />
struktūros kaip kūrybos geismo – pasaulyje. Meilės,<br />
mirties ir kitos egzistencinės skulptoriaus Tomo<br />
Stumbro patirtys subordinuotos tautiniam kūrybos<br />
geismui, kuris Paryžiuje naikinamas ir atnaujinamas<br />
(atkuriamas) kaip europietiška, daugiakultūrė<br />
XX amžiaus meno industrijos tikrovė. Pastarojoje<br />
jau nėra lietuvių kalbos (skulptūrai jos tarsi ir nereikia),<br />
ir tai lemtinga kalbant apie literatūrinę šios<br />
tikrovės formą: romanas Bronzinė moteris, parašytas<br />
anglų kalba, apribotas, nes negali iškilti iš viso savo<br />
tautinio šaltinio ir tapti savimi, tai yra kažkuo kitu nei<br />
minėtas šaltinis. Vis dėlto net įžvelgęs šį apribojimą,<br />
lietuvių kalba kalbantis ir skaitantis skaitytojas gali<br />
daug individualiau nei anglakalbis įvertinti aptartą<br />
prieštaringą autoriaus kūrybos aktą: romaną apie<br />
jau ne vien lietuvišką lietuvių kilmės menininko<br />
gyvenimą.<br />
Literatūra<br />
Baley Nurse D., 2011, True patriots in love. – The Globe<br />
and Mail 8 Apr. – www.theglobeandmail.com/news/<br />
arts/books/>.
20<br />
Lietuvių meno kontekstai ir intertekstai Antano<br />
Šileikos romane „Bronzinė moteris“<br />
rašytojas-a-šileika-lietuva-man-lyg-fantazija.htm<br />
(žiūrėta 2011-11-22).<br />
Rimkus V., 2011, Tautodailė – dvasinio ugdymo faktorius. –<br />
http://new.lietuvostautodaile.manosvetaine.lt/index.<br />
php?option=com_content&task=view&id=159&Ite<br />
mid=0 (žiūrėta 2011-12-11).<br />
Stachniak E., 2011, Eva Stachniak interviews Antanas<br />
Sileika. – Sun 7th August. – http://vilnews.<br />
com/?p=8212 (žiūrėta 2011-12-12).<br />
Sileika A., 2004, Woman in Bronze. Toronto: Random<br />
House (vertimas į lietuvių kalbą: Šileika A., 2009,<br />
Bronzinė moteris. Vilnius: Versus aureus).<br />
Šlapelis I., 1938, Tautodailė ir modernusis menas. –<br />
Židinys 10.<br />
Šlapkauskaitė R., 2006, Lietuvio menininko portretas:<br />
Moteris bronzine suknele. – Akiračiai 6. – http://<br />
www.rasyk.lt/ivykiai/lietuvio-menininko-portre-<br />
Contexts and Intertexts of Lithuanian Art in the Novel<br />
“Woman in Bronze” by Antanas Šileika<br />
tas-antano-sileikos-moteris-bronzine-suknele.html<br />
(žiūrėta 2011-12-11).<br />
Trinkūnienė I., 2005, Etninė kultūra ir tautos integralumas.<br />
– Tautinės tapatybės dramaturgija: lietuvių<br />
tautinis identitetas ir integralumas kintančiame<br />
pasaulyje. Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> pedagoginio universiteto<br />
leidykla.<br />
Tumėnas V., 2011, Tautodailės egzistavimas šiandien. –<br />
http://new.lietuvostautodaile.manosvetaine.lt/index.<br />
php?option=com_content&task=view&id=198&Ite<br />
mid=0 (žiūrėta 201-12-11).<br />
Vaitelis E., 2011, Tapatybės aspektai Antano Šileikos<br />
romane „Bronzinė moteris“ ir Irenos Mačiulytės-Guilford<br />
romane „Glėbys“. Magistro darbas.<br />
Kaunas: Vytauto Didžiojo <strong>universitetas</strong>. – http://<br />
vddb.laba.lt/fedora/get/LT-eLABa-0001:E.02~201<br />
1~D_20110617_094016-35586/DS.005.0.01.ETD<br />
(žiūrėta 2011-12-10).<br />
Vytautas MARTINKUS
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio<br />
aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ<br />
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
nijole.kaselioniene@leu.lt<br />
Straipsnyje Paryžiaus įvaizdis tiriamas pasitelkus<br />
Lietuvoje dar mažai žinomą imagologijos metodologiją.<br />
Keliama hipotezė, kad ši komparatyvistikos<br />
kryptis, siūlanti metodišką ir objektyvų užsienio<br />
literatūrinių reprezentacijų tyrimą, tinka Paryžiaus<br />
temai nagrinėti. Analizei parinkti kūriniai, reprezentuojantys,<br />
kaip manoma, skirtingus įvaizdžio<br />
pavidalus. Aptarus Paryžiaus įvaizdžio ištakas XX a.<br />
pirmosios nepriklausomybės leidiniuose, pristatomas<br />
Herkaus Kunčiaus romanas Būtasis dažninis<br />
kartas (1998), Rimanto Vanago publicistinis veikalas<br />
Laiškai iš Paryžiaus (2008) ir Valdo Papievio<br />
romanas Vienos vasaros emigrantai (2003). Pirmi<br />
du kūriniai tik apžvelgiami kaip tam tikri atvejai,<br />
o trečias kūrinys nagrinėjamas taikant pagrindines<br />
The article analyzes the image of Paris using an<br />
imagological method, which is still uncommon in<br />
Lithuania. There is a hypothesis, that this trend in<br />
comparative literature offers a sound methodological<br />
and objective research of foreign literary representations,<br />
and is particularly effective in analysing the<br />
topic of Paris. The works chosen for the analysis<br />
represent different aspects of this image. The article<br />
starts with the beginning of the image of Paris in the<br />
publications of the first Lithuanian independence in<br />
the XXth century, then discusses several later works,<br />
such as Past Perfect Occasion (1998) by Herkus<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Several Aspects of the Image of<br />
Paris in Lithuanian Literature:<br />
Imagological Research<br />
teorines imagologijos nuostatas. Didžiausias dėmesys<br />
skiriamas reikšmingų įvaizdžio aspektų tyrimui:<br />
fundamentalių požiūrių į užsienį, reprezentacijų<br />
pobūdžio išryškinimui, sociokultūrinio konteksto<br />
atskleidimui, o Papievio atveju – dar ir literatūrinio<br />
teksto organizacijos, pagrindinių naratyvinių<br />
ir/arba diskursyvinių teksto strategijų iškėlimui,<br />
vadinamųjų išankstinių reprezentacijų (pre-reprezentacijų)<br />
vaidmens nustatymui, „reprezentacijos<br />
ratų“ išaiškinimui. Atskleidus svarbiausius kuriamo<br />
įvaizdžio aspektus, išryškėja savita Paryžiaus samprata<br />
lietuvių literatūroje.<br />
Esminiai žodžiai: imagologija, manija, fobija,<br />
filija, idiokrazija, ideologija, utopija, reprezentacija.<br />
Kunčius, Letters from Paris (2008) a publicistic<br />
work by Rimantas Vanagas, and Emigrants for One<br />
Summer (2003) a novel by Valdas Papievis. The first<br />
two works are only used as examples of certain cases<br />
and their analysis is very concise. The third one is<br />
analyzed applying the basic theoretical principles<br />
of imagology. The main attention is devoted to the<br />
research of important aspects of the image, which<br />
help to reveal a distinctive concept of Paris in the<br />
Lithuanian literature.<br />
Keywords: imagology, mania, phobia, philia,<br />
idiocracy, ideology, utopia, representation.<br />
ISSN 1392-8600<br />
21
22<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
Teorinės tyrimo prieigos<br />
Akivaizdu, kad šiandien, lietuvių literatūrai siekiant<br />
tapti lygiateise ir lygiaverte Europos literatūros<br />
dalimi, lyginamieji literatūros tyrimai tampa vis aktualesni,<br />
auga dėmesys įvaizdžių studijoms. Kaip žinia,<br />
savo įvaizdžio kūrimas neatsiejamas ir neįmanomas<br />
be Kito įvaizdžio analizės. Šiems tikslams talkina<br />
imagologijos teorija, kuria mėginsime pasinaudoti.<br />
Kadangi šiai komparatyvistikos krypčiai teorinių<br />
žinių lietuvių kalba stokojame, pristatysime kelias<br />
svarbiausias jos nuostatas 1 .<br />
Gimusi XX amžiaus septintame dešimtmetyje<br />
Prancūzijoje ir Vokietijoje, o neužilgo išplitusi<br />
Anglijoje, Italijoje, Ispanijoje, Olandijoje, amžiaus<br />
pabaigoje, pasak Yves‘o Chevrelio, imagologija demonstravo<br />
dvi vyraujančias tyrinėjimų kryptis: viena<br />
jų – „pirminių dokumentų – kelionių aprašymų tyrimai“,<br />
o kita, svarbesnė, – tyrimai tokių „vaizduotės<br />
kūrinių, kurie arba tiesiogiai aprašo užsieniečius, arba<br />
remiasi daugiau ar mažiau stereotipine užsienio šalies<br />
vizija“ (cit. pagal: Clavaron, 2007, 81–90). Kaip<br />
matysime, abi šios kryptys mūsų tyrimui tinka. Kitas<br />
mums svarbus imagologijos bruožas – tarpdalykiškumas;<br />
mat teigiama, kad šiuolaikiniai imagologijos<br />
tyrimai atsiduria pusiaukelėje tarp literatūros istorijos,<br />
politikos ir psichologijos; be to, atsiranda naujų<br />
sąsajų su kitomis literatūros teorijomis. Tarp pastarųjų<br />
minėtume semiotiką, semiologiją, naratologiją.<br />
Kadangi šios teorijos daugiausia talkina siūlomai<br />
konkrečių tekstų analizės strategijai, mėginsime kai<br />
kuriomis jų nuostatomis vadovautis.<br />
Siekiant apibūdinti kieno nors įvaizdį, reikia visų<br />
pirma apibrėžti įvaizdį kaip tokį, antra, jo santykį su<br />
socialine vaizduote, ir trečia, taikyti atitinkamą metodą,<br />
leidžiantį analizuoti tekstą. Štai kelios pagrindinės<br />
metodologinės nuostatos. Imagologai išskiria kelis<br />
fundamentalius požiūrius į užsienį: maniją (kai stebimoji<br />
kultūra laikoma viršesnė), fobiją (kai stebimoji<br />
kultūra vertinama kaip menkesnė), filiją (abi vertinamos<br />
pozityviai) ir idiokraziją (kai reiškiamas požiūris<br />
yra šališkas, individualus) (Moura, 1998, 48–55).<br />
Svarbūs trys analizės lygmenys: pirmame svarstomas<br />
referento klausimas, antrame – sociokultūrinis<br />
kon<strong>tekstas</strong> (socialinė vaizduotė), trečiame – kūrinio<br />
struktūra. Tiriant referento klausimą, akcentuojami<br />
Paulio Ricoeuro išskirti du konceptai: „atkurianti<br />
vaizduotė“ ir „kurianti vaizduotė“: užsienio įvaizdis<br />
1 Trumpą imagologijos aptarimą galima rasti straipsnio autorės<br />
monografijos įžangoje: Nijolė Vaičiulėnaitė-Kašelionienė, 2011,<br />
Lietuvos įvaizdis prancūzų literatūroje (iki XX amžiaus): vienos<br />
barbarybės istorija. Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> pedagoginio universiteto<br />
leidykla, 15–16.<br />
Several Aspects of the Image of Paris in Lithuanian<br />
Literature: Imagological Research<br />
laikomas arba autoriaus suvoktu užsienio atkūrimu,<br />
arba vertinamas perkūrimas, gerokai nutolęs nuo<br />
pirmųjų įspūdžių. Kadangi rašytojas (ir skaitytojas)<br />
svetimą tikrovę suvokia per tarpininką – visuomenės<br />
menamas reprezentacijas, būtina tirti sociokultūrinį<br />
kontekstą, vadinamąją socialinę vaizduotę, supančią<br />
literatūrinį užsienio vaizdinį. Tik tokiu atveju<br />
galėsime patikrinti, ar autorius atkūrė visuotinę<br />
reprezentaciją, ar esmingai ją keitė. Novatoriška<br />
įvaizdžio jėga – jo literatūrinė vertė – glūdi tame<br />
nuotolyje, kuris jį skiria nuo kolektyvinių (sutartinių)<br />
reprezentacijų visumos.<br />
Žinomas prancūzų komparatyvistas, imagologijos<br />
teoretikas Jeanas-Marcas Moura, sekdamas Ricoeuru,<br />
socialinę vaizduotės praktiką siūlo patalpinti<br />
tarp dviejų polių – ideologijos ir utopijos. Tiriant<br />
ideologijos fenomeną, Ricoeuras išskiria tris prasmės<br />
sluoksnius, atitinkančius tris koncepto lygmenis:<br />
pirmą – marksistinį, suvokiant ideologiją kaip iškreipimo<br />
(pusiausvyros nebuvimo) ir apsimetimo<br />
(veidmainiškumo) fenomeną; antrą – ideologiją,<br />
suvokiamą kaip autoriteto įteisinimą (legitimaciją),<br />
ir trečią – kuomet ideologija siejama su kurios nors<br />
žmonių grupės būtinybe susikurti savo įvaizdį, teatrališka<br />
žodžio prasme, „save reprezentuoti“, išeiti<br />
į sceną ir įsitraukti į žaidimą. Tuo tarpu utopinės<br />
reprezentacijos yra ekscentriškos simbolinių grupinių<br />
schemų atžvilgiu ir dažnai sukuria kokį nors<br />
kontra-modelį, kritikuojantį tradicines vertybes. Iš<br />
esmės socialinės vaizduotės pagrindas – įtampa tarp<br />
ideologinio ir utopinio polių.<br />
Pasak Moura, skirtumą tarp ideologinio ir utopinio<br />
įvaizdžio išreiškia lotyniški būdvardžiai alter ir alius.<br />
Alter – tai kitas (antras elementas) poroje – santykinė<br />
dimensija, apibrėžianti tapatumą kaip priešybę. Alius<br />
– neapibrėžtasis kitas – priešingas tapatumui ir bet<br />
kokiam su juo susijusiam elementui, priešingas bet<br />
kokiai lengvai kylančiai asociacijai; tai – utopinis<br />
kitas. Tačiau abu reiškiniai sąveikauja tarpusavyje.<br />
Iš tikrųjų nelengva nustatyti, ar užsienio įvaizdis yra<br />
utopinis ar ideologinis.<br />
Konkrečiai tiriant tekstą, išskiriami trys pagrindiniai<br />
(klasikiniai) analizės etapai: svarbiausių teksto<br />
struktūrų (dažnai esančių opozicijos santykyje) nustatymas,<br />
pagrindinių tematinių vienetų suradimas,<br />
pagaliau – leksikos lygmens ištyrimas, akcentuojant<br />
žodžius, kuriais reiškiamas kitoniškumas. Tuo būdu<br />
pagal principus, pasiskolintus iš Claude‘o Lévi<br />
Strausso struktūrinės antropologijos, atkuriamos<br />
„generalinė teksto organizacija“ ir „pagrindinės<br />
naratyvinės arba diskursyvinės strategijos“. Be to,<br />
Henri Garricas knygoje Portraits de villes (Miestų<br />
portretai, 2007), akcentuoja, jog būtina tirti visą<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
ansamblį išankstinių reprezentacijų, dalyvaujančių<br />
teksto kūrime ir, pasitelkus Ricoeuro „reprezentacijos<br />
ratą“, bandyti aiškinti „mimezis I“ (išankstinį<br />
suvokimą), „mimezis II“ (šio suvokimo perkeitimą<br />
tekste), „mimezis III“ (perkeistos patirties skaitymo<br />
recepciją). Pagaliau parengiama užsienio įvaizdžio<br />
sąvoka, atkurta pasitelkus tarpdalykinį išmanymą<br />
(Garric, 2007, 12–16, 19–30).<br />
Šiomis teorinėmis prieigomis bandysime remtis<br />
nagrinėdami mums rūpimą temą.<br />
Paryžius literatūroje tarp dviejų<br />
nepriklausomybių<br />
Paryžiaus tema lietuvių literatūrologijoje nėra<br />
visai nauja. Vytautas Kubilius knygoje Lietuvių literatūra<br />
ir pasaulinės literatūros procesas (1983) rašė<br />
apie pirmos XX amžiaus Lietuvos nepriklausomybės<br />
„kultūrinį pliuralizmą“, III–IV dešimtmečių kultūros<br />
posūkį į Vakarus ir į Prancūziją (ypač įsigalėjus hitlerizmui<br />
Vokietijoje), apie mūsų rašytojų, teatro žmonių<br />
ir dailininkų stažuotes Paryžiuje, kurios „įgalino<br />
giliau suartėti su svetima kultūra ir pasinaudoti jos<br />
patyrimu lietuviškai kūrybai“ (Kubilius, 1983, 31).<br />
Paryžiaus mitą lietuvių žiniasklaidoje ir literatūroje<br />
bendrais bruožais yra aptaręs Vytautas Bikulčius<br />
(Bikulčius, 2002, 173–177). „Paryžiaus įspaudą“<br />
IV dešimtmečio lietuvių kultūrinėje savimonėje<br />
nuodugniai ištyrė Neringa Klišienė; ji pastebėjo,<br />
kad daugeliui Prancūzijos sostinėje pabuvojusių<br />
lietuvių menininkų pavyko „apčiuopti paties Paryžiaus<br />
fenomeną“, o šiame mieste įgyta patirtis tapo<br />
impulsu veikti kitoje kultūrinėje (Lietuvos) terpėje<br />
(Klišienė, 2008, 21; Klišienė, 2009). Neabejotina,<br />
kad šiame dešimtmetyje Paryžius iš tiesų įsitvirtino<br />
kaip Europos kultūros centro vaizdinys ir sektinos<br />
modernios kultūros modelis.<br />
Kaip jau minėjome, nemažai lietuvių kultūros<br />
žmonių stažavosi Prancūzijoje. Jie keliavo po šalį<br />
ir skelbė savo įspūdžius spaudoje. Yra publikuoti<br />
Antano Vienuolio-Žukausko Laiškai iš Paryžiaus,<br />
Vaižganto Laiškai iš Prancūzijos, Liūnės Janušytės<br />
žurnalistinis romanas Korektūros klaida (1938). Visais<br />
šiais atvejais formuojamas pabrėžtinai pozityvus<br />
Paryžiaus įvaizdis: tai pavyzdingas miestas, svetingas<br />
atvykėliams, gebantis sukurti ypatingą ir geranorišką<br />
aplinką, ypač meno žmonėms, kurie atvyksta čia<br />
semtis kultūros paveldo turtų.<br />
Liūnės Janušytės romane Paryžiaus įvaizdis<br />
turi manijos bruožų – tai meilės miestas, jo Lotynų<br />
kvartalas – ideali vieta menininkų bohemai. Tai ir<br />
tikros laisvės miestas, su kuriuo palyginus Kaunas<br />
pasirodo kaip kultūros provincija, ir šis provincia-<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
lumas tampa patyčių objektu. Nors šiame romane<br />
idealizavimo tendencija artina įvaizdį prie utopijos,<br />
Paryžiaus reprezentaciją galime įvardinti kaip ideologinę,<br />
suvokdami, jog tai reiškia būtinybę tam tikrai<br />
grupei (lietuvių menininkų bohemai Paryžiuje) „save<br />
reprezentuoti“ (Ricoeuro išskirtas trečias ideologijos<br />
koncepto prasmės sluoksnis). Tik ką tuomet galvoti<br />
apie visiškai priešingą Paryžiaus įvaizdį, kurį ši<br />
autorė nupiešė 1969 metais knygoje Atsiminimai<br />
apie Petrą Cvirką („Lotynų kvartale“), kur tas pats<br />
idealusis Lotynų kvartalas pristatomas kaip „buržuazinio<br />
pasaulio šunvotėmis aptekęs veidas“ (Janušytė,<br />
1969, 427). Akivaizdu, kad naujas Paryžiaus<br />
įvaizdis, maniją paverčiantis priešingu kraštutiniu<br />
požiūriu – fobija, yra taip pat ideologinis, o jį apibrėžiant,<br />
tinka Ricoeuro išskirtas pirmas ideologijos<br />
koncepto prasmės sluoksnis – marksistinis, suvokiant<br />
ideologiją kaip iškreipimo, apsimetimo fenomeną.<br />
Vadovaujantis imagologinės analizės metodika, dera<br />
toliau nagrinėti išankstinę įvaizdžio reprezentaciją.<br />
Darome prielaidą, kad Liūnė Janušytė buvo priversta<br />
paneigti ankstesnį savo požiūrį į kapitalistinius Vakarus<br />
ir patvirtinti marksistinį-lenininį požiūrį tam,<br />
kad galėtų toliau ramiai gyventi tėvynėje. Gebančiam<br />
skaityti sovietmečio tekstus, pernelyg atgrasus Lotynų<br />
kvartalo vaizdas (net su tam tikra juodojo humoro<br />
doze) leidžia konstatuoti atvejį, „kai norima sakyti<br />
priešingai, negu galvojama“. Šiandien tai vertiname<br />
kaip vieną iš vadinamosios ezopinės kalbos būdų;<br />
tuos būdus reikalinga tirti, jei norime susidaryti teisingą<br />
vaizdą apie sovietmečio reprezentacijų visumą.<br />
Naujas Paryžiaus įvaizdžio mūsų literatūroje etapas<br />
prasideda po nepriklausomybės atgavimo 1990<br />
metais, kuomet užsienio vaizdinius pradėjome laisvai<br />
interpretuoti. Ši laisvė drauge reiškė ir interpretacijų<br />
įvairovę. Herkaus Kunčiaus romanas Būtasis dažninis<br />
kartas (1998) ir Rimanto Vanago publicistinis<br />
veikalas Laiškai iš Paryžiaus (2008) reprezentuoja<br />
priešingus Paryžiaus įvaizdžio pavidalus.<br />
Herkus Kunčius žinomas kaip postmodernios<br />
lietuvių prozos atstovas. Priešingai nei buvo galima<br />
tikėtis iš nepriklausomybės metų rašytojo, jis nesiveržia<br />
į pagaliau atsivėrusią Vakarų pasaulio erdvę<br />
semtis kultūros turtų. Jo romano Būtasis dažninis<br />
kartas protagonistas klaidžioja po Paryžių, kupinas<br />
gilaus skepsio (Kunčius, 1998). Kaip tikras dekadentas,<br />
išgyvenantis XX amžiaus blogį, jis jaučiasi persisotinęs<br />
dar neragavęs, skeptiškai žvelgia į eilinius<br />
turistus, meno ir mokslo gurmanus, kaip jam regis,<br />
beviltiškai ieškančius gyvenimo prasmės. Tačiau<br />
negalime teigti, kad ignoruojama prancūzų kultūra<br />
ar Europos literatūra. Tai rodo romano intertekstai,<br />
paliudijantys protagonisto dvasinę būseną ir pade-<br />
ISSN 1392-8600<br />
23
24<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
dantys formuoti Paryžiaus įvaizdį. Romano pradžioje<br />
minimi Patricko Süskindo Kvepalai išryškina dvoko<br />
reikšmes: dvokia ne tik arabų kvartalas, ne tik<br />
protagonisto gyvenama aplinka, bet ir kitos vietos,<br />
kuriose jis buvoja; galima teigti, kad kvepėjimas ir<br />
dvokas neatsiejami, kad tai yra vienas iš įvaizdžio<br />
Svetimas elementų. Svetimumo jausena dar labiau<br />
pabrėžiama minint Alberto Camus Svetimą ir Sizifo<br />
mitą. Protagonistas skelbiasi esąs laisvas nuo<br />
gyvenimo prasmės iliuzijų, vietoj pripažintų kultūros<br />
reikšmių iškeldamas hedonistines, žmogiškų<br />
instinktų diktuojamas vertes, o tai primena Camus<br />
vadinamąjį „natūralų žmogų“. Logiška, kad Paryžius<br />
nieko negali duoti herojui, kuris, pripažindamas<br />
miestą kaip savo buvimo vietą, neigia jo dvasinį<br />
aspektą. Pasak Audingos Peluritytės, atsiribojimas<br />
nuo Paryžiaus romane yra programiškas – taip<br />
atsiribojama nuo vertybių hierarchijos, o kartu ir<br />
nuo Rytų Europos žmogų Paryžiuje persekiojančio<br />
menkavertiškumo komplekso (Peluritytė, 2003,<br />
220–224). Šis socialinis aspektas neabejotinai yra<br />
paveikęs miesto reprezentaciją. Nelengva apibrėžti<br />
Paryžiaus įvaizdį; sakytume, jis – utopinis, nes yra<br />
ekscentriškas ir formuoja neįprastą modelį, priešingą<br />
tradicinėms reprezentacijoms. Tačiau Paryžius<br />
šiame romane net neturi veido, tad, regis, apskritai<br />
stinga elementų miesto reprezentacijai. Svarstant<br />
tapatybės klausimą, tarp alter ir alius, rinktumėmės<br />
alius, kaip priešingą bet kokiam su grupiniu tapatumu<br />
susijusiam elementui. Tokio neapibrėžto Paryžiaus<br />
įvaizdžio šaltinis – socialinė vaizduotė, būdinga tam<br />
tikrai jaunų žmonių grupei, kuriai buvo ir dabar yra<br />
svarbi tradicinių vertybių destrukcija ir provokacijos<br />
etika bei estetika. Kunčiaus požiūris į užsienį gali<br />
būti įvardijamas kaip idiokrazija, nes akivaizdžiai<br />
siejamas su asmenine autoriaus pozicija.<br />
Priešingame poliuje galime patalpinti Rimanto<br />
Vanago Laiškus iš Paryžiaus (Vanagas, 2008). Tai<br />
publicistinė proza, manifestuojanti tradicines lietuvių<br />
kultūros vertybes – prieraišumą savo kraštui, gyvybinį<br />
ryšį su žeme. Atrodo, rašymo tikslas aiškus –<br />
prancūzų kultūros kontekste suvokti savo tapatybę<br />
ir savo tautos likimą. Šiai užduočiai įgyvendinti<br />
autorius pasitelkia lietuvių kultūros atmintį: šalia<br />
asmeninių įspūdžių spausdina 1937 metų kraštiečio<br />
rašytojo Antano Vienuolio-Žukausko laiškus iš Paryžiaus,<br />
cituoja kito kraštiečio – Vaižganto laiškus<br />
iš Prancūzijos, mini Oskaro Milašiaus laiškus iš Paryžiaus,<br />
komentuoja Laimono Tapino knygą Iliuzijų<br />
mugėje. Intertekstualus Paryžiaus įvaizdis lipdomas<br />
iš ankstesnių ir vėlesnių svetimų tekstų, juos gretinant<br />
ir sumuojant bei įterpiant savo įspūdžių. Laiškų iš<br />
Paryžiaus sakytojui daugiau rūpi „ne Paryžius aps-<br />
Several Aspects of the Image of Paris in Lithuanian<br />
Literature: Imagological Research<br />
kritai, o kokias mintis jis sukelia iš kasdienybės išsprukusiems<br />
anykštėnams“. Pasakojime akivaizdžiai<br />
vyrauja atkurianti vaizduotė, įvaizdis perteikia visos<br />
žmonių grupės ideologinę ir kultūrinę programą. Jis<br />
įdomus ir vertingas, nes atskleidžia kai kurias Paryžiaus<br />
būties detales, prancūzų charakterio ir kultūros<br />
ypatumus bei patvirtina kultūrinių ryšių gyvybingumą.<br />
Pavyzdžiui, pastebima, kad prancūzai yra<br />
uždaresnio būdo nei lietuviai, su jais susidraugauti<br />
reikia daugiau laiko, jie dažnai iš aukšto žiūri į užsieniečius,<br />
nedaug moka kitų kalbų, tačiau, kita vertus,<br />
iš esmės yra tolerantiški kitataučiams, pasižymi<br />
aukšta kultūra, yra aktyvūs visuomenininkai, moka<br />
kovoti už savo teises, o prancūzų kalba išsiskiria<br />
neaprastai gražiu mandagumo leksikonu. Iš prancūzų<br />
galima pasimokyti taupumo ir taurumo – mat jie, anot<br />
Vienuolio-Žukausko, yra „nepamaldūs, nedievoti,<br />
bet viduje – taurūs krikščionys“. Autorius cituoja<br />
Vienuolio-Žukausko palinkėjimą: geriau lietuviai<br />
būtų krikščionys ne iš paviršiaus, bet sieloje. Vanago<br />
laiškuose sakymo alter (Kitas, tai yra Paryžius) yra<br />
antrasis elementas poroje „aš, arba Sava, vs Kitas,<br />
arba Svetima“, kurį aptariant siekiama lygiateisio<br />
tarpkultūrinio dialogo; imagologai tai vadina filija.<br />
Paryžiaus paslaptis Valdo<br />
Papievio romane „Vienos vasaros<br />
emigrantai“<br />
Valdo Papievio romaną Vienos vasaros emigrantai<br />
(Papievis, 2003) 2 pamėginsime aptarti, nuosekliai<br />
taikydami imagologų siūlomą analizės metodiką.<br />
Bet pirmiausia – apie ką šis romanas? Galima<br />
atsakyti trumpai: apie lietuvio, atvykusio į vasaros<br />
kursus, klajones po Paryžių. Kadangi klajotojas<br />
prisistato esąs rašytojas Valdas iš Lietuvos, romaną<br />
galėtume laikyti keliautojo užrašais. Juolab, kad<br />
jam būdinga fragmentinė kompozicija: <strong>visas</strong> <strong>tekstas</strong><br />
padalintas į nedideles nevienodo ilgio atkarpas;<br />
nauja atkarpa nebūtinai pratęsia ankstesnės istoriją.<br />
Nuolat kintanti sakytojo pozicija (vartojami beveik<br />
visi gramatiniai asmenys, daugiausia „tu“, „jis“,<br />
„ji“, „aš“) įveda skirtingus žiūros taškus. Romano<br />
protagonistas, nutaręs, kad „l‘expérience vaut mieux<br />
que la science“ (patirtis svarbiau už žinias), betiksles<br />
klajones po miestą prilygina universitetinėms<br />
studijoms. Klajojant bendraujama su atvykėliais iš<br />
viso pasaulio, klajūno palydovės Nathalie ir Melanie<br />
padeda prisijaukinti Europos sostinę, svetimą miestą<br />
paversti savu.<br />
2 Toliau tekste cituojama nurodant šio leidimo puslapius.<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Romane galima išskirti tris naratyvines teksto<br />
strategijas arba tematines linijas:<br />
1) protagonisto Valdo klajonės po Paryžių siekiant<br />
susikurti „savo miestą“;<br />
2) protagonisto bendravimas su dviem moterimis:<br />
tilto klošare Nathalie ir laisva menininke<br />
iš Šveicarijos Melanie – klajonių palydovėmis,<br />
atradimų iniciatorėmis;<br />
3) bendravimas su kitais atvykėliais ir „tilto<br />
kompanija“.<br />
Visas tris strategijas arba tematines linijas vienija<br />
troškimas pažinti miestą, atskleisti jo paslaptį. Pažinti<br />
Paryžių – reiškia ne tik žiūrėti, bet „išžvalgyti“, ne<br />
tik girdėti, bet įsiklausyti, ne tik užuosti, bet „įsismelkti“<br />
vidun, aptikti miesto dvasią, su ja suartėti,<br />
tai, kas svetima, paversti savu. Charakteringa romano<br />
pradžia:<br />
Akimis tyrinėjo mėlynų ir raudonų linijų raizginį [...].<br />
[...] tarsi tą planą, tą schemą, tą Paryžiaus žemėlapį<br />
ne kas nors šiaip būtų palikęs [...], tarsi ne savo valia,<br />
o kieno nors įkalbėtas, kone prievarta būtų jį pakėlęs<br />
ir žvilgsniu tyrinėjęs. C6, A4, E7, o iš tikrųjų ne kas<br />
kita, tik laisvėn išleisto paukštelio negalia ar gal baimė<br />
išvysti vieliniais narvelio retežiais nesuliniuotą<br />
pasaulį [...], bejėgystė išsinert pačiam iš savęs [...].<br />
[...] iš šios pusiau tikros, pusiau netikros materijos<br />
pabandyt susikurti visiškai kitą pasaulį. (p. 5–6)<br />
Itin aktyvi žvilgsnio figūra akcentuoja regėjimo<br />
svarbą percepcijai; pojūčiais suvokiamas pasaulis<br />
inicijuoja tokią naratyvinę strategiją, kurioje reginiai<br />
nesunkiai virsta vizijomis. Šifro raidės miestą paverčia<br />
mįsle, kurią reikia įminti, o tai reiškia – surasti<br />
tas linijas, kurias išbrėžtum erdvėje, tuos materijos<br />
elementus, iš kurių sukurtum naują pasaulį, savąjį<br />
Paryžių. Kūrybos sąlyga – laisvės pojūtis ir visų<br />
su ankstesne nelaisve susijusių potyrių – negalios,<br />
baimės, bejėgystės įveika. Toks įvadas pabrėžia kuriančios<br />
vaizduotės vaidmenį formuojant Paryžiaus<br />
įvaizdį. Tad galime tikėtis vaizdinio, kurio sukūrimą<br />
sąlygoja asmeninis autoriaus jautrumas; demonstruojant<br />
troškimą keisti tikrovę, krypstama utopijos link.<br />
Romano mikrouniversumą formuoja figūratyvinės<br />
ir teminės priešpriešos: ne tik švytėjimas ir<br />
ūkanos, baltieji ir juodieji, klošarai ir bastūnai, bet<br />
ir – troškimai ir bejėgystė, laisvė ir nelaisvė, žodžiai<br />
ir nebylumas, kasdieniškumas ir egzotika, tikėjimas ir<br />
neviltis, abejingumas ir nerimas... Kai kurios binarinės<br />
opozicijos virsta svarbiausiais teksto tematiniais<br />
vienetais: klajonėse nuolatos susipina kasdienybė ir<br />
egzotika, jas lydi svarstymai apie laisvę ir nelaisvę,<br />
Savo ir Svetimo problematika. Į kai kurias binarines<br />
poras įeina žodžiai, kuriais reiškiamas kitoniškumas;<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
antai binarinei porai Savas – Svetimas priklausanti<br />
klošarės vartojama sąvoka étranger (svetimas) dar<br />
susideda iš dviejų tarpusavyje oponuojančių elementų<br />
– polonais ir visi kiti étrangers. Aiškinama,<br />
kad polonais – tai ne tautybė (lenkas), bet padermė,<br />
rasė, vardas atvykėlių iš rytų, kurie skiriasi nuo<br />
kitų étrangers tuo, kad nemoka džiaugtis; nuo jų<br />
dvelkia liūdesys, jaučiama, kad viduje jie nešiojasi<br />
kančią, kurios tikriausiai bijo netekti, nes tuomet<br />
nebesižinos, ko griebtis (p. 32). Pati klošarė save<br />
priešpriešina kitiems Senos bastūnams, kurie savo<br />
likimą priima kaip negandą, niršta ant savęs ir pasaulio.<br />
Klošarystė – bene aiškiausiai kitoniškumą ir<br />
Paryžiaus savitumą apibrėžianti sąvoka, akcentuoja<br />
benamystę kaip savanoriškai pasirinktą gyvenimo<br />
būdą (p. 308–309). Iš esmės tą patį reiškia ir vartojamas<br />
terminas nomadiškas („nomadiškas būdas“, –<br />
p. 281). Antinomijų gausa liudija intensyvų intelekto<br />
darbą ir patvirtina pasakymą, kurį galima laikyti<br />
sakytojo credo: „racionalų pažinimą praturtinanti<br />
intuicija ir intuiciją išgryninantis racionalus pažinimas“<br />
(p. 30). Racionalumas pasireiškia bandymu<br />
antinomijas kvestionuoti („vienatvės baimė ir baimė<br />
netekti vienatvės?“, „tikėjimas ir netikėjimas vienu<br />
metu“) ir kurti originalias priešstatas: laisvė ir apribojimas,<br />
prilyginamas vietos suradimui, oponuojantis<br />
laisvei ir beribiškumui (šis prilygsta pasimetimui,<br />
savo vietos neradimui); protagonistas, virtęs artimu<br />
kitiems, tampa svetimas sau... Pagaliau surandami<br />
atitikmenys, struktūruojantys tekstą: skaitytojas<br />
patikinamas, kad „išorinio vaizdo struktūra atitinka<br />
vidinę struktūrą“. Tad nereikia stebėtis, kai kalbos<br />
elementai virsta miesto vaizdą formuojančiais elementais,<br />
kad morfologinės, sintaksinės struktūros<br />
atitikmuo yra gatvės, tiltai, kvartalai, linijų ir spalvų<br />
kompozicijos. Visa „kelionė Paryžiumi – tai kelionė<br />
minčių ir jausmų labirintais, atkartojančiais gatvių<br />
ir skersgatvių raizginį“. Todėl Paryžiaus portretas<br />
neatsiejamas nuo jo įvaizdį kuriančiojo autoportreto.<br />
Pasak Erico Landowskio, keliautojas gali mėginti<br />
atkurti „kitur“ sritį taip, kad geriau ją prisijaukintų,<br />
nupieštų ją panašią į savo atvaizdą, lyg koks Robinzonas,<br />
tapęs laiko ir erdvės valdytoju. Tačiau gali sau<br />
atsiskleisti kaip kitoks, priimdamas naują savosios<br />
būties formą; būtent vieta jam parūpins kristalizacijos<br />
elementus (Landowski, 1999, 99).<br />
Ieškodami tokių „kristalizacijos elementų“,<br />
diskurso lygmenyje pastebime kelias viena kitą<br />
papildančias izotopijas: rato, labirinto, voratinklio,<br />
veidrodžio. Ratas – klajonių po Paryžių grafinis<br />
ženklas, dalija miesto erdvę į kelis koncentrus. Paryžiaus<br />
centras ir širdis – Cité sala ir tiltai, o nuo čia<br />
„tarytum ratilai skleidžias, į <strong>visas</strong> puses nuvilnija<br />
ISSN 1392-8600<br />
25
26<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
aibė tik iš pažiūros panašių miestų, ir kad patektum<br />
iš vieno į kitą...“ (p. 45). Klaidžioji ir „susidaro įspūdis,<br />
kad suki begalinius ratus, niekaip nerasdamas,<br />
pro kur įžengti į vidų, tas įspūdis, kad kaskart lieki<br />
anapus ribos, nežinia kieno brėžiamos – galbūt nesugebėjimo<br />
atsivert, įsijaust, įsigyvent“ (p. 46). Tad<br />
ratus brėžia sąmonė; nuo bejėgiškumo ji gelbstisi<br />
problemą paversdama visuotine, egzistencine: „visi<br />
klaidžioja tarp daugybės pasaulių, neįstengdami nei<br />
į juos įsismelkt, nei suprast, kas juos sieja“. Viltis<br />
siejama su Kitu: „užtenka įsigyvent į kito žmogaus<br />
ritmą, pažvelgt į gyvenimą jo akimis, ir atsivers kitas<br />
vaizdas, kita fizika ir metafizika“ (p. 47). Per visą<br />
romaną subjektas suka ratus po miestą vienas arba<br />
dviese, kol pagaliau „ironišku kreidos ratu pabandė<br />
atsiribot, atsiskirt nuo savęs“ (p. 328). Tik nepavyko.<br />
Laikas dildė linijas ir spalvas, kol gimė jausmas „tarsi<br />
viskas iš naujo prasidėti galėtų“ (p. 295); taip erdvės<br />
konfigūracijas ženklinantis ratas virto ir laiko ratu.<br />
Rato simboliką papildo labirinto figūra. Minčių<br />
ir jausmų labirinto išorinis atitikmuo – Paryžiaus<br />
kvartalai:<br />
[...] kiekvienas kvartalas – nelyginant labirintas, iš<br />
kurio neišeisi, gali tik pereiti iš vieno labirinto į kitą;<br />
kur atsidursi, ką rasi pasukęs už kampo? Gal todėl ir<br />
klaidžiojo (abu su Melanie) nesukdami sau galvos,<br />
nei kur, nei kodėl eina, kad namai labiau baugino nei<br />
traukė – vos sustosi, ir pasitenkinimas savimi, tuo, ką<br />
turi, tave apkerės, ankštame pasaulėly užsklęs. Abu<br />
bijotės stingulio, pastovumo, abu bijotės pasirinkti,<br />
apsiriboti viena galimybe [...]. [...] viltis, kad pagaliau<br />
prieisi magišką vietą, kurioje atsidūrus visa nušvinta,<br />
atsiveria daiktų ir reiškinių paslaptis, ir tu staiga<br />
visaregis ir visažinis... (p.223–224)<br />
Labirintas, kaip ir ratas, – kuriančios sąmonės<br />
produktas, todėl jo centras ne realus, o mitinis; tai<br />
magiška vieta, kurią suradus, tampama dievybe. Kadangi<br />
tokios vietos radimas – iliuzija, klajonės įgyja<br />
amžinumo matą – jos įvardijamos kaip „begalinės“,<br />
o judėjimas prilyginamas kūrybai.<br />
Su žmogiška veikla susijusi voratinklio figūra.<br />
Ji apibūdina kolektyvinį atlikėją: žmonės – „begalinė<br />
daugybė vorelių, mezgančių be galo be krašto<br />
voratinklį“. Kartais žmogui voratinklio neužtenka,<br />
„jam regisi, kad jo gyvenimas vertas daugiau“. Ir<br />
nors kartais pritrūkus kantrybės „voreliui panūsta<br />
išnykti“, gyvybės instinktas jam sako: „vos atitrūksi,<br />
tavęs nebeliks“ (p.186–187). Tad visos šios trys diskurso<br />
figūros – rato, labirinto, voratinklio – atveria<br />
egzistencines problemas ir manifestuoja pagrindinę<br />
diskursyvinę strategiją: vaizdinių atitikmenų keliu<br />
reikšti dvasinius ieškojimus.<br />
Several Aspects of the Image of Paris in Lithuanian<br />
Literature: Imagological Research<br />
Bene ženkliausia yra per visą diskursą besiskleidžianti<br />
atspindžių izotopija, tikrovę gebanti<br />
paversti vizija. Jai priskiriame veidrodžio, lango,<br />
stiklo figūras: „Daugybė veidrodžių, atsispindinčių<br />
vieni kituose, daugybė perspektyvų, viena iš kitos<br />
išsiskleidžiančių, kiekvienoj kavinės terasoj – kitas<br />
pasaulis, pasukęs už kampo atsiduri kitoj realybėj“<br />
(p. 46). Atidus stebėtojo žvilgsnis nesitenkina išoriniais<br />
daiktų pavidalais, tuo, kas aiškiai matoma;<br />
aiškumą bandoma naikinti, ieškant įvairių regėjimo<br />
taškų: „Langas į quai des Grands-Augustains, ant<br />
kurių stiklo atsimušantys prie staliukų palinkusių<br />
žmonių atspindžiai retkarčiais susilieja su anapus<br />
stiklo praslystančių praeivių siluetais“ (p. 48).<br />
Atrodo, jog tyrinėjant aplinką, svarbiau už daiktus<br />
– jų atspindžiai, leidžiantys įsiskverbti į tai,<br />
kas yra už regimos tikrovės, surasti tą pirmapradę<br />
materiją, iš kurios nulipdytas dabartinis miestas.<br />
Atskiros detalės susijungia į vieną, kartais bauginančią<br />
visumą:<br />
Žvelgė į miestą, kuris, staiga pasirodė, nuo dangaus<br />
plyšta, prarajon slysta, į tylą, į tamsą, iš kurių kitados<br />
kilo, pirmykščių instinktų traukiamas grįžta. Žvelgė į<br />
jį, šitą jaukinamą neprisijaukinamą miestą, o atrodė,<br />
kad žvelgia į veidrodį – kurio išgaubtas paviršius<br />
atspindi jo paties veidą. [...]. Visuomet su tavim, o<br />
kai pažiūri į veidrodį, tarsi iš kito pasaulio išnyrantį,<br />
vaiduokliškai svetimais bruožais nutvilkantį. (p. 145)<br />
Veidrodis čia – realus daiktas, atspindintis regimą<br />
vaizdą, o kartu – magiškas objektas, atspindžių<br />
galios dėka tą vaizdą iškreipiantis, suskaldantis taip,<br />
kaip suskaidoma asmenybė, atveriantis bauginančias<br />
reginio gelmes. Veidrodžio, lango, stiklo ar vitražo<br />
figūros manifestuoja trapumo, laikinumo reikšmes:<br />
„bėgu, bėgu, akyse mirguliuoja“, – pasakoja Melanie,<br />
– „staiga visa dūžta, pabyra, staiga nebelieka<br />
jokių jungčių nei ryšių [...]. Tarsi kažkas atžagaria<br />
ranka būtų brūkštelėjęs kruopščiai dėliotą vitražą,<br />
akimirksniu visa sugriūva: namai, gatvės, žmonės<br />
pažyra kaip šukės, ir toks atšiaurumas nuo visko<br />
padvelkia, tokia atskirtis [...]. [...] kam to reikia,<br />
kodėl aš esu? Ir tokia bejėgystė...“ (p. 187). Miesto<br />
vaizdo – „kruopščiai dėlioto vitražo“ – sudužimas<br />
ir sugriuvimas siejamas su subjekto negalia sukurtą<br />
vaizdą įsisavinti ir išlaikyti, o tai yra suteikti jam<br />
tvarumo ir amžinumo. Ši negalia vaizdo kūrėją<br />
tolina nuo tikslo, vėl paverčia vienišu ir svetimu.<br />
Kita vertus, pastovumas provokuoja stingumą, o<br />
tai reiškia ir kūrybos sąstingį. Protagonisto aptikti<br />
pasauliai trapūs, „gali sudužti, nes tvarka ir darna –<br />
tik kasdienybės inercija, bejėgystė pasipriešint visa<br />
valdančiam anonimui“ (p. 46). Po išsiskyrimo su<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
klajonių palydove Melanie protagonistą Valdą apima<br />
begalinis noras:<br />
Kad skersvėjai išsukinėtų <strong>visas</strong> rodykles [...], kad<br />
skiltų, smulkiausiom šukėm pažirtų visi veidrodžiai,<br />
išdužtų visi langai [...]. Ir kad staiga trūktų šita kaip<br />
styga įsitempusi rue Saint-Jacques‘o arterija, kad jai<br />
trūkus supleišėtų, sudrikstų iš kitų gatvių, bulvarų,<br />
alėjų nuregztas voratinklis, kad suskeldėtų visi vamzdžiai,<br />
kad susprogtų visos cisternos ir rezervuarai [...],<br />
kad visa į pirminius elementus ir ryšius išsiskaidytų<br />
[...], kad iširtų visos ekonominės – politinės – socialinės<br />
– finansinės – kultūrinės – religinės – tautinės<br />
– bendruomeninės – gimininės – šeimyninės<br />
siūlės, kad šis miestas, staiga iš civilizacijos drabužio<br />
išniręs, nuogas ir bejėgis kaip kūdikis būtų atblokštas<br />
į pirmykštės jūros pakrantę. (p. 346–347)<br />
Skilimas, dužimas, trūkimas, išsiskaidymas, iširimas<br />
– taigi totalinės destrukcijos poreikis liudija<br />
pirmapradiškumo siekį, troškimą priartėti prie pirmojo<br />
chaoso, „pirminių elementų“, iš kurių, įgijęs<br />
dieviškos galios, išaugintum naują kūrybos viziją.<br />
Tačiau tuo miesto-veidrodžio byla nesibaigia.<br />
Rato figūra garantuoja laiko, gyvybės, gyvenimo ir<br />
su žmogiška būtimi susijusių problemų nenutrūkstamumą,<br />
neužbaigtumą. Tai yra „[u]žburtas ratas“:<br />
Kaip nepatekti į spąstus, iš kurių stengiesi ištrūkti<br />
[...]. [...] kaip sustruktūrinti šitą amžiną griūtį, jos į<br />
stinglius teorijų karkasus nespraudžiant? [...] Reikia<br />
apakti, apkursti, rambiais pasitenkinimo ir pernelyg<br />
didelio pasitikėjimo savimi šarvais apsišarvuoti,<br />
kad imtum ir patikėtum tais krantais, užtvankom ir<br />
karkasais; ar nebus taip, kad centro, ašies iš viso nėra,<br />
ir tą akimirksnį, kai pamanysi, kad į jį įžengei ar ją<br />
užčiuopei... (p. 371)<br />
Priartėjame prie svarbiausios naratyvinės strategijos,<br />
diskurso lygyje pasireiškiančios nuolatinę<br />
kaitą ir begalinį virsmą manifestuojančiomis kalbos<br />
lytimis. Judesio adoravimas skleidžiasi įvairiais<br />
būdais. Ritmą kuria pasikartojančios – dažnai trinarės<br />
– vaizdinės konstrukcijos, pavyzdžiui: „Paskui<br />
vėl – tas pats Cité salos grindinys, tas pats [...] gluosnis,<br />
paskui vėl – regis, ne pirštais mušamas ritmas,<br />
o kraujo plakimas [...]; paskui vėl – mėnesienos<br />
tvieskiami prakaituoti veidai [...]“ (p. 25). Veiksmažodžiai,<br />
reiškiantys judesį ar garsą, taip pat dažnai<br />
grupuojami po tris: „nusikvatojo, sušurmuliavo, dar<br />
aistringiau sudundeno“ (p. 25). Dėl tokių besikartojančių<br />
konstrukcijų pabrėžtinai ritmiški sakiniai<br />
formuoja poetinę sintaksę. Miesto vaizdas judrus,<br />
jo detalės patiria nuolatinę transformaciją: namai,<br />
tiltai, krantinės, skersgatviai, bulvarai jungiami į<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
visumą – „ištirpo, vieni su kitais susilydė, pavirto<br />
ritmu, kurio pašaukta ir tavo esybė, regis, išsinėrė<br />
iš kūno ir ėmė skrieti tenai, kur sutampa akimirka<br />
ir amžinybė [...]“ (p. 26). Vadinasi, būtent ritmas,<br />
judėjimas ne tik keičia erdvę, bet ir pergali laiką.<br />
Su šia diskurso analizės patirtimi leidžiamės į<br />
gilesnį – naratyvinį – teksto lygmenį. Čia mums<br />
rūpi ne tik subjekto judėjimas erdve ir laiku, siekiant<br />
objekto, bet ir vertės objekto išaiškinimas.<br />
Ištyrėme miesto erdvę dalijančią rato figūrą,<br />
jos simbolines reikšmes. Ratas inicijuoja erdvės<br />
fokalizaciją. Centrinis ratas sutampa su geografiniu<br />
Paryžiaus centru – Cité sala ir artimiausiais tiltais.<br />
Klysdamas nuo šios vietos tolyn, subjektas suka<br />
ratus po miestą, tačiau aprėpiamas nedidelis plotas,<br />
geografinės ribos apčiuopiamos: Lotynų kvartalas,<br />
Marais, Monmartras; po to kaskart vėl netoli Cité<br />
sugrįžtama. Būtent čia protagonistas suartėja su „tilto<br />
kompanija“ ir klošare Nathalie, kuri jį „atpažįsta“,<br />
tuo pačiu kurstydama troškimą medituoti, suprasti<br />
save ir pažinti miestą. Ši vieta, kurią pavadinsime<br />
topine subjekto erdve, prisipildo ypatingo, ne-tuščio<br />
laiko. Pagaliau pastebime, jog horizontalią erdvę<br />
pergali vertikalioji jos ašis:<br />
Tamtamų dundenimas, pokalbių nuotrupos, žmonės,<br />
su kuriais tavęs, regis, niekas nesieja, tačiau be<br />
kurių laikas iki pusiaunakčio – tuščias, tarsi išretėjęs<br />
[...], nesgi kiekvienas – dalis tilto kompanijos, kuriai<br />
iširus, ne tik būgneliai nutiltų, bet užsisklęstų ir Senos<br />
veriamos platumos. Apačioje – neįsismelkiamai<br />
juoda gelmė, viršuje – beribis dangus, o tu pats ant<br />
liepto, permesto ne tarp dviejų upės krantų, bet tarp<br />
vandens ir dangaus: netikėtai sugrįžusi šešiolikmečio<br />
romantika, tylus išsipildymo džiaugsmas, nors visa<br />
kasdieniškai paprasta, net banalu [...]. Rodos, niekas<br />
nevyksta, o sykiu – jei apskritai kas nors vyksta, tai<br />
būtent čia ir dabar. (p. 115–116)<br />
Topinė subjekto erdvė virsta utopine, išsipildymo<br />
erdve. Sustojęs linijinis, horizontalusis,<br />
laikas (kai niekas nevyksta), tampa vertikaliuoju,<br />
nes sureikšminta akimirka (viskas vyksta dabar)<br />
įgyja ypatingos galios: netikėtai radikaliai pakinta<br />
subjekto dvasinė būsena. Pasiekiamas vertės<br />
objektas – Svetimo virsmas Savu. Išsipildymas<br />
(tobula euforija – džiaugsmas) siejamas su Kitu,<br />
suprantant tą Kitą trejopai: kaip save kitą (pritampantį<br />
prie miesto), kaip patį miestą ir kaip miesto<br />
gyventojus: mat žmonės ne tik suteikia vaizdo<br />
detalėms gyvybės, bet tampa neatsiejama vaizdo<br />
dalimi. Tik reikia pažymėti, kad tie kiti – ne sėslūs<br />
Paryžiaus gyventojai, bet tilto kompanija – klošarai<br />
ir bastūnai, socialiniu požiūriu reprezentuojantys<br />
ISSN 1392-8600<br />
27
28<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
visuomenės marginalijas, o dar kiti – nepažįstami<br />
keleiviai. Visus vienija laisvės ir klajonių instinktas.<br />
Priglaudęs šiuos žmones su visu jų šurmuliu,<br />
muzika ir šokiais, Paryžius regimas kaip „pats iš<br />
savęs besiskleidžiantis, kiekvieną vakarą kartojamu<br />
ritualu kuriamas mitas“.<br />
Ritualas ženklina nuolatinę kaitą ir kasdienį<br />
kūrybos aktą. Procesualumas – esmingas Paryžiaus<br />
įvaizdžio požymis. Charakteringa, jog išsipildžiusi<br />
akimirka neužveria ieškojimų erdvės. Euforija nėra<br />
pastovi subjekto būsena. Džiugesį, viltį, pasitikėjimą,<br />
ramybę vėl keičia melancholija, nepasitikėjimas,<br />
abejonė, nerimas, vėl teigiama, jog protagonistas<br />
niekada netaps toks, kaip tikrieji Paryžiaus gyventojai,<br />
nes egzistuoja neperžengiama riba... Tad miesto<br />
pažinimas, jo įsisavinimas yra nuolatinis, nepabaigiamas<br />
procesas.<br />
Mūsų tyrimas parodė, kad miestas Papievio romane,<br />
atsiskleidęs kaip literatūrinis mitas, kartu yra<br />
dinamiška (susiformuojanti ir vėl išyranti) ženklų<br />
(taigi, semiotinė) sistema. Tačiau imagologija imanentine<br />
teksto analize neapsiriboja; siūloma tirti socialinę<br />
vaizduotę, supančią užsienio vaizdinį. Henri<br />
Garricas, knygos Miestų portretai autorius, pažymi,<br />
kad miestas kaip plačiai apibrėžtas (superdéterminé)<br />
semiotinis objektas, gali būti suprantamas kaip pati<br />
bendriausia erdvė, „prisotinta“ (saturé) literatūrinių<br />
reprezentacijų.<br />
Dera pažymėti, kad pats Papievio įgaliotas sakytojas<br />
romane nurodo kuriamo Paryžiaus įvaizdžio<br />
šaltinius: tai regėtos nuotraukos, atvirukai, paveikslai,<br />
girdėtos dainos, skaityti žinomų rašytojų kūriniai.<br />
Antai sakytojas subjekto vardu savęs klausia:<br />
[...] o ką veikiate, ko šiam mieste ieškote jūs, tokie<br />
kaip tu svetimšaliai, iš tikrųjų važiavę ne čia, o į<br />
miestą – vaizduotės pamėklę, miestą – fantomą,<br />
miestą – legendą, miestą, susikurtą iš vaikystėj matytų<br />
nuotraukų, atvirukų, iš kvapų, kuriuos slapčiomis<br />
uosdavot, atsukę motinų naktiniuos staliukuos užtiktus<br />
buteliukus su Chanel, Christian Dior etiketėm,<br />
iš dainų, kurių dešimtis kartų klausydamiesi išmokot<br />
Jardin du Luxembourg, Place de Clichy ir kitų vietų<br />
vardus, ar iš romanų, kuriuos skaitydami mintyse<br />
piešėtės pusiau tikrą, pusiau netikrą šio miesto žemėlapį?<br />
(p. 195–196)<br />
Svetimšaliai romane vadinami „savo pačių vaizduotės<br />
archeologais“, po „dabarties sluoksniais“<br />
atsekusiais „retų ženklų pėdsakus“ ir mėginančiais<br />
iš jų atgaivinti „suirusį mitą, į dešimtmečių praeitį<br />
nugrimzdusias Monmartre‘o, Saint-Germain-des-<br />
Prés legendas“. Archetipiniai, socialinės vaizduotės<br />
ženklai atpažįstami kuriant miesto portretą: brėžiant<br />
Several Aspects of the Image of Paris in Lithuanian<br />
Literature: Imagological Research<br />
jo geografines ribas, minint istorinius asmenis ir datas,<br />
labiausiai turistų lankomas vietas ir paminklus: Cité,<br />
Notre-Dame, Sainte-Chapelle, Rivoli, Saint-Michel,<br />
Lotynų kvartalas, Louvre, Tuileries, Marso laukai, Eifelio<br />
bokštas, Monmartras, Sacré-Coeur, Sena ir tiltai...<br />
Regimi vaizdai suaktyvina atmintį; iš jos išplaukiantys<br />
Emile Zola ir Marcelio Prousto, Toulouse-Lautreco ir<br />
Modigliani, Paulio Eluardo ir Eduardo Manet vardai<br />
bei aliuzijos į ką tik matytas Boscho, Titiano, Botticellio,<br />
Bruegelio drobes ne tik kuria intertekstą, jungdami<br />
praeitį su dabartimi, bet ir sureikšmina akimirkos<br />
įspūdį, gebantį formuoti naujus vaizdinius pavidalus:<br />
„Atspindėti tikrovę? – šyptelėjai [...] ir tarei sau, kad<br />
tikrovės atspindėt negali, daugiausia, ką gali, – aprašyti,<br />
kokia ji tavyje atsispindi (p. 267).<br />
Tuo būdu atkurianti vaizduotė virsta kuriančiąja<br />
vaizduote, iš atskirų fragmentų lipdančia savąjį<br />
miesto įvaizdį. Ne veltui koliažas suvokiamas ne<br />
tik kaip technika, bet ir kaip savotiška filosofija, nes<br />
yra sekundžių, minučių, dienų, jausmų, įspūdžių bei<br />
potyrių koliažas. Pabrėžiama, jog pradedant kurti,<br />
negali numatyti, kokį vaizdą išgausi.<br />
Turistinės vietos – tik vienas socialinės vaizduotės<br />
sluoksnis. Kitas sluoksnis – mentaliteto ir istorinės<br />
atminties ženklai, sietini su autoriaus asmenybe ir<br />
likimu. Paryžiaus erdvėje, lyg atminties saulės apšviesti<br />
(Oskaro Milašiaus žodžiais tariant) suspindi<br />
ir regėti arba skaityti knygose <strong>Vilniaus</strong> bei visos<br />
Lietuvos vaizdai: eidamas Paryžiaus gatve „būdavo,<br />
žvilgteli į kokią tarpuvartę ir staiga išvysti seniai<br />
pamirštą <strong>Vilniaus</strong> kiemelį [...]. [...] staiga pasijunti,<br />
lyg būtum įžengęs į savo esybės gelmes“ (p. 63);<br />
quai de Mégisserie turguje žuvytės plaukioja virš<br />
„nežemiškų platumų povandeninių miškų, dar paslaptingesnių<br />
nei lietuviškos Daukanto girios“ (p. 14).<br />
Protagonistas, Senos klošarę vadindamas Madona, ją<br />
lygina su Aušros vartų Švenčiausiąja Mergele Marija,<br />
Senos bukinistas rodo žemėlapį, kuriame subjektas<br />
džiaugiasi radęs Lietuvos miestų ar miestelių nelietuviškai<br />
užrašytus vardus, kartu suvokdamas, koks tai<br />
prancūzams, o dabar net ir jam tolimas bei egzotiškas<br />
kraštas. Stebėdamas, kaip lengvai ir nerūpestingai tarp<br />
pažįstamų ir nepažįstamų nardo atvykėlė iš Airijos,<br />
jis „su pavydžiu ilgesiu klausia savęs, kada štai taip<br />
paprastai ir laisvai [...], be savinieką slepiančio pasipūtimo<br />
Paryžiaus scenon įžengs ir mano tautiečiai“<br />
(p. 23). Protagonistas pasijunta visuomenės žmogumi,<br />
netgi tautos atstovu, besiilginčiu natūralesnio ir<br />
šviesesnio būvio ne tik sau, bet visai bendruomenei,<br />
kurią reprezentuoja. Siekiama atsikratyti, kas sava,<br />
ir tapti iš esmės laisvu žmogumi. Tik kaip juo tapti?<br />
Jauna kursų dėstytoja, išgirdusi tariant mūsų<br />
šalies pavadinimą, stebisi, kad ne kirilica, o loty-<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
niškais rašmenimis rašome; vienas vyras Klaipėdą<br />
pavadina Memeliu, o skrybėlėta ponia labai nusivylė<br />
sužinojusi, kad mūsų šalyje XX amžiaus devyniasdešimtaisiais<br />
metais karo nebuvo – Lietuva tuoj<br />
pat jos akyse neteko kankinio aureolės. Tad miesto<br />
gyventojų kuriamas Lietuvos įvaizdis Papievio Paryžiuje<br />
menkas, miglotas, dažnai klaidingas, ir tai tik<br />
dar viena užtvara protagonistui mėginant konstruoti<br />
naują savo tapatybę.<br />
Dera priminti, kad romano autorius studijavo,<br />
baigė mokslus ir pradėjo literatūrinę veiklą dar sovietmečiu,<br />
o toliau brendo ir rašytojo karjerą tęsė Lietuvai<br />
atgavus nepriklausomybę, tad jo, kaip ir daugelio<br />
šiandieninių rašytojų, kūrybą galima vertinti kaip<br />
savotišką tiltą tarp dviejų epochų. Po nepriklausomybės<br />
atgavimo nauja visuomeninė padėtis oponuoja<br />
ankstesnei, tačiau menininko, savotiško visuomenės<br />
„marginalo“, situacija (priverstinė, priklausanti nuo<br />
materialinių sąlygų, ir savanoriškai pasirinkta) lieka<br />
aktuali. Tik maištas įgyja kitokį pobūdį – maištaujama<br />
nebe prieš okupacinę santvarką, bet prieš naujas<br />
valdžios formas; pamažu įsigali skeptiškas požiūris į<br />
tautines vertybes, naujai svarstomi identiteto klausimai.<br />
Pasak Ritos Tūtlytės, jaunesnės rašytojų kartos<br />
pasaulėžiūros orientyrai „vis dar primena įprastinę<br />
moderno bohemos savivoką, kai menininko marginalumas<br />
kartu yra jo charizmos, jo priklausymo rinktinei<br />
grupei žymė“ (Tūtlytė, 2003, 167).<br />
Tokie pasaulėžiūros orientyrai pastebimi ir Papievio<br />
romane; ne veltui klošarystė įvardijama kaip<br />
„dvasinės prabangos forma“ (p. 218). Senos klošarė<br />
Nathalie normaliame bute (kurį jai ir pamestinukui<br />
Jeanui pasiūlė protagonistas su Melanie) ilgai neužsibūna,<br />
aiškindama, kad tarp keturių sienų nebemokėtų<br />
gyventi, nes čia „nei žvilgsniui, nei vaizduotei, nei<br />
minčiai įsibėgėt nėra kur“ (p. 216). Ji renkasi visuomenės<br />
marginalo padėtį, prie kurios protagonistas<br />
lengvai pritampa: „Niekada neperžengsim ribos,<br />
anapus kurios viešpatauja pastovumas, saugumas,<br />
tvarka, visuomet liksime paraštėje; kitąsyk su pavydu<br />
žvelgiam į paryžiečius, bet iš tikro ar ne jie mums<br />
labiau pavydėt turėtų?“ (p. 222).<br />
Nathalie yra „nomadiško būdo“, tad renkasi nomadišką<br />
būtį (įvedami posakiai „nomadiška gentis“,<br />
„nomadiška aistra“), o kadangi teigiama, jog per ją<br />
protagonistas suartėja su miestu, Paryžiaus įvaizdis<br />
įgyja nomadiškos kultūros bruožų.<br />
Artėjame prie suvokimo perkeitimo – „mimezis<br />
II“. Sakytojas – protagonistas, pagrindinis pasakojimo<br />
subjektas, kuria Paryžiaus įvaizdį, o Paryžius<br />
savo ruožtu kuria jį patį. Paryžiaus gatvėse subjektas<br />
„lengvai gali ir atrasti, ir pamesti save“, jis atlieka „savęs<br />
peržengimo aktą“, įžengdamas į Kitą, įsiskverb-<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
damas į svetimą sielą, į tai, kas nepažįstama. Tuo<br />
būdu svetimšalis tapo „vienos vasaros emigrantu“,<br />
o šis – tikruoju emigrantu. Dalyvaudamas subjekto<br />
protagonisto perkūroje, miestas iš objekto tampa tarsi<br />
žmoniškuoju subjektu, gebančiu suvilioti, apkerėti,<br />
net apgauti, apgaulingais pažadais gundyti. „Miestai<br />
keičia žmones gal net labiau, nei žmonės keičia miestus“,<br />
– tikina sakytojas, čia pat keldamas klausimą,<br />
ar miestai stipresni už žmones. Istorijos finale – tie<br />
patys žemėlapio raidžių šifrai užbaigia pasakojimą,<br />
akcentuodami žiedinę kompoziciją. Prieš skaitytojo<br />
akis vėl iškyla rato ir voratinklio figūros: iš raidžių<br />
ir skaičių nuaustas tinklelis protagonistą supančiojo<br />
taip, kad „gal niekada iš jo ištrūkti neįstengs?“. Šie<br />
pančiai lengvi, o nelaisvė – santykinė, savanoriškai<br />
pasirinkta (kaip ir klajoklio gyvenimo būdas), be to,<br />
istorija baigiasi klausimu. Aktualizuodami skaitymo<br />
recepciją arba vadinamąją Ricoeuro „mimezis III“,<br />
darome išvadą, kad abejonė dėl subjekto padėties<br />
išlieka. Tuo tarpu voratinklio figūra, suformavusi<br />
binarinę opoziciją (laisvė-nelaisvė), paradoksaliai ją<br />
panaikina, nelaisvę paversdama nauja laisve. Laisvę<br />
toliau kurti savo Paryžių ir save Paryžiuje. Vadinasi,<br />
žiedinė romano kompozicija nereiškia uždarumo, nes<br />
tam prieštarauja semantinis reikšmės planas. Papievio<br />
romanas neišbaigtas, o tai reiškia, kad skaitytojui<br />
atsiranda daugiau erdvės interpretacijoms.<br />
Išvados<br />
Papievio Paryžius, kaip užsienio vaizdinys, pristatytas<br />
kaip Kitas ir Kitoks – paslaptingas, mįslingas,<br />
ne iš karto atsiveriantis, gyvybingas, turintis savyje<br />
didžiulės energijos, agresyvus, gebantis keistis ir<br />
keisti kitą, integruoti vis naujus ir kitokius elementus,<br />
jais prisotinti savo erdvę, atsinaujinti.<br />
Papievio Paryžius, kaip tautos, visuomenės, kultūros<br />
įvaizdis, pasižymi tolerancija, mandagumu,<br />
supratingumu, svetingumu. Nors, be „tilto kompanijos“,<br />
atvykėlių svetimšalių bendrijos, minima<br />
ir protagonistui visiškai svetima, kitokia visuomenė<br />
– rafinuota ir arogantiška vietinių aristokratų<br />
bendrija, konkrečiai su ja nesusiduriama, tad užminta<br />
problema lieka teksto paraštėse. Didžiausia vertybė –<br />
propaguojama individo laisvė ir kultūros atvertis,<br />
poreikis dalintis kultūros palikimu.<br />
Akcentuodami kultūrą, kurios terpėje įvaizdis<br />
gimė, keliame klausimą: kokie lietuvių kultūros<br />
elementai dalyvavo kuriant Paryžių romane Vienos<br />
vasaros emigrantai. Minėjome, jog romanui būdinga<br />
poetinė vaizduotė ir lyrizmas, romantizuotas pasaulio<br />
matymas, o tai lietuvių kultūrai būdinga (įprasta<br />
teigti, kad esame lyrikų tauta, o romantizmas iki<br />
ISSN 1392-8600<br />
29
30<br />
Keli Paryžiaus įvaizdžio aspektai lietuvių literatūroje:<br />
imagologinis tyrimas<br />
šiol tebėra lietuvių literatūros problema). Savotiškus<br />
lietuviškumo bruožus autoriaus valia atpažino Senos<br />
klošarė: tai liūdesys, melancholija, praradimo baimė,<br />
nevisavertiškumo kompleksas ir kiti praeities reliktai,<br />
su kuriais protagonistas, beje, neblogai susitvarko.<br />
Romane ryškėja ir kitokie lietuvio bruožai: kelionių ir<br />
klajonių aistra, paslankumas, gebėjimas keistis, kurie<br />
gali būti priešinami sėslumui, įtarumui, stingumui,<br />
pagarbai tradicijoms – dar taip neseniai deklaruotiems<br />
lietuvybės požymiams. Naujos „socialinės<br />
vaizduotės“ atrama – pakitusi politinė situacija:<br />
atgavus nepriklausomybę, Paryžiaus traukos laukas<br />
sustiprėjo, o žmonių migracijos bangos iškėlė<br />
nomadiškas vertybes. Ne veltui žodžiai „nomadas“,<br />
„nomadiškas“ šmėžuoja romano tekste.<br />
Paryžiaus įvaizdis romane remiasi tradicinėmis<br />
kolektyvinėmis (sutartinėmis) reprezentacijomis<br />
(geografiniai ir istoriniai ženklai, turistų pamėgtos<br />
vietos ir paminklai, žinomų ir nežinomų menininkų<br />
kūryba, miestas – kultūros paveldo lobynas, dosniai<br />
besidalijantis savo turtais), tačiau gebama sukurti<br />
nuotolį nuo tokių reprezentacijų visumos. Romano<br />
stiliui būdingas dinamizmas ir nuolatinė kaita: įvairių<br />
struktūrų (opozicijų, erdvės ir laiko modelių) konstravimas<br />
ir dekonstravimas, erdvės įcentriniams ir<br />
išcentrinimas, nelinijinis dėstymas, procesualumas,<br />
primenantis nomadologinį pasaulėžiūros modelį.<br />
Įvaizdis iš dalies ideologinis, nes perteikia grupės<br />
(lietuvių tautos, o kitais atvejais – tam tikros žmonių<br />
grupės) identitetą, ir iš dalies – utopinis, nes reprezentuoja<br />
turtingą galimybių alternatyvią bendruomenę<br />
(laisvų menininkų ir nomadų). Jeano-Marco Mourra<br />
išskirtoje alter ir alius poroje Papievio įvaizdis<br />
atsiduria viduryje tarp šių dviejų polių, o situacija<br />
„tarp“ taip pat būdinga nomadologinei pasaulėžiūrai.<br />
Iš Danielio-Henri Pageaux nurodytų trijų požiūrių į<br />
užsienį – manijos, fobijos ir idiokrazijos – akcentuojame<br />
paskutinįjį. Pridurdamas naujų bruožų, Papievis<br />
reziumavo ankstesnį lietuviams būdingą svajojimą<br />
apie Paryžių, išryškindamas to svajojimo ritmą ir<br />
paslankumą, gyvybingą žmogaus ir miesto ryšį –<br />
gebėjimą formuoti asmenybę, net keisti jo tapatybę.<br />
Tokio dinamiško ir sužmoginto Paryžiaus įvaizdžio<br />
lietuvių literatūroje dar nebuvo.<br />
Valdas Papievis nupiešė Paryžiaus portretą, panašų<br />
į savo atvaizdą. Paslaptingas ir magiškas, lyriškas<br />
ir romantiškas, kupinas laisvos meno dvasios, palaikantis<br />
socialiniais varžtais nesukaustytą asmenybę,<br />
klajoklišką gyvenimo būdą, Paryžius atsiskleidžia<br />
kaip pasaulio sostinė ir nomadiškos kultūros miestas.<br />
Tai nereiškia, kad visa, daugiausia valstietiško tipo,<br />
jaučianti gyvybinį ryšį su žeme, lietuvių literatūra<br />
kartu su Papieviu ėmė skleisti nomadišką kultūrą.<br />
Several Aspects of the Image of Paris in Lithuanian<br />
Literature: Imagological Research<br />
Tačiau ši banga jaunųjų kūryboje darosi vis labiau<br />
pastebima. Paryžiaus įvaizdžio tyrimas tai patvirtino.<br />
Mums svarbu, kad taikant imagologijos metodiką,<br />
atsiskleidė svarbūs Paryžiaus įvaizdžio lietuvių<br />
literatūroje aspektai. Paryžiaus interpretacijos išryškino<br />
skirtingus kelius į Kito pažinimą. Kunčiaus<br />
atveju šis kelias – destrukcinis ir maištingas: savęs<br />
nuvertinimas virsta Kito atmetimu; Vanago atveju –<br />
konstruktyviai ir pragmatiškai svarstoma lygiateisio<br />
dialogo tarp Aš ir Kitas galimybė; Papievio atveju<br />
iškyla dvigubos tapatybės dilema: kaip įsismelkti<br />
į Kitą nepametant savęs, įsisavinti tą Kitą kaip Aš<br />
egzistencijai būtiną sąlygą.<br />
Literatūra<br />
Bikulčius V., 2002, Paryžiaus mitas lietuvių žiniasklaidoje<br />
ir literatūroje. – Mitai lietuvių kultūroje. Šiauliai,<br />
173–177.<br />
Clavaron Y., 2007, Imagologie. – La recherche en littérature<br />
générale et comparée en France en 2007: bilan et<br />
perspectives. études réunies par A. Tomiche et K. Zieger.<br />
Presses Universitaires de Valenciennes, 81–90.<br />
Garric H., 2007, Portraits de villes. Paris: Honoré Champion<br />
éditeur.<br />
Janušytė L., 1938. Korektūros klaida. Kaunas: Sakalas.<br />
Janušytė L., 1969, Lotynų kvartale. – Atsiminimai apie<br />
Petrą Cvirką, sud. A. Mickienė. Vilnius: Vaga.<br />
Klišienė N., 2008, Menininko savimonė: Paryžiaus įspaudas.<br />
– Literatūra 50 (4), 21–31.<br />
Klišienė N., 2009, XX a. IV dešimtmečio lietuvių literatūra:<br />
prancūziškieji kontekstai. Daktaro disertacija.<br />
VU leidykla.<br />
Kubilius V., 1983, Lietuvių literatūra ir pasaulinės literatūros<br />
procesas. Vilnius: Vaga.<br />
Kunčius H., 1998, Būtasis dažninis kartas. Vilnius: Tyto alba.<br />
Landowski. É, 1999, Présences de l’autre. Paris : Presses<br />
universitaires de France.<br />
Moura J.-M., 1998, L‘Europe littéraire et l’ailleurs. Paris :<br />
Presses Universitaires de France.<br />
Papievis V., 2003, Vienos vasaros emigrantai. Vilnius:<br />
Baltos lankos.<br />
Peluritytė A., 2003, Rašymo „linksmybės“ Herkaus Kunčiaus<br />
prozoje. – Naujausioji lietuvių literatūra:<br />
1988–2012. Vilnius: Alma littera, 220–224.<br />
Vaičiulėnaitė-Kašelionienė N., 2011, Lietuvos įvaizdis<br />
prancūzų literatūroje (iki XX amžiaus): vienos<br />
barbarybės istorija. Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> pedagoginio<br />
universiteto leidykla.<br />
Vanagas R., 2008, Laiškai iš Paryžiaus. Vilnius: „Petro<br />
ofsetas“.<br />
Tūtlytė R., 2003, Nuo maištingos bohemos iki tylių meditacijų.<br />
– Naujausioji lietuvių literatūra: 1988–2012.<br />
Vilnius: Alma littera, 103–128.<br />
Nijolė VAIČIULĖNAITĖ-KAŠELIONIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“<br />
ir jo vertės naujausioje lietuvių<br />
emigrantų literatūroje<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ<br />
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas<br />
Antakalnio g. 6, LT–10308 Vilnius<br />
dalias@llti.lt<br />
Straipsnyje aptariama po 1990 metų rašyta lietuvių<br />
emigracinė literatūra, kurios ypač padaugėjo per<br />
pastaruosius penketą metų. Remiantis Steno Pultzo<br />
Moslundo pasiūlyta skirtingų tarpkultūrinio tapsmo<br />
greičių samprata, kuri kvestionuoja pokolonijinėje teorijoje<br />
populiarią hibridiškumo ir tapatybės diskursų<br />
priešpriešą, lietuvių emigracinė literatūra priskiriama<br />
vadinamojo lėto tapsmo literatūrai. Lėto emigracinio<br />
tapsmo pobūdis aptariamoje literatūroje sudaro<br />
skirtingą greičių skalę – nuo lėčiausio, kai emigranto<br />
statusas literatūros tekste beveik nepastebimas arba<br />
emigracinis tapsmas lėtinamas vyraujančio tėvynės<br />
The article discusses Lithuanian emigration literature<br />
written after1989 (the proliferation of this<br />
type of literature in the last five years is related to<br />
the social processes in contemporary Lithuania).<br />
It is still popular to define the emigrant consciousness<br />
as hybrid in the Western postcolonial theories.<br />
The discourse of hybridity (or epiphanic diversity)<br />
is opposed to the discourse of identity (oppressive<br />
oneness). The author of the article uses the conception<br />
of Sten Pultz Moslund which criticizes that kind<br />
of opposition and proposes the concept of different<br />
speeds of transcultural changes and different types<br />
of hybridization. According to this conception,<br />
the Lithuanian emigration literature belongs to the<br />
type of slow speed of change, or to the literature of<br />
organic hybridity. But this kind of literature is not<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
“Slow Speed of Transcultural<br />
Change” in the Contemporary<br />
Lithuanian Emigration<br />
Literature<br />
ilgesio, iki greičiausio, kai svetima kultūra priartėja<br />
per mišrią šeimą, vaikus ir intelektualinį įsiliejimą<br />
į svetimą kultūrą (pavyzdžiui, per vertimą, kuris<br />
reflektuojamas Dalios Staponkutės esė). Greitesnio<br />
tapsmo variantu galėtume laikyti ir emigracinės literatūros<br />
transformaciją į egzistencinio nomadizmo<br />
koncepciją (Valdo Papievio proza). Emigracinio<br />
tapsmo greičių variantai išskiriami išryškinant tris<br />
distancijos emigracinės tapatybės atžvilgiu tipus.<br />
Esminiai žodžiai: emigracija, pokolonijinė teorija,<br />
hibridiškumas, tarpkultūrinio tapsmo greitis,<br />
lietuvių literatūra.<br />
indiscrete. The different speeds of change could be<br />
defined in the literature of organic hybridity. One<br />
could find the wide scale – from literature of very<br />
slow change (the one, where the emigrant situation<br />
is merely reflected or the speed is slowed down by<br />
the nostalgia for native land) to the literature which<br />
already neighbour to the fast speed of change, or intentional<br />
hybridity (essay of Dalia Staponkutė). The<br />
position of epistemic nomad also could be found in<br />
the Lithuanian literature (novels of Valdas Papievis).<br />
The variations of different speeds are distinguished<br />
according the different types of defamiliarization of<br />
the emigration experience.<br />
Keywords: emigration, postcolonial theory, speed<br />
of transcultural changes, hybridity, Lithuanian<br />
literature.<br />
ISSN 1392-8600<br />
31
32<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“ ir jo vertės<br />
naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje<br />
Problemos ir provokacijos<br />
Kai į tyrinėjimo akiratį patenka naujausioji lietuvių<br />
emigrantų literatūra (parašyta po 1990 metų) ir<br />
lietuviškai rašyta literatūra apie emigracijos patirtį,<br />
iš karto kyla bent pora klausimų ar problemų.<br />
Pirma problema – estetinė šios literatūros vertė.<br />
Įvairių teorijų akiratyje atsiduriančią vadinamąją<br />
emigracijos literatūrą paranku tyrinėti tapatybės,<br />
savimonės ir panašiais aspektais. Iš tikrųjų peno<br />
tokio pobūdžio pasvarstymams ši literatūra gali duoti<br />
nemažai – juk emigranto „skaudulius“ ar džiaugsmus<br />
mėgstama demonstruoti gana atvirai. Tačiau<br />
būtent todėl ir norisi prisiminti Josifo Brodskio<br />
dažnai kartotą nuomonę, kad estetika literatūroje<br />
tampa etika, ar panašų Milano Kunderos požiūrį,<br />
postuluojantį kičo ir amoralumo giminystę. Tai gana<br />
senamadiškos pozicijos postmodernistinių teorijų<br />
ir postmodernistinės (ne)estetikos akivaizdoje, bet,<br />
regis, šiandien vėl aktualios ir parankios kaip postūmis<br />
kitiems provokuojantiems klausimams. Kokią<br />
estetinę vertę turi literatūra, apie kurią šiandien<br />
kalbame kaip apie emigracinę, ir kiek ji yra įdomi<br />
tiesiog kaip sociologinis patirties paliudijimas? Kiek<br />
ta literatūra yra deklaratyvi ar plepi autoterapija?<br />
(autoterapija nieko blogo, bet ar viską būtina versti<br />
knygomis?). Pirmas įspūdis, skaitant per pastaruosius<br />
kelerius metus pasirodžiusią gausią emigracijos<br />
problemoms skirtą literatūrą – akivaizdus estetinės<br />
brandos trūkumas. Paviršutiniškumas, iliustratyvumas<br />
ir deklaratyvumas – bene pagrindinės tokios<br />
literatūros silpnybės, kurių kvintesencija yra kičinis<br />
Aušros Matulevičiūtės romano pavadinimas Ilgesio<br />
kojos (Matulevičiūtė, 2010). Šis romanas, be abejo,<br />
labai parankus tyrinėti emigranto savivoką, mat ji<br />
išsakoma visiškai tiesiogiai („Savi žodžiai dingsta<br />
be jokios mistikos ir nesutartą valandą. Užkrito,<br />
kaip lietuviškai yra tai, kas šiaip jau yra langas“, –<br />
Matulevičiūtė, 2010, 14). Tačiau geriausios mano<br />
neseniai perskaitytos knygos „apie emigraciją“ yra<br />
visiškai kitokios. Jos įtaigiai atskleidžia dramatišką<br />
emigranto būtį, įtampą tarp „įsivietinimo“ naujame<br />
krašte, kuris, regis, visiškai nuslopina emigranto<br />
savimonę, ir netikėto, nenuspėjamo tos savimonės<br />
prasiveržimo – ne tiek žodžiais, kiek veiksmais,<br />
laikysena visuomenėje, esminiu kitoniškumu. Jo<br />
nepajėgia užmaskuoti net sėkmingas prisitaikymas<br />
prie naujo krašto „gyvenimo stiliaus“ (šiandien šią<br />
sąvoką mėgsta vartoti sociologai ir semiotikai, jau<br />
nekalbant apie populiarią sąvokos versiją įvairioje<br />
gyvenimo būdui skirtoje žiniasklaidoje). Pirmasis iš<br />
šių kūrinių – tai Roger Grenier, lietuviškai išėjusios<br />
biografinės knygos Albert Camus: saulė ir ūksmė<br />
“Slow Speed of Transcultural Change” in the<br />
Contemporary Lithuanian Emigration Literature<br />
(Grenier, 2010) autoriaus, romanas Tau teks palikti<br />
Florenciją (Grenier, 1994), kurio pavadinimas parafrazuoja<br />
simbolinį tremtinio statusą įgijusį Dantę.<br />
Antrasis – nenusakomo žanro (tiesiog pasakojimai,<br />
kaip teigia knygos paantraštė) Winfiredo Georgo Sebaldo<br />
Išeiviai (Sebald, 2011), puikiai išversta Rūtos<br />
Jonynaitės. Abiejų knygų autoriai liudija ne savo, o<br />
kitų emigracinę patirtį. Tai patvirtina, kad šoko patirtį<br />
(o emigracijos patirtis tokia ir yra) galima estetiškai<br />
išsakyti tik įsiterpus distancijai: asmenybinei, kai<br />
liudijama kito žmogaus patirtis, kaip šių dviejų knygų<br />
atveju, laiko, kaip atsitinka Dalios Staponkutės esė<br />
(apie ją dar bus kalbama), kritinei ar asmeninį šoką<br />
pavertus radikaliu estetiniu iššūkiu, kaip tai kažkada<br />
padarė šiandien vis dar įtaigūs Algimantas Mackus,<br />
Antanas Škėma, Alfonsas Nyka-Niliūnas.<br />
Tiesa, toks požiūris į emigranto patirtį, koks<br />
išsakytas Grenier ir Sebaldo knygose, šiandien lyg<br />
ir nelabai populiarus – vakarietiškoji literatūros ir<br />
kultūros teorija siūlo į ją žiūrėti labiau kaip į džiaugsmingą<br />
atradimą.<br />
Taigi antras klausimas, neabejotinai susijęs su<br />
pirmuoju, – kaip literatūrinį diskursą, tiesiogiai<br />
ar netiesiogiai, veikia teorinis diskursas, kuriame<br />
emigracijos, migracijos, transmigracijos, globalizacijos,<br />
transnacionalumo ir panašios temos labai<br />
madingos?<br />
Teorinis kon<strong>tekstas</strong><br />
Postūmį šiam provokuojančiam pasvarstymui<br />
apie naujausią lietuvių emigrantų literatūrą<br />
davė Steno Pultzo Moslundo knyga Migration<br />
Literature and Hibridity: The Different Speeds of<br />
Transcultural Changes (Migracijos literatūra ir<br />
hibridiškumas: skirtingi transkultūrinio kismo greičiai,<br />
2010). Knygos autorius kvestionuoja daugelį<br />
su migracija ir jos poveikiu literatūrai susijusių<br />
madingų konceptų, dažniausiai suformuotų pokolonijinės<br />
teorijos. Visų pirma jis kritiškai prabyla<br />
apie vadinamąjį džiaugsmingą hibridiškumą, kuris,<br />
be kita ko, dabar yra dominuojantis konceptas.<br />
Džiaugsmingo hibridiškumo – globalizacijos ir<br />
masinės migracijos epochos padarinio – šalininkai<br />
renkasi ne kankinantį ar... ar, o džiaugsmingą ir...<br />
ir. Kitaip sakant, džiaugsmingam emigrantui tapatumo<br />
klausimas net neturėtų kilti – pasirinkimo<br />
kankynė paverčiama neribotų atradimų euforija.<br />
Dar 1974 metais Edourdas Glissantas, vienas iš<br />
hibridiškumo teoretikų ir apologetų, deklaruoja:<br />
tapatumą nugalės stulbinančios Įvairovės dinamizmas<br />
(Moslund 2010, 61). Jam po dvidešimties<br />
metų, 1994-aisiais, antrina pokolonijinės teorijos<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
klasikas Homi K. Bhabha. Recenzuodamas Salmano<br />
Rushdie Šėtoniškas eiles, romaną, kuris labai<br />
parankus pokolonijinei teorijai iliustruoti, Bhabha<br />
pareiškia: teisingas žvilgsnis (true eye) priklauso ne<br />
tiems, kurie yra įsišakniję vienoje ar kitoje tautinėje<br />
tapatybėje; teisingas yra būtent dvigubas emigranto<br />
žvilgsnis (Moslund 2010, 70). Tokio požiūrio ištakos<br />
– Gilles‘o Delleuzo‘o išpopuliarinta rizomos<br />
(daugiastiebės) ir šaknų (vienastiebės) literatūros<br />
priešprieša (Delleuze, Guattari, 1986, 26–27) arba<br />
dar anksčiau Michailo Bachtino nubrėžta polifoninės<br />
ir monofoninės sąmonės skirtis (Bachtin, 1996,<br />
29), kuria mėgsta naudotis daugelis teorijų, taip pat<br />
ir pokolonijinė. Apie hibridiškumą, kurį reprezentuotų<br />
polifoniška, arba rizomos literatūra, kalbama<br />
kone epifanijos terminais – kaip apie naujas žinias<br />
ir daugialypes patirtis, atveriančias mus supantį<br />
pasaulį kaip patraukliai reliatyvų ir kaskart vis naują<br />
(Moslund, 2010, 18). Opozicijoje atsidurianti šaknų<br />
literatūra, priklausanti vadinamiesiems tapatybės<br />
diskursams, vertinama kone kaip žalinga ar bent<br />
jau kaip potencialių pavojų talpykla. Savo ruožtu<br />
nacionalinė kultūra, vienas iš tokių tapatybės šaltinių,<br />
interpretuojama kaip sunkiasvoris, despotiškas<br />
(oppressive) vienis (Moslund, 2010, 34–35). Tokio<br />
požiūrio pėdsakų aptiksime ir Lietuvos kultūrinę<br />
situaciją „užkabinančiame“ Stepheno Greenblatto<br />
straipsnyje „Rasinė atmintis ir literatūros istorija“<br />
(Greenbaltt, 2007). Šlovinančio hibridiškumo kontekste<br />
būti kilusiam iš gana homogeniško (tautiškai,<br />
rasiškai etc. krašto) ir būti prie jo vienaip ar kitaip<br />
prisirišusiam ar apskritai sėsliam tampa jei ne gėda,<br />
tai bent jau nemadinga ir neperspektyvu... Kaip<br />
tiksliai pastebi Brigita Speičytė, „Greenblattas savo<br />
kultūrinę-istorinę tapatybę suvokia ir patvirtina kaip<br />
neabejotiną ideologinę viršenybę prie Kitą, t. y. ‚nacionalistinę‘<br />
lietuvių kultūrą“ (Speičytė, 2006, 281).<br />
Kalbėdami apie savo kultūrą ir visuomenę, joms<br />
tenkančius išbandymus, taip pat ir šiandieninę<br />
emigraciją, mes esame linkę laikytis priešingos<br />
pozicijos – kalbame apie tapatybę kaip apie kažką<br />
nekintamo, ieškome šaknų, o emigracijoje matome<br />
tik grėsmes. Kalbėti apie emigracijos atradimus ar<br />
jos teigiamą poveikį asmens tapatumui, atrodo, būtų<br />
kone nesusipratimas.<br />
Moslundo knyga akivaizdžiai parodo, kad šiandien<br />
laikytis įsikibus tokių kraštutinių pozicijų<br />
kažin ar prasminga. Kalbėdamas apie emigracinę<br />
(migracinę) literatūrą, jis siūlo iš viso atsisakyti<br />
panašaus pobūdžio priešpriešų, pagrįstai teigdamas,<br />
jog šiuolaikinėje literatūros bei kultūros<br />
teorijoje jos yra įgavusios keistoką vertybinį atspalvį.<br />
Mokslininkas teigia, kad nėra jokio stabilaus<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
tapatumo ir jam priešingo hibridiškumo. Yra tik<br />
skirtingi kismo greičiai arba skirtingi hibridiškumo<br />
tipai: intencionalus, sąmoningas hibridiškumas,<br />
kuriam būdingas didelis tapsmo greitis bei stipresnė<br />
skirtumą generuojanti, išcentrinė, jėga, ir<br />
organiškas hibridiškumas, kuriam būdingas lėtesnis<br />
tapsmo greitis bei stipresnė identiteto (įcentrinė)<br />
jėga (Moslund, 2010, 48–100).<br />
„Lėtas tapsmas“ lietuvių<br />
emigracinėje literatūroje<br />
Jeigu remsimės Moslundo pasiūlytu skirtingų<br />
tapsmo greičių modeliu, kone visa naujausia lietuvių<br />
emigracijos literatūra priklausytų pastarajam tipui, –<br />
visų pirma, dėl to, kad teberašoma lietuviškai, bet<br />
ne tik dėl to 1 .<br />
Net jei kalbos kriterijų suskliaustume, šioje literatūroje<br />
tebėra labai stipri identifikacijos jėga, ir<br />
tuomet, kai tiesiogiai deklaruojamas tautinio identiteto<br />
atsisakymas arba „nulinis“ identitetas. Bene<br />
ryškiausias tokio prieštaravimo pavyzdys – Gabijos<br />
Grušaitės romanas Neišsipildymas (2010). Pagrindinė<br />
knygos herojė Rugilė nuolat teigia, kad nėra<br />
jokios tapatybės – nei seksualinės, ne geografinės, nei<br />
tautinės. „Animuotas ilgesys – pasiklydęs niekas –<br />
žmonės be istorijos, namų ir be šaknų. Esu triušis,<br />
vedamas skersti. Laižysiu ranką, tikrinančią mano<br />
kailio vertę. Daug nekainuoju“, – taip pareiškiama<br />
jau pačioje romano pradžioje (Grušaitė, 2010, 9).<br />
Panašių citatų galėtume prirankioti daugybę. Tačiau<br />
nepaisant šių „bevietiškumo“ deklaracijų, herojė akivaizdžiai<br />
tebėra „įsivietinusi“. Vilnius, kuris išnyra<br />
kaip juslinis, o ne ideologinis erdvės patyrimas, vis<br />
dar yra meilės vieta, per ilgesį pasirodanti konkreti<br />
tapatybės konfigūracija:<br />
Prieš akis iškyla Vilnius, tarsi tolimas kryžiaus kelias<br />
Pilies gatve, Literatų skersgatviu žemyn pro Onos<br />
bažnyčią vėsaus nusekusio upelio link. Iki skausmo<br />
pažįstama kiekviena plytelė, kiekvienas posūkis, oro<br />
gūsis ir gatvės vardas. Metų metus praleidau įsimindama<br />
kiekvieną detalę, kad galėčiau nešiotis ilgesio<br />
žemėlapį giliai purvinos sąmonės dugne. (Grušaitė,<br />
2010, 24)<br />
Šią romano ištrauką laikyčiau simptomiška –<br />
naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje tebedominuoja<br />
skambios ilgesio ir bevietiškumo deklaracijos,<br />
1 Atskirai reiktų kalbėti apie angliškai (ar kita užsienio kalba)<br />
rašomą ne pirmos kartos emigrantų literatūrą (pavyzdžiui, Antano<br />
Šileikos, Irenos Mačiulytės-Guilford prozą). Tikėtina, kad joje<br />
užtiktume kitą tapsmo greičio tipą ir galbūt hibridiškumo raišką.<br />
Bet tai jau būtų atskiro tyrimo tema.<br />
ISSN 1392-8600<br />
33
34<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“ ir jo vertės<br />
naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje<br />
tokios, kokių apstu jau minėtoje Matulevičiūtės<br />
knygoje arba Mari ir Saros Poisson epistoliniame<br />
romane Šabaš (2011), o ne meninis emigranto patirties<br />
išsakymas, kuriam galbūt reikia didesnio tapsmo<br />
greičio, ilgesnės emigracijos patirties (be abejo, ir<br />
talento bei literatūrinio darbo įgūdžių).<br />
Dar ryškiau ši ilgesio kaip pagrindinio emigracijos<br />
sukelto jausmo tendencija matyti knygose, kurias<br />
galėtume pavadinti emigracijos „prisimatavimo“<br />
aprašymais. Tokie būtų Anetos Anros „mažasis romanas“<br />
Katinas Temzėje (2008) ir Aleksandros Fominos<br />
romanas Mes vakar buvome saloje (2011), apimtimi<br />
ir struktūra pretenduojantis kone į romaną-sagą.<br />
Apie Anros knygą kaip apie literatūros kūrinį<br />
būtų galima ir nekalbėti – jo estetinė vertė visiškai<br />
menka. Įdomu nebent pastebėti, kad šios knygos<br />
herojė, atvykusi į Londoną „pabandyti“ emigracijos<br />
ir tuo pabandymu nusivylusi, ilgesį malšina skaitinėdama<br />
Antaną Škėmą ir Albert‘o Camus Svetimą.<br />
Romano herojės lektūra simptomiška: patys jauniausi<br />
emigracijos ar emigracinės tematikos rašytojai, bandantys<br />
įrodyti esą kosmopolitai, vis dar tebevaikšto<br />
su Škėmos tomeliu po pažastimi ir apskritai tebėra<br />
neišaugę iš lietuviškos vidurinės mokyklos literatūros<br />
kurso programos. Grušaitė irgi debiutuoja „Škėmos<br />
orbitoje“: jaunoji autorė rašo Škėmos intonacijomis<br />
ir sintaksinėmis konstrukcijomis („jos plaukai rausvi,<br />
oda balta, ji vilki griežtą pilką suknelę“, – skaitęs<br />
Baltą drobulę čia nesunkiai atpažins Elenos portreto<br />
detales, – Grušaitė, 2010, 23). Literatūros debiutantei<br />
Škėma tebėra kultūrinės identifikacijos modelis,<br />
net jei ir bandoma deklaruoti, kad situacija šiandien<br />
jau visai kitokia ir ankstesni tapatybės orientyrai<br />
nebetinka („Atleisk, man, Antanai, bet devintame<br />
dešimtmetyje išmirė visi pelkių kaukai, o sutartinės<br />
skambėjo tik pigiuose folkloro vakaruose, nebuvo<br />
netgi karo siaubo – mano nusikaltimas neatlyginamas“,<br />
– Grušaitė, 2010, 66).<br />
Fominos „romanas-saga“, be abejonės, sudėtingesnis<br />
reiškinys nei Anros „mažasis romanas“.<br />
Meniniu požiūriu knyga nėra stipri, bent jau silpnesnė<br />
nei Grušaitės romanas. Fominos Mes vakar<br />
buvome saloje gali būti laikoma savotišku Grušaitės<br />
Neišsipildymo antipodu – ir stilistiniu, ir ideologiniu.<br />
Grušaitės romane įvairius tapatybės modelius<br />
išbando vadinamasis auksinis jaunimas, Fominos<br />
romano herojai – tiesiog dirbti ir užsidirbti į Londoną<br />
išvažiavę jaunuoliai. Abiejuose romanuose jaunimas<br />
apsigyvena skvotuose: Neisšsipildymo herojės –<br />
ieškodamos naujų potyrių, Fominos romano kompanija<br />
– tiesiog todėl, kad nereikia mokėti už būsto<br />
nuomą. Šiame romane apie ilgesį nepostringaujama<br />
ir tapatybės neieškoma, tiesiog parodoma tamsioji<br />
“Slow Speed of Transcultural Change” in the<br />
Contemporary Lithuanian Emigration Literature<br />
pirmojo emigracijos etapo pusė – kaip bukinančio<br />
darbo ritme pamažu ima dezintegruotis asmenybė.<br />
Pagrindinė herojė, filologė Ūla, išsaugo refleksijos<br />
likučius, ir tai tampa jos netikėtu išsigelbėjimu –<br />
virtusi kliūtimi darbo, miego ir linksmybių rutinoje,<br />
ji klasta išvaroma iš skvoto. Nepraleidusi Londone<br />
nė metų, patyrusi dar keletą nuotykių, pagaliau ji<br />
sėdi autobuse, vežančiame į tėvynę – taip baigiasi<br />
romanas.<br />
Ši knyga įdomi kaip tam tikros socialinės patirties<br />
paliudijimas, tačiau kaip romanas yra visai<br />
nevykęs. Knygai akivaizdžiai pritrūko kvalifikuoto<br />
redagavimo – ji per ilga, nesuveržtos struktūros,<br />
gerokai monotoniška. Jau vien dėl to laikyti romaną<br />
„nusivylusios N kartos manifestu“, kaip pristatoma<br />
knygos viršelyje, – pernelyg drąsu. Ir kažin ar pagrįsta<br />
– Grušaitės romanas liudija, kad kiekvienoje<br />
kartoje esama visiškai skirtingos patirties ir pasaulėjautos<br />
žmonių.<br />
Trys distancijos variantai<br />
Ar esama naujųjų emigrantų kūryboje kūrinių,<br />
kurie vis dėlto autentiškai kalba apie emigracinę<br />
patirtį, kuriuose „lėtas tapsmas“ diferencijuojasi,<br />
tampa skirtingais modusais ir tokiu būdu įgyja vertę –<br />
estetinę, istorinę, socialinę ar egzistencinę? Esama,<br />
ir tai yra būtent tie kūriniai, kuriose apie emigracinę<br />
patirtį kalbama išlaikant tam tikrą distanciją.<br />
Pirmasis distancijos tipas – ironiškoji.<br />
Bene ryškiausia ji dviejose Paulinos Pukytės<br />
knygose – Jų papročiai (2005) ir Netikras zuikis<br />
(2008), kurių žanrinė apibrėžtis nelabai aiški (esė?<br />
užrašai? feljetonai?). Įvadiniame Jų papročių tekste<br />
skaitytojui tarsi suteikiamas skaitymo kodas: „Man<br />
„jie“ – tai atsiribojimas. Tai kerštas. Tai baimė be<br />
ženklo pradingti svetimųjų jūroje. Čia, emigracijoje,<br />
negaliu atsispirti jausmui, kad susitapatinti su „jais“<br />
reikštų prarasti savyje kažką labai svarbaus – tikriausiai<br />
tėvynę“ (Pukytė, 2005, 7). Atrodo, kad pasirinkta<br />
ironiška pozicija – būdas mažinti emigracinio tapsmo<br />
greitį. Tačiau autorės (pasakotojos) žvilgsnis į emigranto<br />
situaciją dvigubas: politiškai nekorektiškas<br />
stebėjimasis kitu (kartais atviras šaipymasis iš jo)<br />
padeda pažiūrėti į save ir savo kultūrą kaip į kitą.<br />
Ironijos smaigalyje netrunka atsidurti ir „mūsų<br />
papročiai“ (pavyzdžiui, posovietinis Kaunas tekste<br />
simptomišku pavadinimu „Apie matymo subjektyvumą“,<br />
– Pukytė, 2008, 74–75). Ši dviguba pozicija<br />
akivaizdžiai liudija, kad emigracinis tapsmas vis<br />
dėlto įgyja pagreitį – atsiduriama neišvengiamame<br />
„tarp“, kuris ironiškai apibūdinamas kaip savimonės<br />
chaosas: „Mane kamuoja tautinio identiteto krizė,<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
sąžinės graužimas dėl patriotizmo trūkumo ir gėda<br />
dėl patriotizmo pertekliaus“ (Pukytė, 2005, 42).<br />
Į emigraciją žiūrima ne kaip į kančią ar šventę, o<br />
kaip į neišvengiamai ambivalentišką patirtį, kuri ne<br />
lengvina, o sunkina emigranto gyvenimą – didina<br />
jo sąmoningumą, pasireiškiantį įvairiais būdais, taip<br />
pat ir ironija.<br />
Šio tipo distancija, drauge su analitiniu-žurnalistiniu<br />
žvilgsniu, ryški ir Zitos Čepaitės esė<br />
knygoje Emigrantės dienoraštis (2011). Knygoje<br />
žaismingai derinamos sakymo pozicijos „iš vidaus“<br />
(pristatant savo asmeninę patirtį ir nevengiant iš<br />
jos pasišaipyti) bei „iš šalies“, ir tokiu būdu pateikiamas<br />
gana negailestingas naujausios lietuvių<br />
emigracijos bangos, nusėdusios Anglijoje ir visų<br />
pirma Londone, socialinis ir psichologinis pjūvis.<br />
Kasdienėse situacijose, buities ir komunikacijos<br />
konkretybėje emigrantų bendruomenė atsiskleidžia<br />
kaip mikropasaulis, kuriame sutankėja ir pasidaro<br />
daug aiškiau matomas lietuviškasis mentalitetas, jo<br />
sovietinis substratas, patriarchaliniu modeliu grįsti<br />
lyčių santykiai, apsukrumas, sumišęs su neįtikėtinu<br />
naivumu ar patiklumu. Tačiau angliškasis mentalitetas<br />
ir gyvenimo būdas nė kiek neidealizuojami<br />
ir ne mažiau ironizuojami – ypač kliūva Anglijos<br />
teisinei sistemai ir politinio korektiškumo doktrinai,<br />
kuri dalį tarpkultūrinio bendravimo problemų gal<br />
ir išsprendžia, bet netrunka sukurti naujų įtampų ir<br />
manipuliacijų. Knygoje drąsiai prisipažįstama, kad iš<br />
Lietuvos atsivežtas poreikis „išgirtajai kultūrų įvairovei“,<br />
vos tik panirus į jos kasdienybę, susprogsta<br />
tarsi muilo burbulas:<br />
Kol dar gyvenau Lietuvoje, man tai atrodė kaip<br />
trokštama egzotika ir aukščiausia tolerancijos apraiška.<br />
Dabar išgirdusi ką nors teigiant, kad čia gali<br />
rasti visą pasaulį, bemaž iš karto spėju, jog kalbantis<br />
asmuo su tąja įvairove susiduria tik Trafalgaro aikštėje<br />
vykstančių nacionalinių festivalių metu arba retkarčiais<br />
išsiruošęs į Brikleiną, kur indų, pakistaniečių<br />
ar Bangladešo virtuvės jau pritaikė savo valgiaraštį<br />
europiečių skoniui. (Čepaitė, 2011, 117)<br />
Daugiakultūriškumo teorija ir praktika, deja, nebūtinai<br />
sutampa. „[K]ad kultūrų įvairovę priimtum<br />
kaip vertybę, nuo jos reikia gyventi atokiai“, – apibendrina<br />
knygos autorė (Čepaitė, 2011, 127).<br />
Čepaitės knygoje emigracinis būvis suvokiamas<br />
kaip esminis nesaugumas („Išvykus iš savo šalies,<br />
saugių slaptaviečių nebelieka“, – Čepaitė, 2011,<br />
259), keliagubas susvetimėjimas („[...] svetimas<br />
kvadratu ar net kubu, nes lieki svetimas vietiniams,<br />
kurie vadina save anglais, svetimas pusiau vietiniams,<br />
kurie vadina save britais ir dažniausiai nepri-<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
klauso baltųjų rasei, svetimas tam, kas čia vadinama<br />
tikru lietuvišku gyvenimu, ir jau tapęs svetimas ar<br />
svetimėjantis likusiems Lietuvoje“, – Čepaitė, 2011,<br />
170). Į emigraciją žiūrima be iliuzijų, tačiau ir be<br />
verkšlenimo – kaip į situaciją, kurioje tiesiog aštriau<br />
ir staigiau atsiveria šiuolaikinis žmogaus būvis, jo<br />
esminis vienišumas („Gal pašliję ryšiai yra natūrali<br />
mūsų pasaulio raidos kryptis“, – Čepaitė, 2011, 274),<br />
kurioje gali prasiveržti neįtikėtinas vitališkumas<br />
(nors ir ne mažesnė desperacija), kaip į privilegiją<br />
iš karto matyti dvi pasaulio puses. Tokia privilegija<br />
negali būti lengva.<br />
Antrąjį distancijos tipą galima būtų pavadinti laiko<br />
ir vaikų kuriama distancija.<br />
Emigracinės tapatybės kaip sunkaus egzistencinio<br />
„tarp“ problema bene aštriausiai iškyla kūryboje tų<br />
rašytojų, kurių ilgesnis emigracijos „stažas“ (maždaug<br />
pusė gyvenimo), stipriau įsišaknyta kitoje<br />
kultūroje ir kalboje (per mišrią šeimą, vaikus), kurie<br />
daug keliavo, turi humanitarinį išsilavinimą, suteikiantį<br />
konceptualesnius (ar kūrybiškesnius) įrankius<br />
svarstyti patį tapatybės klausimą, giliau susieti jį su<br />
vienokia ar kitokia kultūrine tradicija, o ne tik su konkrečia<br />
egzilio ikona, kokia jaunajai kartai, atrodo, bus<br />
tapęs Škėma. Šio distancijos tipo grupei priklausytų<br />
poetė Diana Šarakauskaitė (filologė) ir eseistė Dalia<br />
Staponkutė (filosofė). Šarakauskaitė neabejotinai<br />
kiek deklaratyviai orientuojasi į bežemių kartos<br />
tapatybę – akivaizdi net stilistinė Liūnės Sutemos<br />
įtaka, bežemiškumo ir drauge „nebėra nieko svetimo“<br />
dialektika. Poetės eilėraščių rinkinyje Medžiai<br />
mano tėvai (2009), kaip liudija ir pats pavadinimas,<br />
tapatybės problema sutelkiama į organiškąją metaforiką,<br />
šaknų ir bešakniškumo konfliktą. Štai tik vienas<br />
pavyzdys iš eilėraščio „Rauda“:<br />
namas su tom durim išvaržytas vaikas užaugo benamis<br />
bežemis<br />
šaknimis į debesynus akimis į vidų rankomis nepagaunamas<br />
driežas<br />
supasi skersvėjuose prisisiurbęs prie stiklinio rasos<br />
karoliuko<br />
jis ir aš du balsai vis susišaukiantys girioj.<br />
(Šarakauskaitė, 2009, 79)<br />
Dalios Staponkutės kūryboje greta laiko ir vaikų<br />
kuriamos distancijos atsiranda ir teorinė distancija.<br />
Rašytoja, Kipro universitete dėstanti literatūros<br />
teoriją, emigranto situaciją reflektuoja konceptualiai<br />
– pokolonijinės teorijos, kultūros studijų ir<br />
kultūrinio vertimo („neįmanomo, bet būtino“, –<br />
Staponkutė, 2007, 40) problematikos kontekste.<br />
„Teorijos, kaip meilės pažadai ir religijos, truputį<br />
iškreipia tikrovės vaizdą, bet padeda paaiškinti ir<br />
ISSN 1392-8600<br />
35
36<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“ ir jo vertės<br />
naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje<br />
pakelti negailestingos ir žiaurios netekties arba<br />
išdavystės neišvengiamybę“, – esė „Motinų tylėjimas“<br />
rašytoja motyvuoja tokį savo pasirinkimą<br />
(Staponkutė, 2007, 51). Teoriniame lygmenyje ji jau<br />
akivaizdžiai paveikta intencionalaus, šlovinamojo<br />
hibridiškumo nuostatų ir gana atvirai jas deklaruoja:<br />
Žmonijoje yra daugiau panašumų nei skirtumų, teigia<br />
antropologai, gal dėl to maloniai įdomu teoretizuoti<br />
spalvingas skirtybes ir jų sukeltas opas. Skirtumai,<br />
o ne panašumai, anot kultūros studijų, yra tikrasis<br />
turtas. Skirtumai žadina aistras; pranašumo, išskirtinumo,<br />
svarbiausia – proto. (Esė „Globalizacija ir<br />
niekas“, – Staponkutė, 2007, 89–90)<br />
Tačiau abiejose citatose matyti, kaip šlovinamasis<br />
hibridiškumas Staponkutės lūpomis (ar plunksna,<br />
kompiuterio klavišais) pats save dekonstruoja:<br />
opos ir netektys prasiveržia pro malonias „spalvingas<br />
skirtybes“. Nostalgija tebėra viena labiausiai<br />
reflektuojamų emigranto pasijų, o emigranto „tarp“<br />
Staponkutės esė vis dėlto yra labiau skausmingas<br />
nei... nei, negu džiaugsmingas ir... ir:<br />
Emigrantas primena skraiduolį, kurio jau nėra išvykimo<br />
ir dar nėra atvykimo vietoje. Jį visados lydi<br />
laikinumas, užsiveriantis susvetimėjimu, pilnatvės<br />
ilgesiu, atšiauriu sentimentalumu. Ar tai vadinama<br />
nostalgija? Nesvarbu. (Esė „Centro užtemimai“, –<br />
Staponkutė, 2007, 38–39)<br />
Šioje vietoje kaip gelbėjimosi rato (pripažįstama<br />
– nepatikimo) griebiamasi epifaniškosios<br />
skirtybių teorijos:<br />
Kur kas svarbiau yra turėti galimybę mėgautis savyje<br />
nuolat gyvu, patraukliu tapatybių kaleidoskopu, kuris<br />
pažadina tegul ir silpniausius kūrybinius impulsus ir<br />
skraidinančias fantazijas. Tai būna retai. (Staponkutė,<br />
2007, 40)<br />
Paskutinis sakinys atskleidžia, kad epifaniškasis<br />
„tapatybių kaleidoskopas“ dar nėra dominuojantis.<br />
Tačiau abi šios autorės (sic!) ne inkščia apie ilgesį<br />
ir nedeklaruoja užmaršties, įtampos nedangsto<br />
ironija, o skirtingais būdais apmąsto buvimą tarp,<br />
kuris yra neišvengiama modernaus ar postmodernaus<br />
žmogaus būties dalis. Abi autorės byloja apie<br />
išsaugotą tą tapatybės dalį, kuri susijusi su gimtuoju<br />
kraštu. Ir, paradoksalu, tuo pat metu liudija bene<br />
didžiausią tapsmo greitį aptariamo tipo literatūroje.<br />
Ši įtampa, matyt, ir sukuria sąlygas, anot Galino Tihanovo,<br />
„vaisingo nesaugumo“ būklei, kūrybiškumo<br />
proveržiui (Tichanov, 2004, 68).<br />
“Slow Speed of Transcultural Change” in the<br />
Contemporary Lithuanian Emigration Literature<br />
Šaknijimusi svetimoje kultūroje vaikais ir motinyste<br />
spartesnį tapsmo greitį ryškiausiai liudija<br />
Staponkutė. Mišrios šeimos situaciją reflektuojanti<br />
esė „Motinų tylėjimas“ jau neabejotinai priklauso ir<br />
lietuvių literatūros aukso fondui, ir lietuvių sąmoningumo<br />
istorijai. Ši esė apmąsto galimybę (ar jau<br />
realybę?) peršokti į kitą greičio tipą – į intencionalųjį<br />
hibridiškumą:<br />
Jų vaikai, tegul ir gimę iš bežodės sueities, nardo<br />
daugiakalbystės vandenyse nelyginant žuvys ir renkasi<br />
kalbas ne pagal motiną, o – pagal buvimą čia<br />
ir dabar. Štai taip tvirtėja ir pasipildo kosmopolito<br />
sąvoka – tai pasaulietis, kuriam motinos kalba nėra<br />
prima madonna. (Staponutė, 2007, 50)<br />
Kitoje esė („Centro užtemimai“) ši ne Lietuvoje<br />
gimusi, bet per lietuves motinas su Lietuva susijusi,<br />
karta jau apibūdinama kaip hibridiška par excellence:<br />
Ką lietuviškai kalbančiam ir Artimųjų Rytų peizaže<br />
gyvenančiam vaikui reiškia „pieva“, „rasa“, „sniegas“,<br />
„pūga“, „varveklis“, „ežeras“? Ne nostalgiją vietai, o<br />
magišką tikrovę, nuolatinį vertimą ir žaidimą kalbų<br />
lauke, kai žodis yra tik garsas, melodija, mamos tokata<br />
ir fuga... Tikrovę, kurios heliocentrinė Visata yra viso<br />
labo tik nebūties efektas. (Staponkutė, 2007, 38–39)<br />
Trečiąjį distancijos tipą galėtume pavadinti estetiniu<br />
ir egzistenciniu, kai emigracija tampa mūsų<br />
gyvenimo šioj žemėj metafora o pati literatūra<br />
sunkiai betelpa į emigracijos literatūros paradigmą.<br />
Jos elementų yra ir prieš tai aptartų autorių kūryboje<br />
(Čepaitės, Staponkutės, Šarakauskaitės), bet Valdo<br />
Papievio prozoje tas distancijos tipas ryškiai dominuoja.<br />
Į Vienos vasaros emigrantų (2003) Paryžių<br />
dar įsismelkusi <strong>Vilniaus</strong> erdvinė patirtis („[...] ištisas<br />
valandas galėdavom smaksoti ant tilto, žvelgdami į<br />
tingiai plūstančią Seną, ar su smalsiam turistui neleistina<br />
prabanga tūnoti panašiam į <strong>Vilniaus</strong> kieme,<br />
į kurį užklydom vien todėl, kad radom atidarytus<br />
vartus“, – Papievis, 2003, 89). Pagrindinis knygos<br />
herojus romano pradžioje dar labai stipriai reflektuoja<br />
savo – svetimojo, Étranger – būklę: pavadintas lenku,<br />
polonais, atkakliai aiškina esąs lietuvis ir bando<br />
nelabai tuo besidominčius pašnekovus supažindinti<br />
su Lietuva. Tačiau iš turisto virsdamas „pusiau emigrantu“,<br />
jis pamažu virsta ir episteminiu, ir egzistenciniu<br />
nomadu, kuris bevietiškumą, neįsišaknijimą<br />
laiko pagrindine laisvės sąlyga:<br />
Taigi buvo laisvas kaip niekad – be namų, be kalbos,<br />
be įprastų parankinių daiktų, kuriančių savo kampo<br />
iliuziją. Gali eiti, kur nori, ir daryti, ką nori; kvaila būtų<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
buvę bijoti, kad kažkas pasalūniškai smelkiasi tavo<br />
esybėn, tau nė neįtariant skaito slapčiausias mintis,<br />
apie tave žino ir išmano daugiau nei tu pats – tegul<br />
įsivogtų pačion sielos gelmėn, ką gi suprastų. Šnekėk<br />
su savim kad ir balsu; šitam didžiuliam mieste net jam<br />
pačiam gimtoji kalba skambėjo keistai ir egzotiškai.<br />
Indoeuropiečių archaika, prokalbės paslaptis menančios<br />
šaknys, nespėjusios nubyrėti galūnės, – negirdėta,<br />
daugeliui iš viso nežinoma, ji čia panėšėjo į tokią, kokią<br />
iš nuogirdų ir prasimanytų garsažodžių susidursto<br />
vaikai, kad suaugusieji jų nesuprastų. [...] Ei, Étranger:<br />
dar nespėjęs nė kojų sušilti, dar pusiau nebylys, dar tik<br />
pradedąs rasti vietas, kuriose buriasi širdžiai artimųjų<br />
bendruomenės. (Papievis, 2003, 28–29)<br />
Ir Vienos vasaros emigrantuose, ir naujausiame<br />
romane Eiti (2010), kuriame Lietuva minima tik<br />
kaip vieta, susijusi su pagrindinio herojaus darbu,<br />
Papievis neabejotinai linkęs romantizuoti klajoklišką<br />
būvį, episteminio nomado statusą. Tą patį daro ir<br />
vadinamoji „hibridinė“ literatūra, ir Vakarų akademinis<br />
diskursas, nors pasigirsta ir persergėjimų apie<br />
tokio romantizavimo pavojus (Moslund, 2010, 69).<br />
Tačiau Papievis ima reflektuoti šį romantizuojantį<br />
judesį. Klajūno laisvė, pagarbinta tik cituotoje ištraukoje<br />
iš romano Vienos vasaros emigrantai, čia<br />
pat įvertinama kaip „pusiau tikra, pusiau tariama“,<br />
kaip pagunda; į knygos herojų (klošarės Nathalie,<br />
emigrantės Melanie) klajūnišką kasdienybę nuolat<br />
prasibrauna ir pastovumo ilgesys, ir namų poreikis.<br />
Tačiau bene įdomiausia, kad pagrindinis herojus,<br />
pasidavęs kosmopolitiško miesto magijai, įsitraukęs<br />
į tikrų ir „vidinių“ emigrantų bendruomenę, tuo pat<br />
metu labai aiškiai suvokia, kad kosmopolitizmas<br />
yra viena iš ideologijų (metaforų ir mitų, paties<br />
Papievio žodžiais), nepanaikinantis, o kartais tik<br />
sustiprinantis labai aiškų tvirtos tapatybės, taip pat<br />
ir tautinės, poreikį:<br />
Staiga visa savo esybe pajuto tai, ką ir šiaip nuvokė,<br />
bet kas buvo veikiau žodžiai, metaforos: kad<br />
nepaisant visų civilizacijos išmonių, pasaulis nuo<br />
seniausių laikų mažai kuo pasikeitė, kad jį tebevaldo<br />
pirmykštės žmoniją į rases, tautas, gimines skirstančios<br />
galios, kad joks proto išradimas kaip nepaneigė,<br />
taip nepaneigs sąmonės archetipų, kad danguje<br />
nusidriekiančios reaktyvinių lainerių linijos – tai tik<br />
atspindys tų kelių ir takų, kuriuos prieš tūkstančius<br />
metų išmynė po dykumas ir stepes klajojusios gentys.<br />
Kad kosmopolitizmas – lygiai tas pat, kas pagoniški<br />
mitai ar savitaiga paremti užkalbėjimai. (Papievis,<br />
2003, 18–19)<br />
Papievio romanai, ypač Eiti, kur jau nebėra tokio<br />
pobūdžio deklaratyvokų svarstymų, liudija, kad<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
lokalios emigracinės sąmonės, arba lėto tapsmo<br />
greičio, riba peržengta, tačiau kažin ar į vadinamosios<br />
džiaugsmingos hibridinės literatūros pusę. Šiai<br />
prozai, ko gero, iš viso negalioja įcentrinio / išcentrinio<br />
tapsmo skirtis, o lokali emigracinė sąmonė<br />
transformuojasi į universalią prisirišimo prie vietos<br />
ir bevietiškumo įtampą.<br />
Vietoje išvadų. Lėto tapsmo vertės<br />
Algirdas Julius Greimas yra išskyręs statiškus<br />
mitus, kurie „su simbolių ir dogmų pagalba leidžia<br />
žmogui gyventi geriau ar blogiau“, ir dinamiškus<br />
mitus, kurie yra „sunkus dalykas“, bet verčia žmogų<br />
būti „savo ir kitų transformatoriumi“ (Greimas, 1991,<br />
364–365). Atrodo, kad tai, ką Moslundas vadina lėtu<br />
tapsmu, yra labiau palaikoma statiškų nei dinamiškų<br />
mitų. Tačiau pats lėtas emigracinis tapsmas, toks,<br />
kokį reprezentuoja aptarta lietuvių literatūra, nėra<br />
vienalytis. Aptarti trys distancijos variantai, kurie<br />
panaudojami išsakant emigracinę patirtį, akivaizdžiai<br />
liudija, kad emigranto pasaulis jau daugiau ar mažiau<br />
struktūruojamas ir dinamiškų mitų. Emigracija suvokiama<br />
ne kaip perdėm džiaugsmingas atradimas,<br />
o kaip sunki, tačiau egzistenciškai ir kūrybiškai<br />
vaisinga įtampa. Ši įtampa pajėgi transformuoti<br />
net pačią emigranto sampratą – tai, ko gero, būtų<br />
akivaizdus dinamiškumo paliudijimas (Papievio<br />
proza). Šiuolaikinėje lietuvių literatūroje išdrįstama<br />
kvestionuoti ir kai kuriuos Vakarų visuomenės mitus<br />
ar, veikiau, ideologijas (daugiakultūriškumas, politinis<br />
korektiškumas), kurie, paradoksalu, iš dinamiškų<br />
ima virsti savo priešybe (Pukytė, Čepaitė). Minėtų<br />
ideologijų pasekėjas tokią drąsą gali interpretuoti<br />
kaip klaustrofobijos ar net netolerancijos apraišką,<br />
nacionalistinio kito požiūrį. Tačiau šį požiūrį galima<br />
traktuoti ir kaip mito, kuriuo tikėta, ir realybės<br />
susidūrimą, atskleidžiantį pačiame mite glūdinčius<br />
prieštaravimus.<br />
Literatūra<br />
Anra A., 2008, Katinas Temzėje. Vilnius: Tyto alba.<br />
Bachtin M., 1996, Dostojevskio poetikos problemos. Vilnius:<br />
Baltos lankos.<br />
Čepaitė Z., 2011, Emigrantės dienoraštis. Vilnius: Alma<br />
littera.<br />
Delleuze G., Guattari F., 1986, Kafka: Toward a Minor Literature.<br />
Minnesota: University of Minnesota Press.<br />
Fomina A., 2010, Mes vakar buvome saloje. Kaunas:<br />
Kitos knygos.<br />
Greenblatt S., 2007, Rasinė atmintis ir literatūros istorija. –<br />
Baltos lankos 27, 22–43.<br />
ISSN 1392-8600<br />
37
38<br />
„Lėtas transkultūrinis tapsmas“ ir jo vertės<br />
naujausioje lietuvių emigrantų literatūroje<br />
Greimas A. J., 1991, Mitai ir ideologijos. – A. J. Greimas,<br />
Iš arti ir iš toli. Vilnius: Vaga, 353–368.<br />
Grenier R., 1994, Il te foudra quitter Florance. Paris:<br />
Galllimard.<br />
Grenier R., 2010, Albert Camus: saulė ir ūksmė. Vilnius:<br />
Baltos lankos.<br />
Grušaitė G., 2010, Neišsipildymas. Vilnius: Baltos lankos.<br />
Matulevičiūtė A., 2010, Ilgesio kojos. Vilnius: Tyto alba.<br />
Moslund P. S., 2010, Migration Literature and Hibridity:<br />
The Different Speeds of Transcultural Changes.<br />
Palgrave Macmillan.<br />
Papievis V., 2003, Vienos vasaros emigrantai. Vilnius:<br />
Baltos lankos.<br />
Papievis V., 2010, Eiti. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos<br />
leidykla.<br />
“Slow Speed of Transcultural Change” in the<br />
Contemporary Lithuanian Emigration Literature<br />
Poisson M. ir S., 2011, Šabaš. Vilnius: Lietuvos rašytojų<br />
sąjungos leidykla.<br />
Pukytė P., 2005, Jų papročiai. Vilnius: Tyto alba.<br />
Pukytė P., 2008, Netikras zuikis. Vilnius: Apostrofa.<br />
Sebald W., G. 2011, Išeiviai. Vilnius: Baltos lankos.<br />
Speičytė B., 2006, Naujasis istorizmas. – XX amžiaus<br />
literatūros teorijos. Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> <strong>pedagoginis</strong><br />
<strong>universitetas</strong>, 258–283.<br />
Staponkutė D., 2007, Lietumi prieš saulę. Vilnius: Apostrofa.<br />
Šarakauskaitė D., 2009, Medžiai mano tėvai. Vilnius:<br />
Homo liber.<br />
Tihanov G., 2004, Why Did Modern Literary Theory<br />
Originate in Eastern and Central Europe. – Common<br />
Knowledge 10, issue 1, Duke University Press.<br />
Dalia SATKAUSKYTĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Eurodrama, arba kur<br />
iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
Reda PABARČIENĖ<br />
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
reda.pabarciene@gmail.com<br />
Straipsnyje kalbama apie dviem prasmėm iš lietuviškųjų<br />
dramų „iškeliaujantį“ konfliktą: apie veiksmo<br />
vietos iškėlimą iš Lietuvos ir apie draminių prieštarų<br />
silpnėjimą veikiant politinei konjunktūrai ir postdraminio<br />
teatro stilistikai. Keliamas eurodramos klausimas;<br />
konstatuojamos kultūrinėje spaudoje vykusios<br />
diskusijos apie euroromaną ribos. Analizuojamos<br />
Gintaro Grajausko ir Mariaus Ivaškevičiaus dramos,<br />
kurios gali būti traktuojamos kaip skirtingi eurodramos<br />
variantai. Grajausko Rezervatas – tai politinė<br />
alegorija, „globalizuojanti“ posovietinės Lietuvos<br />
patirtį, Brunonas ir barbarai – šiuolaikinė istorinė<br />
drama, reiškianti eurooptimizmą kaip šių dienų<br />
patriotizmą; Ivaškevičiaus Artimas miestas – popu-<br />
The present article discusses the issues of ‘the<br />
disappearing conflict‘ in the Lithuanian drama in<br />
its two senses: first, moving the scene of action<br />
beyond the geographical borderline of Lithuania,<br />
and, second, the weakening of the drama-specific<br />
contradictions under the influence of both political<br />
bias and the stylistic peculiarities of the post-drama<br />
theatre. The question of the newly-developing eurodrama<br />
is raised in the study; also, the situation<br />
of the euronovel that has already received a wide<br />
coverage in culture-specific publications is surveyed<br />
in terms of its identifiable limitations. The dramas<br />
by Gintaras Grajauskas and Marius Ivaškevičius are<br />
analysed in the article, and dramas of the two authors<br />
are treated as two different variants of eurodrama.<br />
The drama Reservation by Grajauskas is a political<br />
allegory that portrays the post-soviet experience of<br />
Lithuanians in a kind of ‘globalised‘ manner; the<br />
drama Brunon and Barbarians by the same author<br />
represents a contemporary historical drama, with<br />
its clearly expressed eurooptimistic spirit as a way<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Eurodrama: Where has<br />
the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
liarioji detektyvinė eurodrama, kurianti subendrintą<br />
europietiškumo vaizdinį, Mistras – dramatizuota XIX<br />
amžiaus visuotinės literatūros istorija, pateikianti<br />
alternatyvią lietuvybę Europos kultūrinės tapatybės<br />
kontekste. Eurodramoje arba radikaliai atsisakoma<br />
lokalumo (retesnis atvejis), arba, išplėtus geografinę<br />
erdvę, plečiamas tautinių herojų ratas, sukuriama<br />
lyginimo situacija, leidžianti kritiškai permąstyti<br />
tautinius mitus ir stereotipus.<br />
Esminiai žodžiai: eurodrama, euroromanas,<br />
Europos integracija, daugiakultūriškumas, tautinė<br />
ir kultūrinė tapatybė, užsienio reprezentacijos,<br />
alegorija, groteskas, parodija, istorinė drama, detektyvinė<br />
drama.<br />
of demonstrating present day patriotic feelings. The<br />
drama A Town Nearby by Ivaškevičius could be<br />
qualified as a detective eurodrama that attempts at<br />
creating a unified image of European citizenship; and<br />
the drama Mistras presents to the reader the history<br />
of world literature of the 19th century in its dramaspecific<br />
form, with a distinct alternative offered for<br />
retaining the Lithuanian identity within the context of<br />
European cultural identity. The general tendencies in<br />
the eurodrama seem to be: radical going away from<br />
locally-characteristic forms of representation (in<br />
some cases), and referring to more extended spaces in<br />
their geographical terms (more commonly) as well as<br />
to the increased circle of national characters, with the<br />
situations readily created for obvious comparisons,<br />
naturally leading to critical reconceptualisation of the<br />
existing national and cultural stereotypes, and myths.<br />
Keywords: eurodrama, euronovel, European<br />
integration, multiculturalism, national and cultural<br />
identity, images of otherness, allegory, grotesque,<br />
parody, historical drama, detective drama.<br />
ISSN 1392-8600<br />
39
40<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
Įvadinės pastabos<br />
Atrodo, kad pastarųjų metų lietuvių dramas yra<br />
užvaldžiusi ekspansijos idėja. Mariaus Ivaškevičiaus,<br />
Gintaro Grajausko, Vandos Juknaitės dramų<br />
veiksmas ir konfliktas iškeliamas iš Lietuvos, ir<br />
nebūtinai tik į Europos šalis, atsiranda neįprasta<br />
stichija dramose – vanduo, skiriamąja riba tampa<br />
jūros krantas. Intensyvėja komunikacija su kitais<br />
ir savojoje žemėje, į ją „įsileidžiami“ kitataučiai.<br />
Kuriamas išjudėjusio, besiplečiančio, išcentriško<br />
pasaulio vaizdas. Ši tendencija nenauja lietuvių dramose.<br />
Jau XIX amžiaus pabaigos tautinio sąjūdžio,<br />
Nepriklausomybės laikų, sovietmečio kūriniuose<br />
(Marcelino Šikšnio Pilėnų kunigaikštis, Vinco Krėvės<br />
Skirgaila, Balio Sruogos Milžino paunksmė, Kazimieras<br />
Sapiega, Juozo Grušo Herkus Mantas, Unija,<br />
Švitrigaila) erdvės horizontai siekė daugiatautę<br />
LDK, kaimynines latvių, prūsų, lenkų, Kryžiuočių<br />
ordino, kitas Rytų ir Vidurio Europos žemes, bet tai<br />
iš esmės tarnavo vienos – lietuvių – tautos savimonės<br />
stiprinimo, valstybingumo idėjos puoselėjimo tikslams.<br />
Kokią prasmę tarptautiškumas įgyja šiandien,<br />
eurointegracijos, emigracijos, padidėjusio teatrų<br />
mobilumo kontekste, kokius tautinės ir kultūrinės<br />
savimonės pokyčius jis atspindi, kokias draminio<br />
veiksmo ir konflikto komplikacijas sukuria?<br />
Straipsnyje analizuojamos Gintaro Grajausko<br />
dramos Rezervatas, Brunonas ir barbarai, Mariaus<br />
Ivaškevičiaus Artimas miestas, Mistras, kurios čia<br />
sąlygiškai vadinamos eurodramomis. Eurodramos,<br />
kaip ir euroromano, terminas literatūrologijoje<br />
nėra apibrėžtas ir įteisintas, pirmasis Lietuvoje net<br />
nevartotas 1 . Prieš keletą metų kultūrinėje spaudoje<br />
vykusioje diskusijoje apie euroromaną jis apibūdintas<br />
kaip „europiečio parašytas romanas, nagrinėjantis<br />
bendrą europietišką problematiką“ (Laimantas<br />
Jonušys, cit. pagal: Volbikaitė, 2006), sietas su<br />
politine konjunktūra, komercija (Tamošaitis, 2004,<br />
105), tapatintas su bestseleriu, išlaikančiu tam tikrą<br />
intelektualumo ir populiarumo balansą (pavyzdžiui,<br />
Umberto Eco Rožės vardas), su masine literatūra,<br />
detektyvu („greitas besiplėtojantis siužetas,<br />
operatyvus aktualijų atspindėjimas, neperkrautas<br />
manieringomis grožybėmis stilius“, – Baltrušaitytė,<br />
2005), su skaitalu, sukonstruotu pagal vieną receptą<br />
(„šiek tiek sekso, šiek tiek detektyvo ir smurto,<br />
plius globalinis pasaulis“, – Petras Palilionis, cit.<br />
pagal: Kanopkaitė, 2007); apskritai teigta, kad<br />
euroramanas reiškia autoriaus paktą su skaitytoju<br />
– jam pažadama, kad bus įdomu (Beresnevičius,<br />
1 Populiarioje spaudoje eurodrama paprastai siejama su finansinėmis<br />
Europos problemomis, valiutos (euro) krize.<br />
Eurodrama: Where has the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
2002). Tačiau diskusija apie euroromaną išsisėmė<br />
nepriėjusi prie rimtesnių išvadų. Baigiamąjį (?) akcentą<br />
joje padaręs Vytautas Bikulčius kategoriškai<br />
tvirtina, kad geografiniu principu sukonstruotas<br />
terminas negalįs nusakyti nei kūrinio teminio<br />
lygmens, nei formaliųjų bruožų, nei kokybės ir<br />
tesąs tik „nieko neįpareigojanti metafora“, etiketė,<br />
leidyklų rinkodaros dalis [...]. Ką reiškia euroromanas:<br />
romaną, paplitusį Europoje, ar romaną, kurį<br />
galima įsigyti už eurą, o gal romaną, kurio veiksmas<br />
vyksta Europoje, ar romaną, narpliojantį Europos<br />
Sąjungos problemas? Sutikime, kad nė vienas iš<br />
šių pateiktų variantų nėra vienintelis“ (Bikulčius,<br />
2010, 111–115).<br />
Tačiau, nepaisant to, egzistuoja platus sociokultūrinis<br />
„euroliteratūros“ reiškinys, aprėpiantis ne<br />
tik šių dienų, bet ir praeities literatūras, ir apie jį<br />
kalbama ne tik Rytų, bet ir Vakarų Europoje. Ispanų<br />
rašytojas Félixas de Azúa šmaikštauja, kad per du<br />
pastaruosius šimtmečius neatsirado nė vieno anglų<br />
rašytojo, sukūrusio anglišką romaną (visi jie rašė<br />
neva itališkus romanus), rusų autoriaus, nebandžiusio<br />
kurti anglišką romaną, švedų rašytojo, neimitavusio<br />
šveicarus, ir išimtis tėra prancūzų autoriai, iki<br />
šiol tebeleidžiantys prancūziškus romanus (Azúa,<br />
2010). Tai lemia dominuojančios kultūros mados,<br />
atskirų tautų kultūriniai prioritetai, populiarių siužetų<br />
migravimas, egzotikos paieška. Hipotetiškai<br />
„euroliteratūra“ galėtų būti įvairių tarptautinių ir<br />
tarpkultūrinių Europos literatūrų sąveikų tinklas, į<br />
kurį patektų, tarkime, Tristano ir Izoldos legenda anglosaksų,<br />
kontinentinių ir skandinaviškųjų germanų,<br />
slavų literatūrose, itališki siužetai anglų Renesanso<br />
literatūroje ir pan. Tačiau euroromanas / eurodrama<br />
paprastai siejami su šiuolaikine literatūra / teatru,<br />
nūdienos socialinėmis, politinėmis aktualijomis,<br />
kultūriniais ir komerciniais poreikiais. Štai Lenkijoje<br />
(Vroclave, Krokuvoje) nuo 2002 metų organizuojami<br />
tarptautiniai eurodramų forumai, festivaliai<br />
(eurodramafest), kurių tikslas – pažintis su naujausia<br />
kitų tautų dramaturgija, jos atranka vertimams,<br />
kūrybinės dramų rašymo dirbtuvės (http://www.<br />
eurodramafest.pl/). Lietuvoje kaip plintančio daugiakultūriškumo<br />
įrodymas teatre „Utopija“ pastatytas<br />
dvikalbis spektaklis (Titrai / Subtitles, rež. Darius<br />
Lukas Piraitis, 2011), pasirodė dvikalbis pjesės<br />
leidimas (Ivaškevičiaus Artimas miestas / Close<br />
city), pjesės su dideliais kitakalbio teksto intarpais<br />
(Ivaškevičiaus Malыš, Mistras).<br />
Ar šiuolaikinė lietuvių „euroliteratūra“ galėtų<br />
įkvėpti platesnius lyginamuosius literatūros, kultūros,<br />
mentalitetų, užsienio įvaizdžių tyrimus, klausimas<br />
lieka atviras. Bet diskusija apie euroromaną gal-<br />
Reda PABARČIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
būt dėl to ir išsisėmė, kad neįgijo rimtesnės istorinės<br />
ir teorinės atspirties, apsiribojo šiuolaikine literatūra<br />
ir literatūros sociologija, neanalizavo euroromano<br />
kaip meninės visumos.<br />
Šis straipsnis nepretenduoja išlyginti minėtosios<br />
diskusijos spragų (veikiau galėtų pasirodyti kaip<br />
pavėluota jos reanimacija), tačiau jame ryžtamasi<br />
kelti Lietuvoje naują eurodramos klausimą, siekiama<br />
išryškinti įvairius galimus jos variantus, koncentruojantis,<br />
kaip minėta, ties aktualiu tarptautiškumo<br />
klausimu ir jo įprasminimu Grajausko ir Ivaškevičiaus<br />
dramose.<br />
Gintaras Grajauskas: nuo politinės<br />
alegorijos („Rezervatas“) iki<br />
naujosios istorinės dramos<br />
(„Brunonas ir barbarai“)<br />
Vienas pirmųjų tarptautiškumo atvejų Nepriklausomos<br />
Lietuvos dramaturgijoje yra Grajausko pjesė<br />
Rezervatas, kurios sceniniai skaitymai su Kanų teatro<br />
mokyklos absolventais 2004 metais buvo surengti<br />
Prancūzijoje, Avinjono teatro festivalyje (rež. Oskaras<br />
Koršunovas). Rezervatas – tai alegorizuotas<br />
politinis šaržas su perregimomis posovietinės, iš<br />
okupacijos besivaduojančios Lietuvos realijomis,<br />
kuriame bandoma suvesti sąskaitas su praeitimi ir<br />
reaguoti į naujai atsiveriantį pasaulį. Dramos veiksmas<br />
nukeliamas „kažkur“ į Ajovą – vieną „žaliausių“<br />
(tad ir „lietuviškiausių“) JAV Vidurio Vakarų valstijų,<br />
„pasaulio maisto sostinę“, pavadintą indėnų genties<br />
vardu (http://www.en.wikipedia.org./wiki/Iowa).<br />
Juodakojų genties atstovai – neva šamanas Kikas<br />
ir tariamas mohikanas Kajuga – naktį prie laužo<br />
dalinasi svajonėmis apie baltąją moterį, uodžia ganomus<br />
bizonus ir šoka ritualinį jų sugrįžimo šokį:<br />
„Bizonai – tai laisvė! [...] Bizonai prerijoje – tai<br />
gyvenimas, o šaldyta jautiena mikrobangėj – tai<br />
mirtis“ (Grajauskas, 2007, 53) 2 .<br />
Dramoje sukurtas groteskiškai hibridiškas pasaulis<br />
– vienu metu lietuviškas ir indėniškas, rusiškas ir<br />
amerikietiškas, modernus ir archajiškas, globalus ir<br />
lokalus. Indėnai – universalios išstumto autochtono,<br />
nykstančios genties figūros, kartu yra ir amerikietiškos<br />
civilizacijos atstovai, ir lietuviai. Kikas, banko<br />
tarnautojas, patraukiantis iš gertuvės idealistas,<br />
važinėjantis senu golfuku, kūrena ugnį „kaip vaidilutas<br />
koks“ (p. 51). Kajuga, „naujasis lietuvis“,<br />
žino gyvenąs lygių galimybių šaly, demokratijos<br />
tvirtovėje; jis, kaip ir Didysis Erelis, nuo trirublinės<br />
pradėjo (p. 41). Juodakojų gentis, panašiai kaip ir<br />
2 Toliau cituojant nurodomas tik šio leidimo puslapis.<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
lietuviai gimė iš filologijos, ji su savo sakmėmis<br />
ir legendomis, deminutyvais ir sutartinėmis, kaip<br />
įrodė mokslas, niekada neegzistavo, ją sugalvojo<br />
vokiečių rašytojas Karlas Majus, sėdėdamas<br />
Švarcburgo kalėjime už pinigines machinacijas.<br />
Bet tai geriau, nei atsirasti, kaip daugelis tautų, „iš<br />
fizikos, geometrijos ar net teisės mokslų“, blogiausiai<br />
– „iš psichoanalizės ar, neduokdie, dialektinio<br />
materializmo“ (p. 43).<br />
Lietuviškoji patirtis dramoje „eksportuojama“<br />
ir globalizuojama (šįkart pasaulio, o ne Europos<br />
mastu), o įprasti lietuvių dramaturgijoje tapatybės,<br />
kultūrinės orientacijos, atsivėrimo / užsisklendimo,<br />
civilizacijos / barbarybės klausimai adresuojami jau<br />
ne tik lietuviams. Nukėlus veiksmą į indėnų Ameriką,<br />
sukuriamas paradoksas: kuo toliau į Vakarus,<br />
tuo daugiau laukiniškumo ir tuo daugiau uždarumo.<br />
Tarsi sakoma, kad beatodairiškas veržimasis „kažkur“<br />
atveda į pradinį išeities tašką ir paneigia pačią<br />
pastangų prasmę, o siekiama kultūrų integracija yra<br />
tik jų maišalynė („KAJUGA. Vienas mano pažįstamas<br />
mongolas kinų restorane gamina japonišką<br />
suši... [...]. Ten su juo lėkštes plauna toksai rumunas,<br />
penketą metų Japonijoj tyrinėjęs vietinių barsukų<br />
ir lapių persikūnijimus“, – p. 50). Panašų pasaulio<br />
vaizdą kuria ir juodakojų vartojami narkotikai, kurie<br />
išmoko „Sudėtingume atrasti paprastumą. Vienovę<br />
skirtybėse“ (p. 43).<br />
Rezervato (lietuviško, amerikietiško, indėniško<br />
etc.) gyvenimo bruožai – uždarumas, nuolatiniai<br />
persigimimai, mutacijos, laisvės ilgesys. Rezervato<br />
gyventojas (o gal kaimynas?) yra Storas baltaodis<br />
žmogus vardu Nataša (kai gimė, buvo madingi<br />
rusiški vardai), mistifikuota groteskinė figūra – nevykėlių<br />
kolonistų palikuonis, minkštas prisitaikėlis<br />
ir kartu pabaisa, galįs mirti ir atgyti, virsti stabu,<br />
totemu, Prerijų Šmėkla. Indėnams jis prisistato<br />
kaip vietinis („jei jūs vietinis, tai kas tada mes“? –<br />
klausia Kajuga, o Kikas ironiškai komentuoja: „Ne<br />
visiems tenka laimė gimti ir gyventi savo šalyje<br />
ir būti nuolat apgaudinėjamiems bei žudomiems<br />
svetimšalių“, – p. 47).<br />
Rezervate kalbama apie okupaciją ir kolonizaciją,<br />
eskaluojamos užpuolimo, asimiliacijos grėsmės, kuriami<br />
savi mitai ir herojai, blaškomasi tarp tautinio<br />
pasididžiavimo „tundriškais“ malonumais ir noro<br />
ištrūkti, patirti geresnį gyvenimą. Kajuga įtūžęs<br />
smūgiuoja į dangų: „Grabe gyvenam. Tik gražiai<br />
išdažytam – kad neišsigąstumėm... [...]. Uždaryti iš<br />
visų pusių. Mums tik atrodo, kad esame laisvi [...].<br />
[...] mes tokie patys kaliniai, kaip ir buvome. Dar<br />
blogiau: esam patenkinti savo kalėjimu. Saugom jį<br />
ISSN 1392-8600<br />
41
42<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
ir rūpinamės, kad tik, neduokdie, kas nors mūsų iš<br />
jo neišvytų“ (p. 61) 3 .<br />
Indėnai norėtų pabėgti iš rezervato, gyventi kitaip.<br />
Kikas atlieka maginius veiksmus ir išveda visus iš<br />
rezervato. Bet paaiškėja, kad rezervatas yra be pabaigos,<br />
ir dunda ne bėgantys bizonai, o demonstrantų<br />
minia su prezidento rinkimų plakatais. Kikas siūlo<br />
pasinaudoti savo senelio žinomu iškeliavimo būdu:<br />
reikia bėgti aplink medį arba suktis ratu.<br />
Grajausko drama, užsimojusi papasakoti universalią<br />
rezervato istoriją, pasibaigia alegorijoje iš anksto<br />
nuspėjama išvada, kad <strong>visas</strong> pasaulis yra rezervatas,<br />
iš kurio pabėgti neįmanoma, – galima tik suktis ratu,<br />
apsvaigti ir jaustis tarsi kažkur pabuvojus. Dramoje<br />
atsispindi posovietinė sutrikimo jausena, įtarus<br />
požiūris ir į tradicines lietuviškąsias vertybes (iš jų<br />
belikę tik paviršiniai ženklai, tuščiavidurė tapatybė,<br />
sunaikinta rezervato gyvenimo sąlygų ir kompensuota<br />
vienintelio – išsilaisvinimo – noro), ir į naujosios<br />
politikos siekius, naujai susikurtą idealisto, tautos<br />
pranašo arba praktiko tapatybę (ji atrodo netvari,<br />
nekelianti pasitikėjimo), ir į globalų pasaulį, kuriame<br />
niveliuotos visos vertybės. Alegorijos vienaprasmiškumą<br />
bandoma atsverti išradinga grotesko, šaržo,<br />
ironijos žaisme, netikėtų sugretinimų, kalambūrų,<br />
kultūrinių ženklų ir vardų, erotinių užuominų prisodrintu<br />
(iš tiesų persodrintu) dialogu, nors vargu ar<br />
tos pastangos gali pasiteisinti.<br />
Grajausko drama Brunonas ir barbarai, parašyta<br />
2009-aisiais, Lietuvos vardo paminėjimo Kvedlinburgo<br />
analuose tūkstantaisiais metais, artima<br />
tradicinei istorinei dramai. Jos siužetas plėtojamas<br />
Lietuvoje, bet į ją „įsileidžiami“ kitataučiai. Sukuriamas<br />
dviplanis veiksmas, laisvai „keliaujama“<br />
abiem laiko kryptimis. Pakelės užeigoje „Tėviškė“<br />
šalia greitkelio Vilnius–Klaipėda dienas stumiantys<br />
provincijos jaunuoliai, pasikeitus apšvietimui, tampa<br />
Zebedenu, Netimeru, metraštininku Lainiumi,<br />
Vipertu, Rugile, o į užeigą įvirtusi vokiečių futbolo<br />
sirgalių grupė, vadovaujama Bruno – misionieriaus<br />
Brunono vedamais vienuoliais krikštytojais. „Keltininko“<br />
vaidmenį atlieka senutėlis traškantis radijas,<br />
šou stiliumi komentuojantis Lietuvos integraciją į<br />
Europos Sąjungą ir transliuojantis laidą „Slėpinių<br />
būtovė“, kurioje skaitomos ištraukos iš Kvedlinburgo<br />
analų.<br />
Istorija dramoje aktualizuojama išryškinant<br />
praeities ir dabarties sankirtas, analogijas, keliant<br />
nūdienai svarbius klausimus: kas mes esame kaip<br />
lietuviai, kaip save suvokiame, kaip bendraujame<br />
su užsieniečiais, kaip jie mus vertina? Kartu isto-<br />
3 Uždarumo (dangčio, betonmaišės) vaizdiniai sutinkami ir Grajausko<br />
sceniniame monologe Lietuviai (Grajauskas, 2007, 74).<br />
Eurodrama: Where has the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
rija komiškai nužeminama, susiejant ją su skurdžia<br />
Lietuvos provincija, banaliomis šiuolaikinėmis<br />
žmonių tarptautinio bendravimo formomis – turizmu<br />
ir sportu.<br />
Centrinę dramoje – Europos vienijimosi – idėją<br />
bandoma sukomplikuoti, iki pat finalo balansuojant<br />
tarp nuosaikaus eurooptimizmo ir euroskepticizmo.<br />
Tam palankus pats istorinis Brunono nužudymo<br />
faktas, kuris gali būti interpretuojamas ir iš savo<br />
kultūros gynimo pozicijų (kaip kova su prievarta<br />
diegiamu svetimu tikėjimu 4 ), ir iš europietiškosios, t.<br />
y. krikščioniškosios, perspektyvos (kaip užsisklendimas,<br />
barbariškumas, aklas priešinimasis pažangai 5 ),<br />
ir iš universalios humanistinės etikos pozicijų (kaip<br />
brutali žmogžudystė). Eurooptimizmo ir euroskepticizmo<br />
pusiausvyrą dramoje palaiko ironija, taikoma<br />
abiems konfliktuojančioms pusėms. Vokiečių futbolo<br />
sirgaliai atrodo arogantiški ir buki, veikia kaip gerai<br />
organizuota, nenugalima „karo mašina“ (Grajauskas,<br />
2010, 25) 6 , o jų turistinė kelionė į Lietuvą primena<br />
Vokietijos žygį į Rytus. Pamatę rūsčius kaip Maironio<br />
„lietuviai barzdočiai“ vietinius, jie sinchroniškai išsitraukia<br />
pasikalbėjimų knygutes, skaito stereotipines<br />
frazes apie Lietuvos grožybes. Lietuvių pokalbis su<br />
jais apie sportą įgyja grėsmingų karinių-istorinių<br />
konotacijų: „Žalgirio mūšis! Griunvald! Vytautas<br />
Didysis! Visiem jums galvas – tik šnai!“ (p. 28).<br />
Algis sviedžia bokalą į Bruną, šis krinta it pakirstas.<br />
Tuo momentu radijas praneša: „...Kovo devintąją<br />
šventasis Brunonas, arkivyskupas ir vienuolis...<br />
[...] ...Lietuvos pasienyje pagonių trenktas į galvą,<br />
nukeliavo į dangų“ (p. 29).<br />
Po to atsiduriame „trenkto į galvą“ Bruno-Brunono<br />
vizijoje, regime Brunono derybas su pagonimis<br />
Zebedenu, vėliau – su jaunesniuoju jo broliu Netimeru.<br />
Kalba tampa iškilminga, retoriška, tarsi „tikroje“<br />
istorinėje dramoje. Debatai apie krikščionybę ir<br />
pagonybę, nedaug tesiskiriantys nuo Krėvės Skirgailos,<br />
įtraukia tradicinius klausimus apie civilizaciją<br />
ir barbarybę, savos ir svetimos kultūros santykius,<br />
tautinį lietuvių charakterį, apie tai, ar įmanoma gyventi<br />
kitų gyvenimą. Tik ginčas čia ne žūtbūtinis, jis<br />
nelydimas pasirinkimo dramų ir kančių, o komiškas,<br />
žaismingai stilizuotas. Juoko efektą kuria kultūrų<br />
sugretinimai, jų vertinimo klišės, pasididžiavimas<br />
savo herojais, dievais ir simboliais. Pagonių dievų<br />
stabai – didžiulė besišypsančių keraminių sodo<br />
4 „Įrašas Kvedlinburgo analuose vertingas tuo, kad mes turime<br />
pirmojo kryžiaus žygio į Lietuvą liudijimą“ (Valickas, be datos).<br />
5 „Šansu, kurį siūlė Brunonas, nepasinaudojome. Nepasinaudojome<br />
visų pirma taikos ir ankstyvo įėjimo į Europą galimybe“<br />
(Beresnevičius, 2006).<br />
6 Toliau cituojant nurodomas tik šio leidimo puslapis.<br />
Reda PABARČIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
nykštukų armija – Brunonui atrodo juokingesni<br />
už pečenegų dievus, o patys pečenegai – tobulas<br />
laukinių pavyzdys – mažiau užsispyrę nei lietuviai.<br />
Savo ruožtu lietuviai nesupranta, kaip krikščionių<br />
Dievas gali būti miręs: „O dangau, kokie siaubingi<br />
barbarai“ (p. 32).<br />
Antrą kartą atėję krikščionys sukursto Netimero<br />
valdžios siekį ir apkrikštija jį. Brunonas su vienuoliais<br />
išdaužo lietuvių stabus, padega jų šventyklą,<br />
o užsidegusius jo rūbus gesintuvu užgesina Rugilė<br />
(„Gerbiamieji, kad ir iš kokio užkampio būtumėte<br />
atvykę, prašyčiau laikytis priešgaisrinės saugos<br />
taisyklių“, – p. 47). Savo išsigelbėjimą Brunonas<br />
aiškina kaip stebuklą, naujojo Dievo galybės įrodymą.<br />
Po Netimero krikšto visi barbariškai puotauja:<br />
samčiais ir iš rago geria midų, doroja šerno kumpį.<br />
Puota baigiasi kraujo praliejimu – Netimeras nužudo<br />
jauniausią brolį raštininką Lainių. Brunonas, religinės<br />
ekstazės pagautas, sako monologą-maldą apie<br />
nesiliaujančias žudynes ir įsivaizduoja lietuvius po<br />
tūkstančio metų, nebesiskiriančius nuo kitų Romos<br />
valdinių, bet neišmokusius mylėti. Tai patetiškiausia<br />
dramos vieta, tradicinių krikščioniškųjų (tad ir europietiškųjų)<br />
vertybių deklaracija. Tuo metu Brunoną<br />
ir užmuša Zebedenas.<br />
Apšvietimas vėl keičiasi, pakelės užeigoje radijas<br />
prabyla apie aštuoniolika vienuolių, kartu su<br />
Brunonu nukeliavusių į dangų. Brunas apibintuota<br />
galva ir Algis (buvęs Zebedenas), kažką svarbaus<br />
sau tarsi išsiaiškinę, tęsia pokalbį apie šios istorijos<br />
prasmę.<br />
Jau ankstyvosiose lietuvių dramose (pavyzdžiui,<br />
Aleksandro Fromo-Gužučio Išgriovimas Kauno<br />
pilies 1362 m., Marcelino Šikšnio Pilėnų kunigaikštis)<br />
aptinkama dvilypė užsieniečio reprezentacija:<br />
jis yra ne tik lietuvių priešas, bet ir kompetentingas<br />
jų vertintojas, mokytojas. Bruno, visom prasmėm<br />
„trenktas“ turistas, vardina lietuvių dorybes ir ydas<br />
(jie mėgsta laisvę, bet ir save graužti, kartais yra<br />
slunkiai, o kartais herojai), išviešina jų kompleksus<br />
(„Kodėl jūs įsitikinę, kad visi pasaulyje nieko kito<br />
neveikia, vien tik galvoja, kokie tie lietuviai, geri ar<br />
blogi? Čia kažkokia puikybės nuodėme dvelkia...<br />
[...] Jūs elgiatės, lyg pasaulis kasdien jus stebėtų<br />
[...]“, – p. 60), bet jo kalboje persveria pagyrimai,<br />
duodantys peno lietuvių didybei: „jei kokia imperija<br />
staiga užsimanytų subyrėti, tai tegul užkariauja Lietuvą<br />
[...]“ (p. 62). Tai nuo seno įprastas patriotizmo<br />
raiškos būdas lietuvių dramose – pagyrimus sau<br />
išsakyti svetimųjų lūpomis, taip objektyvizuojant<br />
požiūrį į save. Grajauskas, sukritikavęs lietuvių<br />
kompleksą – norą būti kitų giriamiems, pats čia pat<br />
jį dar kartą pademonstruoja.<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Dramos finale vokiečiai ir lietuviai kelia tostą<br />
už Lietuvą ir Europą, „Už susikalbėjimą“, nors<br />
nemoka vieni kitų kalbos ir susišneka per universalų<br />
vertėją – alų. Sirgalių choras užgieda Europos<br />
himną – Bethoveno 7 IX simfonijos finalą, Šilerio<br />
„Odę džiaugsmui“, o Ričardas į Šilerio ketureilių<br />
ketvirtąsias eilutes Himmlische, dein Heiligtum! //<br />
[...] Wo dein sanfter Flügel weilt sinchroniškai<br />
atitaiko populiarios vokiečių užstalės dainos „Visi<br />
šunys loja“ frazę Alle Menschen trinken shnapps!,<br />
kurią vienintelę ir temoka. Galiausiai įsiplieskus<br />
prožektoriams Bethoveno simfonijos finalą iš<br />
aktorių perima choras ir orkestras. Sruogiškai sudėtingoje<br />
finalo instrumentuotėje susilieja humoras<br />
ir patosas, aukštosios ir žemosios, svetimos, bet jau<br />
adaptuotos vokiečių kultūros balsai. Pabrėžiamas<br />
eurointegracinis optimizmas kaip šių dienų patriotizmas.<br />
Tautiniai konfliktai užglaistomi, stovima<br />
prieš tariamai neproblemišką pasaulį – matoma<br />
beskausmio Lietuvos įsiliejimo į Europos Sąjungą<br />
perspektyva, nekeliant klausimų, neprognozuojant<br />
galimų pasekmių.<br />
Viename interviu Grajauskas yra pasišaipęs iš<br />
„unikalių“ lietuvių kritikų, kuriuos UNESCO greta<br />
kryždirbystės turėtų įtrauki į nacionalinių vertybių<br />
sąrašą: jie „beveik niekada nekalba apie literatūrą,<br />
o labiausiai rūpinasi autoriaus pasaulėžiūra, gyvenimiškąja<br />
stovėsena, ir būtent šitie dalykai yra analizuojami,<br />
jiems pritariama ar jais piktinamasi“ (Grajauskas,<br />
2006). Tačiau „gyvenimiškosios stovėsenos“<br />
klausimas pirmiausiai ir iškyla palyginus dvi kelerių<br />
metų skirtumu pasirodžiusias Graujausko dramas<br />
Rezervatą ir Brunoną..., kuriose kardinaliai – nuo<br />
antiglobalizmo iki eurooptimizmo, nuo įtarumo iki<br />
pasitikėjimo europietiškomis vertybėmis – pasikeičia<br />
autoriaus mąstymas. Ar tai natūralus ir motyvuotas<br />
pokytis, ar tik užsakomosios eurodramos pozos, jos<br />
konjunktūrinis lankstumas?<br />
Marius Ivaškevičius: populiarioji<br />
detektyvinė eurodrama („Artimas<br />
miestas“) ir visuotinės literatūros<br />
dramatizacija („Mistras“)<br />
Ivaškevičiaus kūryba yra viena sėkmingiausių<br />
tarptautinio mobilumo atvejų, pradedant debiutine<br />
pjese Kaimynas (1998), drama Malыš (2000), o tikra<br />
eurodrama laikytinas jo Artimas miestas (2005),<br />
sukurtas dalyvaujant tarptautinio koprodiuserio<br />
„Intercult“ (Švedija) projekte SEAS, siejančiame<br />
menininkus nuo Adrijos iki Baltijos jūros ir įtraukian-<br />
7 Čia, kaip ir dramoje, užsieniečių pavardės rašomos sulietuvintai.<br />
ISSN 1392-8600<br />
43
44<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
čiame gyvenimo pajūrio miestuose problematiką 8 .<br />
Jūros idėja Ivaškevičiui nebuvo svetima, primesta<br />
tik šio europinio projekto. Anksčiau pasirodžiusiame<br />
Madagaskare (2004) jis propagavo lietuviams<br />
neįprastą orientaciją – „veidu į jūrą“, tautiečiai su<br />
Kazimieru Pokštu priešaky skatinti plėstis ir augti.<br />
Kritiškai (dėl deheroizavimo, parodijavimo, tiesos<br />
iškraipymo, pataikavimo masiniam skoniui) Madagaskarą<br />
įvertinęs Silvestras Gaižiūnas vis dėlto<br />
pastebėjo, kad Ivaškevičiaus personažus – „komiškus<br />
utopistus, [...] kažkokia nematoma jėga nuolat tampo<br />
tarp Kauno, Paryžiaus, Maskvos ir Madagaskaro<br />
ir verčia pasaulyje gyventi lyg kokiame košmare<br />
neturint aiškios vietos“, kad kurdamas juos „norom<br />
nenorom pjesės autorius atsiduria geokultūrinių ir<br />
geopolitinių temų sūkuryje“ (Gaižiūnas, 2005). „Comedie<br />
Française“ teatro literatūrinės dalies vedėjas,<br />
įtakingas teatro kritikas, vadovaujantis tarptautiniam<br />
vertimų centrui, Laurent‘as Muhleisenas teigia, kad<br />
Ivaškevičius „yra ir lokalus, ir universalus“, kad jo<br />
„pasaulėjauta ir savitas meninis pasaulis prisideda<br />
prie kolektyvinio europietiško vaizdyno ir yra plyta<br />
bendro statinio sienai“ (cit. pagal: Oginskaitė, 2011).<br />
Dramoje Artimas miestas autorius bando kurti apibendrintą<br />
Šiaurės Europos (kuriai galėtų priklausyti<br />
ir Lietuva) vaizdinį, šiuolaikinio europiečio jausenos<br />
projekciją. Veiksmo vieta konkreti ir kartu sąlygiška,<br />
leidžianti plėtoti ribos, kranto, skirties, tapatumo metaforas.<br />
Tarp dviejų Eresūno (Oresundo) sąsiaurio atskirtų<br />
Skandinavijos miestų – Danijos Kopenhagos ir<br />
Švedijos Malmės – kursuoja vidutinės švedų šeimos<br />
atstovai – Svantė, vėliau ir jo žmona Anika 9 . Malmėje<br />
jie įsigijo butą ant jūros kranto ir kasdien mato Ko-<br />
8 Ivaškevičiaus pjesės išverstos į anglų, prancūzų, vokiečių, italų,<br />
suomių, lenkų, rusų kalbas. Pjesė Kaimynas buvo perskaityta<br />
tarptautiniame Avinjono teatro festivalyje (2000), pastatyta Helsinkyje<br />
(2005), Rygoje (2008). Drama Malыš suvaidinta Neapolyje<br />
(2005), Rytų Europos šiuolaikinei dramaturgijai skirtame festivalyje,<br />
vėliau – Peterburge, Chabarovske, Krasnojarske. Artimas<br />
miestas (spektaklio eskizas, režisuotas paties autoriaus) pirmą<br />
kartą pasirodė Lietuvoje, tarptautiniame festivalyje „Naujosios<br />
dramos akcija“ (2005) ir išspausdintas kartu su anglišku vertimu<br />
Close city (vertėja Laima Sruoginis). 2008 metais drama statyta<br />
Trieste (Italija), Slovėnų repertuariniame teatre, 2010 metais<br />
jos skaitymai vyko Londone, „Orange Tree“ teatre, 2011 metų<br />
gegužę – Niujorke, „New York Theatre Workshop“ (dirbanti<br />
ir Lietuvoje rež. Jana Ross), kuris iš nekomercinių JAV teatrų<br />
rimčiausiai rūpinasi naująja dramaturgija. 2011 metų rugpjūtį<br />
Artimas miestas vaidintas Lotaringijoje (Prancūzijoje) vykusiame<br />
naujosios dramos festivalyje, lapkritį – Paryžiuje, „Comedie<br />
Française“ teatre; pjesė keletą kartų skaityta ir statyta Rusijoje<br />
(2011 metais – Maskvoje, Voroneže). Beje, prieštaringai vertintas<br />
Ivaškevičiaus romanas Žali buvo pripažintas kaip pirmasis pavykęs<br />
lietuviškasis euroromanas (Beresnevičius, 2002).<br />
9 Kaip teigia autorius, Niujorko teatro („New York Theatre Workshop“)<br />
aktoriams miestų vardai pasirodė nereikalingi, jie siūlė<br />
juos pavadinti tiesiog miestais A ir B (cit. pagal: Oginskaitė, 2011).<br />
Eurodrama: Where has the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
penhagą. Svantė žmonai aiškina, kad kitame krante<br />
„visiškai nieko nėra. Tai paprasčiausias jausmas, kad<br />
tu esi ne namie“ (Ivaškevičius, 2005, 18) 10 . Jį vilioja<br />
ne pats miestas, o „galimybė išbandyti svajonę tame<br />
mieste, nes gimtajame mieste tavo svajonė sudužo“<br />
(p. 6). Dramoje minima Skandinavijos realija – per<br />
sąsiaurį nutiestas tiltas – asocijuojasi su Europai<br />
bendra vienijimosi idėja, kuri perteikta pasitelkus<br />
Ivaškevičiui būdingą lyrinę ironiją 11 . Tilto atidaryme<br />
dalyvaujantys Danijos karalienė ir Švedijos karalius<br />
sako kalbą apie tautų suartėjimą, kuri skamba kaip<br />
sentimentaliai parodijuota vienybės litanija: „Atsuksime<br />
tautą į tautą, / [...] Malmę ir Lundą į Daniją. /<br />
Europą į Skandinaviją. [...] / Suliesime savo jūras. /<br />
Suliesime lūputes“ (p. 16).<br />
Svarbi populiariosios eurodramos tema – žmonių<br />
tarpusavio santykiai, „pagardinti“ seksu ir kriminalu<br />
ir pasibaigiantys paslaptingu moters nužudymu 12 .<br />
Šeimyninė drama perteikta skandinaviškai santūriai,<br />
pamėtant ženklų ir koduotų užuominų apie Džeką<br />
Skerdiką, į krūvą suaugančias moters kojas. Žmona,<br />
norėdama išsiaiškinti, „kaip jis iš ten viską mato“<br />
(p. 21), pati ima važinėti į Kopenhagą, bet užkimba<br />
ant švedų policininkės Birgit, kuri yra ir sąvadautoja,<br />
dirbanti vyriškos padermės kekšei Lariui. Anika<br />
susitikinėja su Lariu, galiausiai pati tampa prostitute.<br />
Dramoje daug šokiruojančių užuominų apie grūdimą<br />
„kitam ką nors savo“ (p. 26), žudymą, kurios gali<br />
turėti ir kitą prasmę. Prostitutė gali būti ir miestas<br />
aname krante: „Kaip tu neatsiliepsi kekšei, kuri tave<br />
gundo dar pasibūti jaunam?“ (p. 33). Anikai sapnuose<br />
miestai juda, lekia vienas į kitą didžiausiu greičiu.<br />
Apskritai, Ivaškevičiaus teatro principu galima<br />
laikyti metaforą. Jo personažų charakteriai, priežastiniai<br />
veiksmo ryšiai nužymėti punktyriškai, o dialogo<br />
paskirtis – pats kalbėjimo aktas 13 , žodžio prasmių<br />
skleidimasis. Tuo Ivaškevičius, viena vertus, siejasi<br />
su lietuvių poetinio teatro tradicija, kita vertus, – su<br />
postdraminiu teatru, kuriame reikšmė „atidedama“<br />
(kūrinio suvokimas yra ir jo kūrimas, besitęsiantis<br />
viso spektaklio metu), sintezė aukojama siekiant<br />
sutirštinti intensyvius momentus, kurti poetinę<br />
10 Toliau cituojant nurodomas tik šio leidimo puslapis.<br />
11 Lyrinę ironiją Ivaškevičiaus kūryboje yra pastebėjusi Aušra<br />
Martišiūtė (Martišiūtė, 2008).<br />
12 Dramos istorija paremta tikru įvykiu, aprašytu danų spaudoje.<br />
Viename Kopenhagos bute policija rado moters lavoną. Kurį laiką<br />
nepavyko nustatyti moters tapatybės, bet vėliau buvo aptiktas<br />
jos dienoraštis. Paaiškėjo, kad moteris vieną gyvenimą gyveno<br />
Malmėje, kur turėjo vyrą ir keletą vaikų, o kitą – Kopenhagoje,<br />
kur vartodavo narkotikus ir užsiimdavo prostitucija.<br />
13 Kalba yra Ivaškevičiaus personažų „egzistavimo būdas, per<br />
kalbą jie suvokia ir išreiškia save: tai ryšku ne tik dvikalbiame,<br />
leksikos šaradų kupiname ‚Malыše‘ ar tarpukario žodynu ir<br />
frazeologija žavinčiame ‚Madagaskare‘“ (Balevičiūtė, 2005).<br />
Reda PABARČIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
konotacijų erdvę, o intersubjektinę komunikaciją<br />
išstumia būsenos, ritualai, kalbinės „plokštumos“<br />
(Lehmann, 2010).<br />
Kai Larsas nori sudraskyti Aniką iš vidaus, ši<br />
šaukiasi Svaitės; jis kitame krante taikosi į tamsą ir<br />
nušauna Aniką: tas kitas miestas „buvo šiek tiek per<br />
arti“ (p. 59). Ivaškevičius, tarsi nepasikliaudamas<br />
teatru, pats, vaizdžiai tariant, tiesia tiltą į antrą metaforos<br />
krantą, nes čia jis, perfrazuojant autorių, yra<br />
šiek tiek per toli, – parašo įžanginį žodį, kuriame<br />
šeimyninei istorijai suteikia nei daugiau, nei mažiau,<br />
o „kosminę“ prasmę.<br />
Jei kas nors imtųsi ekranizuoti „Artimą miestą“,<br />
pasiūlyčiau tokį finalinį kadrą: kosmoso platybėse<br />
dreifuoja Žemės rutulys [...]. [...] Žemė tėra palydovas,<br />
skriejantis aplink milžinišką kosminį kūną. [...].<br />
Jame gyvena žmonės ir ėda vieni kitus. Šis kosminis<br />
monstras – tai visų Žemės žmonių svajonės, sudėtos<br />
į vieną krūvą. Jei to kosminio kūno gravitacijos jėga<br />
peržengtų leistiną ribą, jis prisitrauktų žemę ir įvyktų<br />
susidūrimas. Taip atsitiko šios pjesės herojams [...].<br />
[...] taip atsitinka daugybei žmonių visame Žemės<br />
rutulyje [...]. (p. 5–6)<br />
Ne be pagrindo Aušra Martišiūtė dramoje įžvelgė<br />
dirbtinokas reikšmių konstrukcijas, sukurtas iš<br />
realistinių situacijų ir personažų (Martišiūtė, 2008).<br />
Šeimyninę istoriją bandoma sukomplikuoti ir<br />
pasitelkus populiarius intertekstus – Karlsono ir<br />
Undinėlės, žinomiausio „švedo“ ir žinomiausios<br />
„danės“, istoriją. Atpažįstami pasakų herojai tampa<br />
šiuolaikiniais žmonėmis, šaržuotais dramos personažų<br />
antrininkais, juos komentuojančiais ir parodijuojančiais,<br />
kartu su jais ir kiek prasilenkiančiais.<br />
Karlsonas, „įmitęs vyras pačiame gražume“, Malmės<br />
uosto teritorijoje sako ilgas tiradas danei, į tinklą<br />
įkliuvusiai nebyliai nuogai Undinėlei, didžiuojasi<br />
savo tautiniais ir vyriškais privalumais. Undinėlė ir<br />
Anika – nuskriaustos Skandinavijos moterys (autoriaus<br />
duoklė skandinaviškajam feminizmui?), žuvų<br />
gentainės, kurios skausmingai bando tapti žmonėmis,<br />
trokšta mylėti. Paskutinėje scenoje Svantės ir Anikos<br />
namuose Kalėdų vakarą už stalo sėdi Anika kruvinu<br />
veidu. Policininkė Birgit tardo Svantę, nes jo žmona<br />
Danijoje buvo nužudyta iš jo ginklo. Anika stojasi ir<br />
krenta – jos kojos, tarsi Undinėlės, suaugusios į krūvą<br />
– surištos raiščiu su lavono numeriu. Ji šliaužia link<br />
orkaitės, nori išimti iškepusią žuvį, o Undinėlė priešpriešiais<br />
šliaužia link nukritusio virtuvinio peilio,<br />
pasiekia jį ir klykdama iš skausmo persirėžia uodegą.<br />
Artimas miestas – tai istorija apie respektabilų,<br />
tariamai nekonfliktišką, bet tikrumą ir tikėjimą praradusį<br />
pasaulį, pilną pavojingų sprogmenų ir fantomų;<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
istorija apie užgesusius žmonių jausmus, kai nebėra<br />
kur plėstis ir augti („Miestai turi [...] keistą savybę<br />
baigtis“. Augant žmogui, auga ir miestas, bet paskui<br />
pradeda trauktis, ir pamatai, kad gyveni nebe Malmėje,<br />
o name, – p. 33). Tiesioginių susvetimėjimo,<br />
tuštumos refleksijų dramoje nėra – Ivaškevičius kuria<br />
atvirą tekstą, skirtą teatrui su vaizduote.<br />
Ivaškevičiaus drama Mistras, <strong>Vilniaus</strong> Mažajame<br />
teatre pastatyta (rež. Rimas Tuminas) ir išspausdinta<br />
2010 metais, nukelia į XIX amžiaus Paryžių ir<br />
aprėpia laiką nuo Napoleono palaikų perlaidojimo<br />
1840 metais iki Prancūzijos karaliaus nuvertimo<br />
1848-aisiais. Viena svarbesnių dramos temų yra<br />
lietuvybė, jos alternatyvios formos XIX amžiaus<br />
istorijos ir Europos kultūrinės tapatybės kontekste.<br />
Dramos centre – du lietuviai-nelietuviai Adamas<br />
Mickevičius ir Andžejus Tovianskis 14 iš Antašventės<br />
dvaro netoli Molėtų. Juos supa Paryžiaus intelektualinis<br />
elitas, kuriam vienu metu priklausė ir Adamas<br />
(dramoje kur kas labiau nei liudija literatūros<br />
istorija 15 ), – Žorž Sand, Frederikas Šopenas, Onorė<br />
de Balzakas, filosofas Pjeras Leru (Pierre Leruox),<br />
amerikietė žurnalistė Margaret Fuler. Jie bičiuliškai<br />
diskutuoja apie tautų įvairovę ir vienovę, socializmą,<br />
moterų emancipaciją, praturtėjimo galimybes<br />
(Balzako idėja), jų pokalbiuose minimi Heinė, Paganinis,<br />
Listas, Delakrua, Berliozas, Getė, Puškinas,<br />
Baironas, Bethovenas.<br />
Atrodo, kad riba tarp kultūros centro ir pakraščių,<br />
tarp pažangiųjų Vakarų ir tamsiųjų Rytų čia neįveikiama.<br />
Štai lietuvių restorane Paryžiuje svečiai<br />
vaišinami dilgėlių sriuba, kiaulės ausimis, bebrų<br />
uodegomis, spanguolių kisieliumi. Balzako ir Adamo<br />
skaitomi „Krymo sonetai“ („įsiklausau tyloj...<br />
Išgirst ausis galėtų.... balsus iš Lietuvos“) Paryžiuje<br />
neskamba, o pati tautų atgimimo idėja, Balzako nuomone,<br />
yra nenatūrali: Listas išprotėjo – koncertuoja<br />
su vengrų tautiniu kostiumui, mokosi jų (t. y. savo)<br />
kalbos, „Šaukia: aš vengras, vengras...“, bet jis tik<br />
spekuliuoja tėvynės poreikiu (p. 23). Adamo dėstoma<br />
lietuvių kilmės ir tapatybės teorija šarlataniška<br />
ir visiškai kitokia, nei Jono Basanavičiaus kartos<br />
suformuota:<br />
ADAMAS. Lietuviai – dvinarė tauta. [...] Iš tikrųjų<br />
tai – indų kolonija. [...] Aš esu slavas-lietuvis (šie atsirado<br />
– R. P.) nuo indų-lietuvių sprogimo. [...] Buvo<br />
14 Čia, kaip ir dramoje, užsieniečių pavardės rašomos sulietuvintai.<br />
15 Tad reikėtų kiek rezervuotai žvelgti į autoriaus patikinimą<br />
knygos pratarmėje, kad „taip buvo. Kai kurių detalių ir įvykių<br />
netgi teko atsisakyti, jie buvo per daug fantastiški. Kartais taip<br />
atsitinka – realybė pranoksta fantaziją. Tuomet jau autorių nuorodos<br />
bejėgės ką nors pakeisti“ (Ivaškevičius, 2010, 4). Toliau<br />
cituojant nurodomas tik šio leidimo puslapis.<br />
ISSN 1392-8600<br />
45
46<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
tyli tautelė ir staiga išsiliejo... [...] Užtvindė kaimynų<br />
tautas, pavertė mus lietuviais ir perdavė mums valstybę.<br />
Dabar toliau dirba žemę, laukia naujo sprogimo.<br />
BALZAKAS (su užuojauta). Dieve, kaip viskas ten dar<br />
painu, neišsikristalizavę... Rusijos viduje – Lenkija,<br />
Lenkijos viduje – Lietuva, o dar tos viduje – sprogimo<br />
laukiantys indai. [...] Bent tiek paaiškėjo, kad<br />
Adamas – ne lenkas.<br />
ADAMAS. Kodėl, aš lenkas.<br />
BALZAKAS. Vėl sena daina... (p. 25–26)<br />
Tačiau Rytų ir Vakarų takoskyra Mistre ne tokia<br />
didelė, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio. Dramoje<br />
pademonstruoti gyvi XIX amžiaus pirmosios pusės<br />
Rytų ir Vakarų Europos, Amerikos kūrėjų ryšiai. Personažus<br />
vienija bendras romantizmo sąjūdis, epochos<br />
genialumo dvasia, priglobusi įvairias mokslines,<br />
menines, politines, verslo idėjas, avangardinius ir<br />
retrogradinius projektus – socializmą, feminizmą,<br />
krikščioniškąjį mesianizmą. Personažai keliauja<br />
(Balzakas vyksta į Sardiniją, Ukrainą, Amerikos<br />
žurnalistė Margaret Fuler ne kartą plaukia laivu į<br />
Europą), jų gyvenimai ir likimai susipynę: Šopenas<br />
kadaise mylėjo Adamo žmonos Celinos motiną, garsią<br />
pianistę (Mariją Šimanovską), ja žavėjosi Gėtė<br />
ir Bethovenas, Adamas palaikė ryšius su Balzako<br />
mylimosios Evelinos Hanskos seserimi, Krymo sonetų<br />
įkvėpėja. Arogantiškeji prancūzai taip pat kaip<br />
ir lietuviai apimti keisčiausių manijų. Štai socialistas<br />
utopistas Pjeras Leru, beje, pirmasis, jau 1832 metais,<br />
pavartojęs socializmo sąvoką, intelektualinėje<br />
dvikovoje su Mistru modeliuoja neįtikėtinus tautų<br />
raidos scenarijus („Nebus prancūzų ir lenkų, išplitusių<br />
teritorijoje, tai yra erdvėje. Jos išsidėstys laike<br />
ir bus numeruojamos: Pirmoji, Antroji, Trečioji...<br />
[...]. Dešimtoji tauta pasieks socializmą“, – p. 40).<br />
Ivaškevičius Mistre (panašiai kaip ir Madagaskare)<br />
reanimuoja istorijos atmestas ar pamirštas<br />
kultūros idėjas – tiek centro, tiek pakraščių – ir<br />
kuria postmodernią daugiaperspektyvią projekciją,<br />
žvelgdamas į jas iš išorės ir iš vidaus, iš jų gimimo<br />
laiko ir iš dabarties, balansuodamas tarp parodijos<br />
ir susižavėjimo, atskleidžia jų utopiškumą ir kartu<br />
gyvybingumą. Distancija ir jos nulemtos suvokimo<br />
paklaidos yra komizmo šaltinis dramoje, bet komizmas<br />
čia nesunaikina rimtumo. Štai „tamsiųjų“<br />
lietuvių klišė „sustiprinama“ parodant juos vakariečių<br />
akimis 16 , tačiau dėl to lietuviai įgyja egzotiško<br />
patrauklumo. Adamo dėstoma lietuvių kilmės teorija<br />
yra juokinga ir savo esme (nes pagrįsta klaidingomis<br />
prielaidomis arba iš viso nepagrindžiama), ir dėl<br />
16 Tumino spektaklyje tautiškai pasirėdęs buko veido lietuvis<br />
(Vytautas Rumšas jaunesnysis) yra europinio Lietuvos įvaizdžio<br />
klišių refleksija (Trinkūnaitė, 2010).<br />
Eurodrama: Where has the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
skeptiško požiūrio į ją, bet ja iš dalies argumentuojamas<br />
Adamo mesianizmas. Populiarią lietuvių<br />
tautos atgimimo iš filologijos idėją Žorž Sand aiškina<br />
komiškai utriruodama, pasiremdama absurdiškais<br />
gandais (iš Frederiko lenkų girdėjusi, kad lietuviai<br />
gerdami sveikina „books wake us“, t. y. „būk sveikas“:<br />
stebina tauta, kuri „geria ir linki vienas kitam<br />
prisikelti literatūroje“, – p. 24), tačiau tuo daugiau<br />
pakertamas ne vertinamųjų, o vertintojų statusas.<br />
Paaiškėja, kad visos idėjos, tiek centro, tiek pakraščių,<br />
yra lygiavertės, nes pačios beprotiškiausios<br />
gali įsikūnyti (pavyzdžiui, feminizmas, socializmas)<br />
ir beprotiškos jos yra tik tol, kol nerealizuotos, o<br />
pripažintosios gali degraduoti, tapti parodijavimo<br />
objektu (pavyzdžiui, romantinis genialumas). Kaip<br />
viena istorijos neįtvirtinta, bet galima lietuviškoji idėja<br />
Mistre yra tautinis ir krikščioniškasis mesianizmas,<br />
kuris paprastai priskiriamas lenkams. Paradoksalu, o<br />
gal ir visai suprantama, kad ši iš pirmo žvilgsnio ekscentriška<br />
idėja kartu su kitomis romantizmo idėjomis<br />
gimsta būtent kultūros centre Paryžiuje.<br />
Pagrindinis klausimas dramoje – kas yra Mistras,<br />
Dievo ar šėtono pasiuntinys? – apgaubimas įvairių<br />
mistifikacijų. Mistrų dramoje yra keli – tai simbolinės<br />
figūros iš Biblijos, istorijos, literatūros, kurios<br />
transformuojasi, dauginasi, gimdo viena kitą. Mistru,<br />
vienu iš trijų Viešpaties maršalų, mesijų save vadina<br />
Tovianskis. Jo kalba paini, joje maišosi bibliniai<br />
(Apreiškimo Jonui), Mickevičiaus Vėlinių motyvai,<br />
jo argumentai tamsybiški, netinkantys Paryžiui. Bet<br />
savo magnetizuojančia galia jis išgydo sergančią<br />
Adamo žmoną Celiną, prikelia veiklai Adamą, kuris<br />
jau dešimt metų nebeėmė „dūdos lietuviškos“,<br />
intelektualinėje dvikovoje nugali filosofą Leru – atpažįsta<br />
jame glūdintį velnią (o gal pats jį paverčia<br />
velniu?). Sand įsitikinusi, kad Mickevičius „kaip<br />
tikras lietuvis“ atvežė „tikrą Lietuvos velnią“ ir pats<br />
jam pasidavė. Balzakas reziumuoja: „Va taip su ta<br />
autentika – tautinės dainos, kostiumai...“ (p. 79).<br />
Mistras yra ir Napoleonas, tautų laisvės gynėjas,<br />
miręs ir prisikėlęs, suteikęs lenkams išsivadavimo<br />
iš Rusijos viltį. Tačiau Tovianskis keistai panašus į<br />
Napoleoną ir atsirado Paryžiuje jo palaikų perlaidojimo<br />
metu. Sklinda kalbos, kad jis yra rusų žvalgybos<br />
agentas, rengiantis pasikėsinimą į karalių Lui Filipą.<br />
Siužetų kūrėjai Balzakas ir Sand, pasikliaudami<br />
romanistų fantazija ir absurdiškomis sąmokslo<br />
teorijomis, ima modeliuoti situaciją, kaip atsirado<br />
Mistras ir kaip jis privertė Napoleoną pralaimėti karą<br />
Rusijoje: „Rusai užima Lietuvą ir pelkėje randa šėtoną.<br />
[...] Kankina silkėmis ir kunigais, kol tas sutinka<br />
bendradarbiauti“ (p. 82); šėtonas sumaišo Bonaparto<br />
planus, priverčia jį trauktis, nualina Prancūziją. Da-<br />
Reda PABARČIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
bar, kai Prancūzija atsitiesė, užsigydė žaizdas, „rusų<br />
Liuciferiui vėl atsirado darbo“ (p. 83). Keista, kad<br />
sąmokslo teorijos tarpsta ne kokioje nors provincijoje,<br />
o pačiame kultūros centre – Paryžiuje, bet dar<br />
keisčiau tai, kad jos pasitvirtina tikrovėje. Tovianskis<br />
ima šlovinti Rusiją ir liepia Adamui rašyti laišką carui<br />
(„Rusija nebloga [...]. Viena ji dar moka tikėti. Jaučia<br />
šventumo virpėjimą...“, – p. 93) Visi pašiurpsta,<br />
supratę, kad šį šnipą ir šėtoną viename asmenyje jie<br />
patys išsikasė kartu su Napoleono palaikais.<br />
Mistras yra ir Adamas, kuris, Tovianskio įkvėptas,<br />
skaito paskaitas College de France auditorijai, aiškina<br />
Žodžio galią, skelbia lenkų tautos kankinystės idėją.<br />
Vėliau Adamas išsivaduoja iš Tovianskio, bet prie<br />
poezijos nebegrįš, nes „Pražilęs poetas yra nenatūralu.<br />
Prieštarauja gamtai“ (p. 98). Adamas jaučia turįs<br />
galių ką nors išjudinti, pastumti į Rytus Rusijos sieną.<br />
Su Balzaku vaikščiodamas ant Europos žemėlapio<br />
kuria bonapartiškai balzakišką projektą: „Europa yra<br />
telkinys, iš kurio aš išgausiu laisvę“ (p. 116). Turėdamas<br />
dvylika vyrų žada sutelkti kovingą emigrantų<br />
kartą, kuri reikalauja „pilno Tėvynių atstatymo“<br />
(p. 115), ir pradės nuo Italijos. Apimtas ekstazės,<br />
kopia į kalną Alpėse („Šiandien – mano zenitas –<br />
suprasiu, kas aš esu: Aukščiausias ar tik pasikėlęs“),<br />
bet palūžta, vienas nepaneša kryžiaus, ilgo, „per<br />
visą Europą“. Pasigirsta griausmas, Adamas krinta:<br />
„O Dieve Dieve... Už ką mane apleidai?..“ (p. 141).<br />
Nenueinantis nuo scenos Mistras paaiškina Celinai,<br />
kad čia dar ne tas gyvenimas, kad reikės jį<br />
pakartoti. Tarsi sakoma, kad šis išsilaisvinimo žygis,<br />
tautinio ir dvasinio mesianizmo proveržis, atėjęs<br />
galbūt iš Lietuvos, – su visomis pseudo teorijomis,<br />
tikrais ir netikrais pranašais, didybės manijomis ir<br />
apsėdimais, masių suvedžiojimu, su dieviška ir velniška<br />
energijos galia – turės pasikartoti, o gal jau ir<br />
pasikartojo naujausioje Europos istorijoje. Tiesioginė<br />
laikų sąsaja dramoje neišryškinta 17 , bet netiesiogiai<br />
sugestijuojama. Viena įtikinamiausių aliuzijų paskutinėje<br />
dramos scenoje yra Algirdo Juliaus Greimo<br />
prisimenamas Jonas Aistis, Alpių kalnuose deklamavęs<br />
Aleksandro Bloko poemą „Dvylika“ – apie Jėzų<br />
Kristų, vedantį į kovą dvylika revoliucionierių, ir<br />
17 Aiškesnių aliuzijų į XX amžiaus istoriją ar nūdieną nesama ir<br />
Tumino spektaklyje. Teatro kritikės Vlados Kalpokaitės apibūdinimu,<br />
Mažojo teatro Mistras yra šaržų ir karikatūrų paradas,<br />
kuriame aišku, ką personažai neigia, bet neaišku, ką teigia. Pro<br />
visus klausimus (tautinės tapatybės, Lietuvos, Lenkijos, stereotipų,<br />
utopijų ir tikrovės) pralekiama „polkos žingsneliu“. „Kažkaip<br />
nepakanka Napoleono portreto viename scenos kampe ir Vytauto<br />
Didžiojo – kitame. Nepakanka privalomosios tuminiškos „šventyklėlės“,<br />
šįkart gediminaičių stulpų pavidalu, kurią lietuvaičiai<br />
paryžietiškame restorane pastato iš plytų. Čia visa tai atrodo kaip<br />
nelegalus statinys, kurį privaloma nugriauti“ (Kalpokaitė, 2010).<br />
Užsienio įvaizdžiai, emigracija, Europos integracija<br />
Greimo pateiktas šios scenos komentaras: „toks buvo<br />
mūsų tikėjimas, noras tikėjimo, tikėjimas į tikėjimo<br />
neišvengiamumą“ (Greimas, 1991, 123), kuris galėtų<br />
būti dramos interpretavimo raktas.<br />
Išvados<br />
Eurodrama, kaip ir euroromanas, nėra nei siužeto<br />
ar vertybių apibrėžimas, nei kokybės matas, tarptautinės<br />
sėkmės garantas, nei kalbos požymis. Ji gali<br />
būti ir „elitinė“, ir populiari, lojali dabarties politinei<br />
konjunktūrai bei europietiškosioms vertybėms ir<br />
joms kritiška, gali būti vienakalbė ir dvikalbė, „importuoti“<br />
kitų ir „eksportuoti“ savo patirtį.<br />
Aptartosios Grajausko ir Ivaškevičiaus eurodramos,<br />
beje, ne patys geriausi šių autorių kūriniai,<br />
radikaliai nesiskiria nuo kitų jų dramų. Tačiau jose<br />
ryškėja keli bendri bruožai, sąlygiškai priskirtini<br />
eurodramai, formuojasi bent du galimi jos variantai:<br />
1) joje radikaliai atsisakoma lokalumo ir pateikiamas<br />
neutralus, subendrintas šiuolaikinės Europos vaizdinys,<br />
2) išplėtus geografinę erdvę sukuriama lyginimo<br />
situacija, pasitarnaujanti tautinių ir kultūrinių vertybių,<br />
mitų, stereotipų kritiniam permąstymui.<br />
Eurodramose akivaizdi europocentrinio mąstymo<br />
pastanga, šiuolaikinei Europai bendra problematika,<br />
iš kurios svarbesni yra ne socialiniai, o kultūros<br />
politikos, kultūros orientacijos klausimai: centro ir<br />
pakraščių, Rytų ir Vakarų santykiai, užsisklendimo<br />
ir atsivėrimo galimybės. Tankinamas europietiškosios<br />
kultūros tinklas, atrandamos netikėtos jungtys,<br />
istorinės analogijos, bendrybės. Siužeto dominantė<br />
yra kelionė, susitikimas su kitais. Pažymėtina, kad<br />
geografinė eurodramos orientacija vienkryptė – į<br />
Vakarus (domina kultūros požiūriu pranašesnės šalys<br />
Prancūzija, Vokietija, Švedija, Danija), o santykiai<br />
su Vakarais dvikrypčiai – lietuviškoji patirtis „eksportuojama“<br />
ir subendrinama, vakarietiškoji – „importuojama“<br />
arba atmetama. Orientuojamasi ir į tradicines<br />
krikščioniškąsias, istoriškai susiformavusias<br />
vertybes, ir į nūdienos politinę konjunktūrą. Vertybės<br />
deklaruojamos, ginamos ar ginčijamos, nustatomi jų<br />
pažeidimai (kultūrų niveliacija, ideologinis manipuliavimas,<br />
susvetimėjimas).<br />
Eurodramai teberūpi Lietuva, lietuviškoji tapatybė.<br />
Abiems aptartiems autoriams svarbūs tautiniai<br />
mitai ir herojai, jų perkūrimas, tik Grajausko dramos<br />
deklaratyvesnės, daugiau komentuojančios, tiesiogiai<br />
reiškiančios požiūrį, o Ivaškevičius kuria alternatyvų,<br />
žaidybinį pasaulį. Tačiau lyginant su ankstesnėmis<br />
„tarptautinėmis“ lietuvių dramomis, šiuolaikinėse<br />
eurodramose atsisakoma kariaujančio pasaulio<br />
vaizdinių, kitataučio priešo stereotipų (nebent jie<br />
ISSN 1392-8600<br />
47
48<br />
Eurodrama, arba kur iškeliauja lietuviškųjų dramų<br />
konfliktas?<br />
ironiškai apžaidžiami), koreguojama pati lietuvybės<br />
samprata, plečiamas tautinių herojų ratas. Tas, kas<br />
šiandien mąsto apie lietuvybę, turbūt neišvengiamai<br />
mąsto ir apie europietiškumą.<br />
Eurodramoje ryškėja ir tam tikros draminio diskurso<br />
slinktys, padiktuotos šiuolaikinio teatro estetikos.<br />
Siekiant išplėsti situaciją, subendrinti problemą<br />
naudojama sąlygiškesnė dramos kalba, įvedami populiarūs<br />
intertekstai. Kita vertus, platus geografinis<br />
veiksmo laukas dar nereiškia, kad ir dramos konfliktas<br />
bus platesnis ar gilesnis, veikiau atvirkščiai. Šiandien,<br />
kai vėl kvestionuojamas dramos kaip literatūros rūšies<br />
statusas, kai didelius plotus „užkariauja“ postdraminis<br />
teatras, o demokratijos fone iškyla „teisingo“ mąstymo<br />
barjerai, dramos vertybinis konfliktas silpsta,<br />
menkėja probleminis, analitinis pradas ir stiprėja žaidybinis,<br />
improvizacinis pradas. Ko dramai nepadarė<br />
stalininė bekonfliktiškumo teorija, tą jai gali padaryti<br />
taiki polilogo visuomenė su politinio korektiškumo<br />
reikalavimais, kuriuos geriausiu atveju atsveria humoras.<br />
Grajausko, Ivaškevičiaus dramose daug kalbos<br />
ornamentikos, ironijos, parodijos, atvirų situacijų,<br />
apskritai akivaizdus raiškos priemonių perteklius<br />
lyginant su turiniu, skambiai tariant, su egzistenciniu<br />
rūpesčiu. Tai funkcinė, teatrui skirta literatūra. Galima<br />
sakyti, kad eurodramoje keliaujama, bet toliau teatro<br />
tarsi ir nenukeliaujama.<br />
Literatūra<br />
Auksutytė L., 2007, Šiuolaikinė lietuvių literatūra: ką<br />
bendra turi euras ir romanas? – Naujasis židinys /<br />
Aidai 3, 86–92.<br />
Azúa de F., 2010, Enter the Euronovel. – El Pais, Madrid. –<br />
http:www.presseurop.eu/en/content/article/266541enter-euronovel<br />
(žiūrėta 2012-08-01).<br />
Balevičiūtė R., 2005, Artimas miestas: dramos ir teatro<br />
kryžkelės. Trumpas komentaras laukiant spektaklio<br />
gimimo. – Literatūra ir menas, sausio 28.<br />
Baltrušaitytė R., 2005, Štai ką reiškia per naktis spoksoti<br />
„BBC News“. – http://archyvas.veidas.lt/lt/leidinys.<br />
full/43900d263d724 (žiūrėta 2012-07-20).<br />
Beresnevičius G., 2006, Apie Brunoną. – http://www.<br />
culture.lt/satenai/?st_id=4107 (žiūrėta 2012-07-22).<br />
Beresnevičius G., 2002, Marius Ivaškevičius. – Rec. kn.:<br />
M. Ivaškevičius, Žali. Vilnius: Tyto alba, 2002. –<br />
http://www.rasyk.lt/knygos/zali/2936.html (žiūrėta<br />
2012-07-26).<br />
Bikulčius V., 2010, Euroromanas: iliuzija ar kompleksas?<br />
– Acta humanitarica universitatis Saulenis<br />
11, 111–117.<br />
Eurodrama: Where has the Conflict in the Lithuanian<br />
Drama Gone?<br />
Gaižiūnas S., 2005, Madagaskaro džiunglėse, arba Petro<br />
Cvirkos pėdomis...: dekonstrukcijos variantai: nuo<br />
Cvirkos iki... – Literatūra ir menas, birželio 17.<br />
Grajauskas G., 2010, Brunonas ir barbarai. – XXI amžiaus<br />
lietuvių dramaturgija. Vilnius: Lietuvių literatūros<br />
ir tautosakos institutas, 15–64.<br />
Grajauskas G., 2007, Rezervatas. Dviejų veiksmų pjesė. –<br />
Mergaitė, kurios bijojo Dievas. Pjesės. Vilnius:<br />
Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 39–70.<br />
Grajauskas G., 2006, Neturiu nieko prieš rašytojus, kaip<br />
gyvybės formą. Kalbėjosi K. Kučinskaitė. – Literatūra<br />
ir menas, kovo 23.<br />
Greimas A. J., 1991, Iš arti ir iš toli: literatūra, kultūra,<br />
grožis. Vilnius: Vaga.<br />
Ivaškevičius M., 2010, Mistras. Keturių veiksmų drama.<br />
Vilnius: Tyto alba.<br />
Ivaškevičius M., 2005, Artimas miestas / Close city. Dviejų<br />
veiksmų drama. Vilnius: Apostrofa, Teatro ir kino<br />
informacijos ir edukacijos centras.<br />
Kalpokaitė V., 2010, Tragedinis (?) Mistro nepramatymas.<br />
– http://www.menufaktura.lt/?m=1025&s=60<br />
(žiūrėta 2012-07-26).<br />
Kanopkaitė R., 2007, Kūrėjus turi atrinkti ne priėmimų<br />
komisijos, o pašaukimas. – http://kauno.diena.lt/<br />
dienrastis/kita/kurejus-turi-atrinkti-ne-priemimukomisijos-o-pasaukimas-44922#ixzz21bfzIZYd<br />
(žiūrėta 2012-07-25).<br />
Lehmann H.-Th., 2010, Postdraminis teatras. Vilnius:<br />
Menų spaustuvė.<br />
Martišiūtė A., 2009, Dramaturgas, kurio bijojo teatras. –<br />
Rec. kn.: G. Grajauskas, Mergaitė, kurios bijojo<br />
Dievas. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla,<br />
2007. – Metai 1, 139–142.<br />
Martišiūtė A., (be datos), Naujausioji lietuvių dramaturgija<br />
(2005–2008). – http://www.booksoflithuania.lt/old/<br />
index.php?page_id=127 (žiūrėta 2012-07-19).<br />
Oginskaitė R., 2011, Dramaturgas M. Ivaškevičius: „Investuojant<br />
į asmenybę, žmogaus vertė išauga“. –<br />
Lietuvos rytas, spalio 14.<br />
Tamošaitis R., 2004, Jurbarko forumo pamokos: lietuviškasis<br />
euroromanas. – Metai 1, 105–112.<br />
Trinkūnaitė Š., 2010, Suvedžioti ir laimingi. – http://<br />
www.menufaktura.lt/?m=1025&s=60560 (žiūrėta<br />
2012-07-26).<br />
Valickas P. (be datos), Apie Kvedlinburgo analus. – http://<br />
www.sarmatas.lt/02/apie-kvedlinburgo-analus/<br />
(žiūrėta 2012-09-15).<br />
Volbikaitė G., 2006, Jurga Ivanauskaitė ir euroromanas. –<br />
http://www.rasyk.lt/ivykiai/jurga-ivanauskaite-ireuroromanas.html<br />
(žiūrėta 2012-07-19).<br />
Reda PABARČIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Fakto ir fikcijos santykis<br />
Vandos Juknaitės<br />
„Išsiduosi. Balsu“<br />
Gitana VANAGAITĖ<br />
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
gitana.vanagaite@leu.lt<br />
Straipsnyje, pasitelkus fakto ir išmonės kategorijas,<br />
analizuojamas Vandos Juknaitės kūrinys Išsiduosi.<br />
Balsu. Laikomasi nuomonės, kad faktinis lygmuo<br />
ir fikcija yra ne priešingi, vienas kitą neigiantys<br />
komponentai, bet sudėtinės literatūros kūrinio dalys,<br />
viena kitą papildančios ir taip kuriančios prasmę.<br />
Analizuojant Išsiduosi. Balsu, keliamas klausimas,<br />
koks yra fakto ir fikcijos santykis kūrinyje, kaip šis<br />
išskirtinis kūrinio bruožas veikia jo suvokimą ir per-<br />
The article analyses the work My Voice Betrays<br />
Me by Vanda Juknaitė through the categories of fact<br />
and fiction. The idea that the factual realm and fiction<br />
are not contradictory components denying each other<br />
but rather the composite elements of a literary work<br />
complementing each other and creating meaning is<br />
expressed in the article. While analysing My Voice<br />
Betrays Me, the question has been posed as to what<br />
is the ratio between fact and fiction in this piece as<br />
well as how this exceptional feature influences both<br />
the reading and perception of this work. The main<br />
Įvadinės pastabos<br />
Terminas fakto literatūra apima referencijos ir<br />
fikcijos kategorijas. Šių kategorijų skirties ir priklausomybės<br />
istorija siekia Antiką: pirmieji juos išskyrė<br />
ir įvardijo Platonas ir Aristotelis. Pastarojo Poetikos<br />
teiginys 1 apie istorijos ir poezijos skirtį ir abipusę<br />
1 „Istorikas ir poetas skiriasi ne tuo, kad iš jų vienas rašo eiliuotai,<br />
o kitas proza. Juk jei Herodoto veikalus kas nors išdėstytų eilėmis,<br />
jie nieko nemažiau būtų istoriniai veikalai, kaip ir prieš tai, būdami<br />
eiliuoti ar neeiliuoti. Skirtumas yra tame, kad pirmasis (istorikas)<br />
pasakoja apie įvykius, kurie tikrai įvyko, o antrasis (poetas) apie<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
The Ratio of Fact and Fiction in<br />
the Work “My Voice Betrays Me”<br />
by Vanda Juknaitė<br />
skaitymą. Pagrindinė tyrimo išvada: faktas kūrinyje<br />
tampa pagrindu, nuo kurio, pasitelkus pasakotoją<br />
ir retrospekciją, nutolstama, kad būtų suformuotos<br />
naujos prasmės ir išryškinta etinė autorės laikysena.<br />
Tai leidžia kvestionuoti ir įtvirtintą žanrinę kūrinio<br />
nuorodą esė, keičiant ją kūrinio struktūrą ir prasmes<br />
geriau atspindinčia dokumentine apysaka.<br />
Esminiai žodžiai: fakto literatūra, dokumentika,<br />
fikcija, pasakotojas, retrospekcija.<br />
conclusion of the research is the following: in this<br />
piece, a fact becomes the basis, from which a certain<br />
distance is maintained with the help of a narrator<br />
and retrospective in order to shape new meanings<br />
and highlight an ethical position of the author. This<br />
also allows the questioning of an established genre<br />
reference, i.e. an essay, by substituting it with a<br />
documentary long short story, which better reflects<br />
the structure and meanings of this work.<br />
Keywords: factual literature, documentary, fiction,<br />
narrator, retrospective.<br />
priklausomybę padarė įtaką visoms tolimesnėms<br />
teorijoms, svarsčiusioms išmonės ir fakto santykius.<br />
Tiesa, ilgus amžius, anot Terry‘io Eagletono, „mums<br />
įprastas griežtas šių kategorijų atskyrimas tiesiog<br />
negaliojo“, nes dar „[...] šešioliktojo amžiaus pabaigoje–septynioliktojo<br />
pradžioje anglų kalbos žodis<br />
įvykius, kurie galėtų įvykti. Todėl poezija yra filosofiškesnė ir<br />
kilnesnė už istoriją, nes ji liečia daugiau bendruosius dėsningumus,<br />
o istorija daugiau pavienius įvykius. [...] Betgi tragedijoje<br />
[...] yra laikomasi tikrai buvusių žmonių vardų. To priežastis yra<br />
ta, kad tuo būdu galimumui yra suteikiamas ir įtikinamumas“<br />
(Aristotelis, 1959, 54).<br />
ISSN 1392-8600<br />
49
50<br />
Fakto ir fikcijos santykis Vandos Juknaitės<br />
„Išsiduosi. Balsu“<br />
„romanas“ (novel) buvo vartojamas kalbant tiek<br />
apie tikrus, tiek apie išgalvotus įvykius, ir netgi žinių<br />
suvestinės vargu ar buvo laikomos neabejotinais faktais“<br />
(Eagleton, 2000, 12). Ypač kardinalią šių sandų<br />
atskirtį įtvirtino romantizmo epocha: „[...] sykiu su<br />
romantizmo pradžia literatūra iš esmės tapo „vaizduotės“<br />
sinonimu: rašyti apie tai, ko nėra, buvo lyg<br />
ir dvasingesnis bei prasmingesnis užsiėmimas [...]“<br />
(Eagleton, 2000, 28). Šis romantinių nuostatų aidas<br />
kartais vis dar veikia ir šiuolaikinį mūsų mąstymą<br />
bei prioritetus, nors lygiai stipri kita nuomonė, kad<br />
išmonės ir fakto pasakojimai yra tapatūs, nes, anot<br />
Johno Searle‘o, „[n]ėra nė vienos teksto savybės,<br />
sintaksinės ar semantinės, pagal kurią <strong>tekstas</strong> gali<br />
būti identifikuotas kaip fikcijos kūrinys“ (cit. iš:<br />
Cohn, 1990, 784). Ją suformavo rusų formalistai, o<br />
ypač struktūralistinės ir postruktūralistinės teorijos,<br />
visą dėmesį sutelkusios į teksto struktūrą. Taip buvo<br />
įtvirtinta mintis, kad visa yra fikcija, tiesa, pastaroji<br />
turi aiškų ryšį su tikrove, nes be jo, anot struktūrinį<br />
kūrinio analizės modelį išplečiančio fenomenologinės<br />
recepcijos atstovo Wolfgango Iserio, literatūrinis<br />
<strong>tekstas</strong> būtų nesuvokiamas: „Literatūros <strong>tekstas</strong> yra<br />
tikrovės ir fikcijų mišinys ir šiuo atžvilgiu susieja<br />
duotybę su išmone“ (Iser, 2002, 15). Kita vertus,<br />
postmodernizmas, „[a]tsisakęs mėginimų atspindėti<br />
tvarią aplinkinę tikrovę, [...] kukliai glaudžiasi vien<br />
formos arba kalbos lygmenyje. Visas išlaužtas iš piršto,<br />
toks kūrinys gali pretenduoti nebent į atvirkščią<br />
autentiškumą, ironiškai tai pabrėždamas ir pašaipiai<br />
besipuikuodamas savo dirbtinumu“ (Eagleton, 2000,<br />
237). Tokioje atmosferoje kaip atsakas į simuliakrines<br />
tikroves randasi fakto literatūros kūriniai, derinantys<br />
fakto jėgą ir literatūriškumą bei leidžiantys<br />
rašytojui papasakoti empirinius faktus ir moralinę<br />
viziją. Pavyzdžiui, Beth Ellen Jörgensen, parašiusi<br />
studiją apie fakto literatūrą XX amžiaus Meksikoje,<br />
kaip tik ir akcentuoja, kad fakto literatūra yra žmogaus<br />
atsakas į įvairias socialines ir ekonomines krizes<br />
ir kad egzistuoja esminis ryšys tarp fakto literatūros<br />
ir konkrečių įvykių bei identifikuojamų žmonių. Bet<br />
kokia diskusija apie fakto literatūrą negali apsieiti be<br />
tam tikrų terminų: tikrovė, realus gyvenimas, liudijimas,<br />
faktas ir dokumentai. Šie terminai įtraukia ir<br />
kitus: akivaizdumas, patikimumas, faktinis adekvatumas<br />
(Jörgensen, 2011, 12).<br />
Vandos Juknaitės knygos Išsiduosi. Balsu pagrindas<br />
– įvairi faktinė medžiaga: pasirengimas vasaros<br />
stovykloms su iškart po Nepriklausomybės atgavimo<br />
gatvėje atsidūrusiais vaikais, gyvenimo tose stovyklose<br />
epizodai, jų kontekstai – juridiniai, finansiniai,<br />
emociniai ir nusikalstamo pasaulio. Kūrinio faktinį<br />
The Ratio of Fact and Fiction in the Work “My Voice<br />
Betrays Me” by Vanda Juknaitė<br />
lygmenį patvirtina ir papildo Edmundo Zubavičiaus<br />
dokumentinis filmas „Vaikystės juodraščiai“. Tačiau,<br />
nepaisant to, kad tai – realiais faktais besiremiantis<br />
kūrinys, kurio visi veikėjai – identifikuojami bei<br />
tikrai gyvenę ir tebegyvenantys žmonės, visi įvykiai<br />
tikrai buvę, jo priklausymas grožinei literatūrai<br />
nekelia abejonių. Tad pagal kokius kriterijus galima<br />
atskirti fakto pasakojimą nuo išmonės pasakojimo?<br />
Dorrit Cohn, atkreipusi dėmesį į tai, kad naratologija,<br />
susitelkusi tik į grožinį tekstą, beveik nesvarstė fakto<br />
ir išmonės skirties problemos, siūlo tris kriterijus, pagal<br />
kuriuos pačiame tekste galima išskirti specifinius<br />
išmonės ženklus ir taip brėžti demarkacinę fakto ir<br />
grožinės literatūros liniją. Pirmasis kriterijus susijęs<br />
su analizės lygmenų (fabula ir siužetas 2 ) išplėtimu:<br />
Cohn siūlo fakto literatūros sampratai pridėti dar<br />
vieną lygį: referencinį 3 , tiesa, daugeliu atveju Cohn<br />
remiasi tik istoriniais pasakojimais. Tokiu būdu „istoriniai<br />
ir išmonės diskursai įgauna kokybinį skirtumą:<br />
pirmieji pasakojimai yra įsipareigoję referencijos<br />
lygmenyje, o antrieji [pasakojime] atsiriboja nuo<br />
referencijos“ (Cohn, 1990, 784). Antrasis Cohn<br />
siūlomas kriterijus susijęs su modalumo specifika:<br />
distancija ir perspektyva. Išmonės literatūros naudojami<br />
modalumai ją išlaisvina nuo referencijos, ypač<br />
tai susiję su sąmonės vaizdavimu. Ir trečiasis Cohn<br />
išskirtas kriterijus, glaudžiai susijęs su antruoju,<br />
svarsto autoriaus ir pasakotojo ryšius. Todėl ji mano,<br />
kad išmonės literatūrą žymi autoriaus ir pasakotojo<br />
skirtis, o fakto literatūroje pasakotojas sutampa su<br />
realiu asmeniu, kurio vardas išspausdintas knygos<br />
viršelyje (Cohn, 1990, 792, 800). Šį teiginį patvirtina<br />
ir Gérardas Genette‘as, 1991 metais studijoje Fiction<br />
et diction teigdamas, kad fikciniame pasakojime pasakotojas,<br />
būdamas fikcinio pasaulio dalimi, skiriasi<br />
nuo autoriaus, kuris yra mūsų gyvenamo pasaulio<br />
dalis (cit. iš: Schaeffer, 2012, 1).<br />
2 Struktūralistinė teksto analizė remiasi dviejų analizės lygmenų<br />
skirtimi, kurie skirtingų mokslinių tradicijų buvo įvardinti<br />
skirtingai:<br />
Rusų formalistai: fabula siužetas<br />
Barthes‘as (1977): funkcijos + veiksmai pasakojimas<br />
Genette‘as (1980): istorija pasakojimas + naracija<br />
(1972): histoire recit + narration<br />
Chatmanas (1978): istorija diskursas<br />
Prince‘as (1982): papasakotas pasakojamas (naracija)<br />
Rimmon-Kenan (1983): istorija <strong>tekstas</strong> + pasakojimas<br />
Bal (1985) : fabula istorijos + <strong>tekstas</strong><br />
(Cohn, 1990, 777).<br />
3 Tiesa, Cohn nekvestionuoja ir nesvarsto referencijos lemto dvigubo<br />
laikiškumo, arba santykių tarp įvykių istorijoje ir pasakojimo<br />
tekste, laikydama šią ypatybę bet kokio pasakojimo žyme.<br />
Gitana VANAGAITĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Faktiškumo vaidmuo ir<br />
transformacijos<br />
Cohn pasiūlytą struktūrinei fakto literatūros analizei<br />
taikytiną referencijos/istorijos/diskurso modelį<br />
jau iš fenomenologinės skaitymo perspektyvos galima<br />
pildyti Iserio triada realumas/fiktyvumas/įsivaizdavimas.<br />
Tiesa, nors šis trilypis realumo, fiktyvumo<br />
ir įsivaizdavimo santykis Iserio teorijoje sietinas su<br />
fikciniais tekstais „bandant nusakyti, kas fikciniame<br />
tekste yra fiktyvu“ (Iseris, 2002, 15), jis kaip tik ir<br />
detalizuoja Cohn teiginį, kaip išmonės literatūroje<br />
atsiskiriama nuo referencijos.<br />
Didžiulis plyšys tarp Išsiduosi. Balsu istorijos ir<br />
pasakojimo lygmenų klausimą apie referenciją lyg<br />
ir padaro beprasmį. Nors faktinį kūrinio lygmenį<br />
patvirtina įvairūs užtekstiniai kontekstai, tokie kaip<br />
Juknaitės interviu, minėtas dokumentinis filmas, galų<br />
gale įvairūs biurokratiniai dokumentai, šis lygmuo<br />
yra tik priemonė pasakyti visai kitus dalykus:<br />
Atsitinka taip, kad grožiniame tekste atkuriant tokias<br />
realijas nušviečiami tikslai, nuostatos ir potyriai,<br />
kurie jokiu būdu nėra atkuriamos tikrovės dalis. Tad<br />
jos pasirodo tekste kaip sufikcinimo veiksmo [...]<br />
dariniai. Kadangi šio sufikcinimo veiksmo negalima<br />
kildinti iš tekste atkartotos tikrovės, jame aiškiai<br />
iškyla įsivaizdavimo plotmė, kuri nepriklauso tekste<br />
atkurtai tikrovei, bet kartu yra neatskiriama nuo jos.<br />
(Iser, 2002, 16)<br />
Tokiu būdu, anot Iserio, į tekstą perkeltos realijos<br />
„tampa ko nors kito ženklais“, o jais tapdamos, jos<br />
„Būtinai pranoksta savo pradinį apibrėžtumą [...].“<br />
Šiuokart Iseriui antrina Paulis Ricoeuras:<br />
Konkretų diskursą įmanoma išsaugoti rašte, nes iš<br />
tikrųjų raštas fiksuoja ne šnekos įvykį, o šnekos ‚ištarą‘,<br />
t. y. intencionalią eksteriorizaciją, priklausančią<br />
porai ‚įvykis-reikšmė‘. Tai, ką rašome, ką užrašome,<br />
yra šnekos akto noema, kalbėjimo įvykio reikšmė, o<br />
ne pats įvykis kaip įvykis. (Ricoeur, 2000, 39)<br />
Ypatingą struktūrinę intencionalumo svarbą,<br />
paverčiant nuogą tikrovės faktą šaukiančia ir rėkiančia<br />
tikrove, yra akcentavusi ir pati Juknaitė Jūratės<br />
Baranovos interviu:<br />
Man atrodo, vienas dalykas – atvaizduoti tikrovę, o<br />
kitas – priversti ją rėkti. Triero filmai brutalūs, bet<br />
jie rėkia. Jie šaukiasi. Be šito šauksmo tikrovė yra tik<br />
Realybės dalis. Mene tą labai akivaizdžiai pamatai.<br />
(Juknaitė, cit. pagal: Baranova, 2004, 3)<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
Tad kokiu būdu pasireiškia Išsiduosi. Balsu intencionalumas?<br />
Šis klausimas apima Cohn išskirtus<br />
pasakojimo būdą ir pasakotojo bei autoriaus santykį.<br />
Kalbant apie pasakojimo būdą svarbi perspektyva,<br />
arba žiūros taškas. Pastarasis Genette‘o naratologijos<br />
teorijoje yra apibūdinamas fokusavimo sąvoka.<br />
Autodiegetinė Išsiduosi. Balsu pasakotoja pasakoja<br />
savo pačios istoriją, kurioje ji pati yra pagrindinė<br />
veikėja, o informacija, kurią ji pateikia, yra lemta<br />
jos vidinio suvokimo, todėl fokusavimas yra vidinis.<br />
Iš esmės visi įvykiai nušviečiami per jos sąmonę,<br />
bet ne tik. Pasakotojos-veikėjos tapatumas gali būti<br />
pratęstas sujungiant papasakotą kūrinio pasaulį<br />
su realia autorės figūra. Tai įgalina padaryti dažni<br />
kūrinio kreipiniai „teta Vanda“, patvirtinantys fakto<br />
literatūrai būdingą autoriaus-pasakotojo-veikėjo<br />
tapatumą. Šis kontroversiškas momentas leidžia<br />
spėti, kad Išsiduosi. Balsu jungia tiek fikciniams,<br />
tiek nefikciniams pasakojimams būdingas strategijas.<br />
Vis dėlto, nepaisant to, kad autorės ir pasakotojosveikėjos<br />
tapatumas yra patvirtintas, nederėtų teksto<br />
prasmių sieti tiesiogiai su autore, nes, anot Ricoeuro,<br />
rašytiniame diskurse autoriaus intencija ir teksto<br />
reikšmė ima nebesutapti. [...] Užrašas tampa semantinės<br />
teksto autonomijos sinonimu, autonomijos,<br />
kuri yra sąmoningos autoriaus intencijos ir žodinės<br />
teksto reikšmės, to, ką norėjo išreikšti autorius, ir<br />
to, ką reiškia <strong>tekstas</strong>, išsiskyrimo rezultatas. Tekstas<br />
išsiveržia už riboto autoriaus gyvenimo horizonto.<br />
(Ricoeur, 2000, 41)<br />
Todėl pasakotojos institucija Išsiduosi. Balsu yra<br />
ryškiausias sufikcinimo veiksnys, nes ji, pasakodama<br />
ankstesnius įvykius, juos nušviečia dabarties supratimu,<br />
žodžiu, atkuriama tikrovė įgauna prasmes,<br />
kurios jai nepriklausė. Išskirtinė Išsiduosi. Balsu<br />
ypatybė – kalbos ritmas: trūkčiojantis, vis nutrūkstantis<br />
kalbėjimas. Skaitantysis beveik fiziškai girdi tokį<br />
emociškai intensyvų ir vis užsikertantį pasakotojos<br />
balsą ir, sekdamas juo, yra priverčiamas pamatyti sukurto<br />
pasaulio prasmes per jos išgyvenamą skausmą<br />
ir meilę. Būtent pasakotoja verčia ne tik racionaliai<br />
suvokti tekstą, bet ir išgyventi jį emociškai. Tas jos<br />
trūkčiojantis, kvapo netenkantis, užsikertantis, todėl<br />
tik sakinių nuolaužomis išsakytas pasakojimas nuogą<br />
realybės faktą, kuris šiuolaikiniam skaitytojui yra<br />
toks įprastas ir kuris jo nė kiek nebejaudina, priverčia<br />
rėkti ir šauktis, ir ta besišaukianti tikrovė giliai<br />
emociškai sužeidžia ir skaitantįjį.<br />
Kaip jau minėta, autodiegetinė kūrinio pasakotoja<br />
lemia jos ir veikėjos tapatumą. Tačiau jau pirmuoju<br />
sakiniu yra įsteigiamas tam tikras pasakotojos-veikėjos<br />
dvilypumas, netgi distancija ar skirtis, kuri<br />
ISSN 1392-8600<br />
51
52<br />
Fakto ir fikcijos santykis Vandos Juknaitės<br />
„Išsiduosi. Balsu“<br />
išlaikoma visame kūrinyje. Skirties pagrindas yra<br />
refleksija, kuri savo ruožtu susijusi su retrospekcija.<br />
Ši situacija labai autobiografiška, nes nurodo<br />
esminį visų autobiografijų, besiremiančių žmogaus<br />
gyvenimu ir patirtimi, įvykį – tapsmo procesą. Kad<br />
toli gražu ne visose autobiografijose tai įvyksta,<br />
būtų kita problema. Tačiau klausimas, anot Vytauto<br />
Kavolio, koks tampa autorius, perkeliavęs per savo<br />
gyvenimo reikšmių sistemą, autobiografijai yra būtinas.<br />
Rodant savivokos procesą kūrinyje svarbi vieta<br />
tenka retrospekcijai. Pastaroji susijusi su laiko efekto<br />
kūrimu, taigi nurodo į santykius tarp įvykių istorijoje<br />
ir pasakojimo tekste. Tie santykiai gali būti pažymėti<br />
įvairiais nesutapimais, arba naudojant Genette‘o naratologijos<br />
terminiją, įvairiomis anachronijomis. „Naratyvinės<br />
anachronijos, arba chronologijos pažeidimo<br />
formos, dar yra skaidomos į dvi rūšis: analepsė [...]<br />
ir prolepsė“ (Vaitiekūnas, 2004, 38). Retrospekciją<br />
pakeitusi analepsė savo ruožtu gali būti skirstoma<br />
į įvairias rūšis, o šiuo atveju kalbama apie vidinę<br />
analepsę, nes ji, driekdamasi į praeitį, neperžengia<br />
chronologinio momento, nuo kurio pasakojimas<br />
prasidėjo (Hawthorn, 1998, 32), žodžiu, visos kūrinio<br />
reikšmės yra siejamos su konkrečiais faktais – darbu<br />
su gatvės vaikais – ir neperžengia šios patirties laiko<br />
ribų. Tačiau šįkart įdomiau ir reikšmingiau būtų kas<br />
kita: suvokti, kaip retrospekcija dalyvauja čia ir dabar,<br />
kuriant vidinės kaitos procesą, nes pastarasis yra<br />
susijęs ne tiek su pačiais įvykiais, kiek su tų įvykių<br />
apmąstymu. Refleksija vyksta dabar, t. y. anuomet<br />
įvykusią istoriją pasakotoja atsimena ir atsimindama<br />
ją naujai apmąsto. Žvelgia į ją jau istorijos baigtį<br />
pažįstančiosios akimis, ir toje šviesoje visi atsitikę<br />
įvykiai įgauna kitą prasmės spalvą. Todėl Išsiduosi.<br />
Balsu pasakoja ne apie anuomet su vaikais dirbusią<br />
tetą Vandą, bet apie šiandien būtinybę pajutusią autorę<br />
papasakoti šią daugiaklodę patirtį ir savąjį supratimą<br />
apie, anot Ericho Frommo, svarbiausią žmogaus troškimą<br />
– meilę ir visuomenės santykį su ja. Tikrovės<br />
fakto perkėlimas į meninę sferą yra vykdomas naudojant<br />
pasakotojos kategoriją. Pastarosios refleksija<br />
naikina fizinio laiko chronologiją, įtvirtindama vidinio<br />
supratimo, susivokimo chronologiją, grindžiamą<br />
įvairiomis asociacijomis. Tekste yra nemaža vietų, kur<br />
pasakotoja aiškiai sako: tuomet nesupratau, nežinojau.<br />
Beje, tai ir apysakos pradžiai priklausantis fragmentas,<br />
informatyviai bylojantis apie tam tikrą teksto<br />
struktūrą, grįstą refleksija, o tiksliau savirefleksija:<br />
Tada nežinojau, kad paėmusi už rankos Vasią, aš visiems<br />
laikams, o norėčiau sakyti, vienam dešimtmečiui,<br />
peržengiu saugaus pasaulio ribas. Aš, moteris, iš saugios<br />
aukštosios mokyklos auditorijos žengiu kelis laiptelius<br />
žemyn. Į patį dugną. Ten, kur sunaikinamas beveik<br />
The Ratio of Fact and Fiction in the Work “My Voice<br />
Betrays Me” by Vanda Juknaitė<br />
kiekvienas. Nors tuo metu man tai neatėjo net į galvą“<br />
(Juknaitė, 2002, 12) 4 ; „Buvom sutrikę ir pasimetę. Nuo<br />
jų sužvėrėjimo. [...] Nors turėjo praeiti keletas metų, kad<br />
iki galo suprasčiau tos dienos vaikų agresijos priežastį.<br />
Rūpesčiu mes juos sužeidėm. Meile mes sužeidėm juos<br />
iki gyvuonies. Mes palietėm žaizdą, kurią taip skauda,<br />
kad gindamasis gali užmušti. (p. 20)<br />
Išsiduosi. Balsu savirefleksija yra įgavusi įvairias<br />
formas: nuo daugybės klausimų sau, supratimų,<br />
dinamiškų reakcijų iki rafinuočiausių ironijos ar<br />
egzistencinio liūdesio formų:<br />
Jautėmės pervargę, išsekę, sunaikinti. Supratom, kad<br />
ėmėmės darbo ne pagal pečius. Kad šitiems vaikams<br />
niekas negali padėti. Kad gražiausios mūsų pastangos<br />
buvo sutryptos į purvą. (p. 20)<br />
Pasakotoja nuolat ironizuoja savo pačios emocinį<br />
patiklumą, nuoširdumą, besąlygišką meilę, netgi tam<br />
tikrą išankstinį galvojimą:<br />
Vasia tik susigūžė, pamačiau, kad vaiko akys pilnos<br />
ašarų. O, teta Vanda, pagalvojau, ne visiems taip linksma,<br />
kaip tau (p. 31); Tadas pasuko galvą ir pašaipiai<br />
pažvelgė į mane. Supratau, kad kalbu iš sausumos<br />
jūrai (p. 23); Ragelyje buvo tylu. Ir aš pajutau. Kaip<br />
juokingai pakibo ore mano „Vasia, Vasia!“ (p. 40)<br />
Esminį kūriniui pasakotojos-veikėjos dvilypumą<br />
lemia racionalaus ir emocinio žvilgsnio sandūra 5 .<br />
Apysakos „teta Vanda“, „aš“ savo pačios širdies balsu<br />
bandė sušildyti išdžiūvusias, bet vis dar tebegyvas<br />
gatvės vaikų širdis. Ironiškas, racionalus santykis<br />
su dešimtmetį trukusiu alinančiu darbu, kurio buvo<br />
atsisakyta spaudžiant tiek valdžios, tiek visuomenės<br />
struktūroms, leidžia pasakotojai pamatyti save pačią<br />
visuomenės akimis, neigiančiomis ir griaunančiomis.<br />
1962 metais „Įvado žodyje kūrybos vakarui“ Vincas<br />
Mykolaitis-Putinas, remdamasis Paulio Claudelio<br />
parabole apie proto, Animus, ir sielos, Anima, santykį<br />
ir svarbą vidinei žmogaus veiklai ir jų reikšmę rašant<br />
poeziją, prozą bei mokslo darbus, sako: „Siela tyli,<br />
kai tik protas į ją žiūri“ (Mykolaitis-Putinas, 1989,<br />
392). Pasirinkusi atvira meile grindžiamą veiksmą –<br />
parodyti vaikui, jo egzistencijai patį esmingiausią<br />
globiantį rūpestį, ji priversta vertinti save ir savo<br />
darbą proto akimis ir išgyventi gniuždantį skausmą.<br />
Nes, remiantis skeptiškojo proto argumentais, kaip<br />
gali mylėti apiplyšusį, varganą, sunykusį ir teisinei<br />
4 Toliau cituojant nurodomas šio leidimo puslapis.<br />
5 Už širdies ir proto nuorodą, taip pat ir kitas sugestijas, esu be<br />
galo dėkinga pačiai apysakos autorei Vandai Juknaitei.<br />
Gitana VANAGAITĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
sistemai prasižengusį gatvės vaiką. Jį besąlygiškai<br />
pamilęs tampa tiesiog aferistu:<br />
Jei taip meiliai laikau jo ranką, tai kodėl vaikas perbalęs<br />
ir apiplyšęs? Jei jis iš patvorio, man svetimas,<br />
tai kodėl taip beatodairiškai vienas kitu pasitikėdami,<br />
taip neišskiriamai laikomės už rankų? Ar aš tik kuo<br />
neapsimetu? Ar šitas vaikas nėra išnaudojamas?<br />
(p. 11–12)<br />
Tokiu būdu pasakotoja kūrinio tekstu teisinasi<br />
visuomenei dėl savo meilės gatvėje atsidūrusiam,<br />
valkataujančiam, įžūliam ir ciniškam, todėl tikrai<br />
„kaltam“ vaikui. Sovietinės sistemos, kurioje žmogus<br />
buvo vertinamas menkiau nei daiktas, išugdyta visuomenė<br />
angažuotą, atvirai iniciatyvią laikyseną tegalėjo<br />
neigti. Juk toks elgesys taip kirtosi su įprastu Utopijos<br />
modeliu. Nepaisant to, kad ji buvo ką tik sugriuvusi,<br />
„Visi mes tebebuvom jos vaikai. Žodžiai ir darbai tebesiskyrė<br />
taip, kaip dangus ir žemė“ (p. 42). Kūrinio<br />
semantikos lygmenyje ryškūs du prasminiai klodai.<br />
Grįstas motinos meile eina labai giliai: iki pamatinių<br />
būties prasmių, pamatinio žmogaus gyvenimui ryšio<br />
vienas su kitu teigimo. Jis įmanomas tik besąlygiškai<br />
dalijantis su vaikais gyvenimu:<br />
Ir vieną kartą, jų riksmui drebinant pušyną, pagalvojau.<br />
Ar patikėsiu. Kai visi jie bus išsivaikščioję po<br />
kalėjimus. Už baisius nusikaltimus. Kad nepakeldama<br />
balso, dviem piršteliais galėjau juos suvaldyti.<br />
Nors tai buvo visai paprasta. Norint ką nors duoti<br />
šiems vaikams, reikėjo su jais dalintis gyvenimu.<br />
Besąlygiškai. Dėl pedagogikos jiems buvo nei šilta,<br />
nei šalta. (p. 46)<br />
Gal tokia yra gyvenimo išsipildymo, jo pilnatvės<br />
kaina, apie kurią kalba Išsiduosi. Balsu? Besąlygiškai<br />
dalijantis gyvenimu su tuo, kuriam jis buvo<br />
užbrauktas juoda spalva, pasakotojai leista atpažinti<br />
metafizinį žmogaus gyvenimo judesį. To nepatyrusiam<br />
– tai tik fikcija: vieną popietę uogaujant jau<br />
teistas ir bet kada vėl į teisiamųjų suolą galintis grįžti<br />
Sania, akistatoje su savo išniekintu vidumi, sušunka:<br />
– Aš nekaltas!..<br />
Aš krūptelėjau. Tačiau per daubą atgal jau skriejo jo<br />
žodžių aidas.<br />
Ženia pakartojo tuos pačius žodžius. Nors licėjaus<br />
prezidentas vis tiek manimi nepatikės. (p. 61)<br />
Priverčiantis pasakotoją teisintis ir atsitraukti<br />
prasmių klodas ryškiausiai susijęs su sovietmečio<br />
žmogaus mentalitetu. Tik paskelbus Nepriklausomybę,<br />
nesant profesionalių socialinių struktūrų,<br />
atkuriamąjį, koreguojamąjį darbą su gatvės vaikais<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
pradėjusi Juknaitė akis į akį susidūrė su kitą neigiančia<br />
ir niekinančia sąmone:<br />
Kas jie? Kodėl jie taip elgiasi? Kodėl man nepavyksta<br />
jų akyse įgyti savo vardą ir pavardę? Komisarai pakilo.<br />
Išsilenkė manęs. Kaip taburetės. Nuėjo per kiemą prie<br />
mašinos. (p. 54)<br />
Vertės jausmo stoka negailestingai sulygina visų<br />
pasaulių – tiek nusikalstamo, tiek juridinio, tiek<br />
valdžios – atstovus. Nes būtent gyvenimo vertės,<br />
savivertės stoka neleidžia pamilti niekam nereikalingo<br />
gatvės vaiko: pamatyti jame, sužvėrėjusiame ir<br />
purviname, esmę, širdį, patikėti, kad išorinis luobas<br />
slepia neišreikštas žmogaus reikmes:<br />
Ir keistas dalykas. Silpnaregiams pasisiūlė padėti<br />
gatvės vaikai. Neraginti. Mes tik buvom mokę juos,<br />
kad iš aklųjų negalima vogti. Jokiu būdu. Vitia pirmas.<br />
Sulėtinto mąstymo Vitia lipančiai žemyn laiptais<br />
Dovilei ištiesė rankas. Sakydamas:<br />
– Čia laiptas, čia laiptas...<br />
Vaikų iš normalių šeimų laukėm savaitę. Kai nesulaukėm,<br />
paklausėm. Kodėl jie mums nepadeda. Jie<br />
supyko.<br />
Kodėl jūs mums nesakėt? (p. 35)<br />
Išsiduosi. Balsu turi labai ryškią istorinio laiko<br />
žymę – pirmąjį Nepriklausomybės dešimtmetį,<br />
pažymėtą sudėtingomis socialinėmis permainomis,<br />
o jo problematika iš pažiūros susijusi su tų permainų<br />
paliestomis šeimomis. Tačiau kūrinio prasmės,<br />
vidinė pasakotojos istorija naikina laiko ir vietos<br />
koordinates: atsiveria sudėtinga meninė tikrovė,<br />
kurioje yra formuluojamas vienintelis tikras ryšio<br />
ir meilės atsakas jos negavusiam ar netekusiam<br />
žmogui, todėl desperatiškai, naikinant save ir kitus,<br />
jos besišaukiančiam, nesvarbu, kokioje politinėje<br />
santvarkoje ar visuomenėje jis gyventų. „Protu aš<br />
suprantu. Bet širdimi. Tosios. Kuria jie prisiekdavo.<br />
Žinau. Tai neadekvatus. Iškreiptas. Ir vis tiek. Pagalbos<br />
šauksmas“ (p. 62).<br />
Trumpa išvada<br />
Apibendrinant galima sakyti, kad jau pati sąvoka<br />
„fakto literatūra“ apima fakto ir išmonės plotmes. Išsiduosi.<br />
Balsu faktinis lygmuo yra pagrindas, nuo kurio<br />
atsispiriama, kad būtų suformuotas visiškai naujas<br />
meninis pasaulis, todėl įsipareigojimas referencijai<br />
užleidžia vietą meniniam įsipareigojimui, kur, anot<br />
Ricoeuro, svarbiausias judėjimas „nuo prasmės į<br />
nuorodą: nuo to, ką jis sako, į tai, apie ką kalba“ (Ricoeur,<br />
2000, 101). Kūrinio meninio pasaulio sąsaja<br />
ISSN 1392-8600<br />
53
54<br />
Fakto ir fikcijos santykis Vandos Juknaitės<br />
„Išsiduosi. Balsu“<br />
su paratekstine viršelio pavardės nuoroda leidžia<br />
teigti pasakotojos-veikėjos tapatumą su autore, tačiau<br />
intencionaliai suformuotos giliosios kūrinio prasmės<br />
taip pat leidžia fiksuoti ir Cohn minėtą pasakotojos<br />
bei autorės skirtį, būdingą išmonės literatūrai. Šie<br />
spėjamojo pobūdžio apibendrinimai leistų kvestionuoti<br />
ir literatūrinėje vartosenoje įtvirtintą Išsiduosi.<br />
Balsu žanrinę esė nuorodą, kuriai pradžią davė knygą<br />
išleidusi Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla. Žanrinė<br />
nuoroda formuoja tam tikrą komunikacinį modelį,<br />
todėl šiuokart atrodo, kad Juknaitės įsipareigojimas<br />
meninei tiesai kaip meniniam pasauliui, turinčiam<br />
aiškią ir griežtą struktūrą, peržengia esė žanrines<br />
konvencijas. Manyčiau, geriausiai šio kūrinio prasmes<br />
ir struktūrą atitinkanti žanrinė nuoroda būtų<br />
dokumentinė apysaka.<br />
Literatūra<br />
Aristotelis, 1959, Poetika. Mokymo priemonė. Vilnius:<br />
<strong>Vilniaus</strong> Valstybinis <strong>pedagoginis</strong> institutas.<br />
Cohn D., 1990, Signposts of Fictionality: A Narratological<br />
Perspective. – Poetics Today 11 (4): Narratology<br />
Revisited II, 775–804.<br />
The Ratio of Fact and Fiction in the Work “My Voice<br />
Betrays Me” by Vanda Juknaitė<br />
Eagleton T., 2000, Įvadas į literatūros teoriją. Vilnius:<br />
Baltos lankos.<br />
Hawthorn J., 1998, Moderniosios literatūros teorijos<br />
žinynas. Vilnius: Tyto alba.<br />
Iser W., 2002, Fiktyvumas ir įsivaizdavimas. Vilnius: Aidai.<br />
Jörgensen B. E., 2011, Documents in Crisis: Nonfictional<br />
Literatures in Twentief-Century Mexico. New York:<br />
State University of New York.<br />
Juknaitė V., 2002, Išsiduosi. Balsu. Vilnius: Lietuvos<br />
rašytojų sąjungos leidykla.<br />
[Juknaitė V.], 2004, Už žodžių. Filosofė Jūratė Baranova<br />
kalbasi su rašytoja Vanda Juknaite. – Šiaurės Atėnai,<br />
gruodžio 24.<br />
Mykolaitis-Putinas V., 1989, Raštai. Estetika. Vilnius:<br />
Mintis.<br />
Ricoeur P., 2000, Interpretacijos teorija. Vilnius: Baltos<br />
lankos.<br />
Schaeffer J-M., 2012, Fictional vs. Factual Narration. – The<br />
Living Handbbook of Narratology. Hamburg: Hamburg<br />
University Press. – http://hup.sub.uni-hamburg.de/lhn/index.php?title=Fictional_vs._Factual_Narration&oldid=1815<br />
(žiūrėta 2012-10-15).<br />
Vaitiekūnas D., 2004, Pasakojimas B. Radzevičiaus „Priešaušrio<br />
vieškeliuose“. Vilnius: Lietuvių literatūros ir<br />
tautosakos institutas.<br />
Straipsnis parengtas vykdant Lietuvos mokslo tarybos finansuojamą projektą „Prasmės raiškos<br />
problema Vandos Juknaitės kūryboje“ (sutarties Nr. LIT-6-9).<br />
Gitana VANAGAITĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Moteriškoji knygnešystės linija:<br />
Petro Mikolainio laiškai Mortai<br />
Zauniūtei<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ<br />
Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
zydrone.kolevinskiene@leu.lt<br />
Straipsnyje pristatomi knygnešio, leidėjo, publicisto<br />
Petro Mikolainio laiškai sužadėtinei knygininkei,<br />
leidėjai, bibliografei Mortai Zauniūtei, rašyti<br />
nuo 1899-ųjų iki 1909 metų ir saugomi <strong>Vilniaus</strong><br />
universiteto bibliotekos Rankraščių skyriuje. Laiškų<br />
analizėje išryškinamas tarpasmeninių santykių<br />
modelis, susiformavęs XIX amžiaus pabaigos lietuvių<br />
kultūrininkų aplinkoje. Pastebima, kad stiprėja<br />
moterų ir vyrų bendradarbiavimo, bendravimo ir<br />
bendrumo ryšiai. Tai liudija P. Mikolainio epistolinis<br />
The article presents the letters of the book smuggler,<br />
publisher Petras Mikolainis to his fiancée and<br />
colleague publisher Morta Zauniūtė. These letters are<br />
located in Petras Mikolainis‘ personal archyve held at<br />
Vilnius University. There are two hundred and nine<br />
letters of Mikolainis to Zauniūtė dating from 1899<br />
to 1909. The article talks about the formation of new<br />
male-female cooperation and mutual relations in the<br />
Lithuanian culture of 2nd half og the 19th century.<br />
Kontekstinės atramos<br />
Monografijose, studijose, pristatatančiose XIX<br />
amžiaus pabaigos–XX amžiaus pradžios Lietuvos<br />
visuomeninio, kultūrinio, literatūrinio gyvenimo<br />
konceptus, brėžiami tradicinės ir netradicinės, t. y.<br />
tautinės šeimos kontūrai. Aptariant vyriškosios ir<br />
moteriškosios tapatybės problematiką akcentuojama,<br />
kad XIX amžiaus pabaigoje išryškėjęs sąmoningas<br />
tautiškumas lėmė ir moterų savirefleksiją – vertybinę<br />
slinktį iš privačios erdvės į viešąją, iš objekto – į<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
The Female Line of Booksmuggling:<br />
The Letters of Petras<br />
Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
palikimas. Moterys buvo matomos viešojoje erdvėje,<br />
bičiuliškuose susiėjimuose, tačiau jų autoritetas, veikla<br />
vis dėlto buvo sunkiai pripažįstami. Straipsnyje<br />
keliamas klausimas: kodėl lygiaverte partneryste<br />
paremti vyro ir moters santykiai nevirto lygiaverčiu<br />
jų palikimo įamžinimu, vienodu įsitvirtinimu lietuvių<br />
kultūros istorijoje?<br />
Esminiai žodžiai: knygnešys, tautinis atgimimas,<br />
tautinė šeima, laiškai, vyrų ir moterų bendravimo ir<br />
bendradarbiavimo modeliai.<br />
The main point of the research: why in that period<br />
of the history of literature and culture of Lithuanian,<br />
educated Lithuanian women only remained the wives<br />
of book smugglers and marginal struggles for the<br />
Lithuanian spirit?<br />
Keywords: book smuggler, national revival, national<br />
family, letters, the models of male and female<br />
cooperation and mutual relations.<br />
subjektą. Šiuos pokyčius ženklino lietuvių kultūroje<br />
fiksuojami vyrų ir moterų bendradarbiavimo, bendravimo<br />
ir bendrumo, t. y. partnerystės ryšiai.<br />
Tautinio atgimimo veikėjai pateikė naujos tautinės<br />
lietuvių šeimos modelio projektus, kuriuose pabrėžti<br />
kitokie (nei tradicinėje šeimoje) santuokos<br />
sudarymo motyvai, dvasinės vertybės. Inteligentija<br />
formavo savitą lietuvių šeimos modelį. Jame nebuvo<br />
apibrėžti jos narių vaidmenys. Vyro aspiracijoms<br />
pritarianti žmona ir patriotiškai išauklėti vaikai tapo<br />
idealios tautinės šeimos simboliu. Vyrai matė save tik<br />
ISSN 1392-8600<br />
55
56<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio<br />
laiškai Mortai Zauniūtei<br />
visuomenės ir kultūros veikėjais, o ne šeimos dalimi.<br />
XIX a. pab.–XX a. pr. lietuvių inteligentams šeimos<br />
kūrimas tapo dar vienu lietuvybės puoselėjimo darbu,<br />
t. y. priemone tautiniams idealams įgyvendinti. Inteligentijos<br />
propaguojami ir siūlomi vedybų santykiai<br />
neformavo ir nesiekė intymaus šeimos gyvenimo.<br />
Daugiausia jis buvo nukreiptas į visuomeniškumą, o<br />
ne į privatumą bei individualumą. (Marcinkevičienė,<br />
1999, 177)<br />
Daugumos to meto kultūros aktyvistų, visuomenininkų<br />
biografijose jausminis tapatybės aspektas<br />
sąmoningai neplėtojamas. Tai iliustruojama asmeniniais<br />
pavyzdžiais: Jono Basanavičiaus, Petro<br />
Kriaučiūno, Petro Mikolainio, Jono Šliūpo, Juozo<br />
Tūbelio, Vlado Zubovo, Vlado Putvinskio ir daugelio<br />
kitų autobiografijose, dienoraščiuose, užrašuose,<br />
laiškuose ryškėja nuosekliai formuotas tam tikras<br />
asmenybės tipas, kuriame eliminuojami jausmai.<br />
Vienintelė dominuojanti tarpasmeninių santykių<br />
tendencija – vyrai turi dirbti tautos labui, savo privatų<br />
gyvenimą aukoti visuomenės reikalams.<br />
Pabrėžtina, kad ne tik vyrų, bet ir moterų dėmesys<br />
daugiau buvo nukreiptas į viešumą, o ne į privatumą<br />
ar asmeniškumą. Sąmoningai deklaruojama lietuvybė,<br />
paremta aktyvia visuomenine veikla – pamatinė<br />
XIX–XX amžių sandūros idėja, tikrinama ir<br />
realizuojama daugelio moterų gyvenimuose. Morta<br />
Zauniūtė, Gabriela Eleonora Mol-Basanavičienė,<br />
Zofija Zaleskaitė-Kriaučiūnienė, Felicija Povickaitė-<br />
Bortkevičienė, Marė Putvinskaitė-Žmuidzinavičienė,<br />
Liudvika Malinauskaitė-Šliūpienė ir kt. buvo matomos<br />
viešojoje erdvėje, bičiuliškuose susiėjimuose.<br />
Tačiau jų autoriteto pripažinimas buvo komplikuotas,<br />
tiesiogiai priklausomas nuo vyriškosios laikysenos.<br />
(Svarbesnes pozicijas buvo užėmusios tik moterys<br />
rašytojos, pavyzdžiui, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė,<br />
Žemaitė.)<br />
Šiame straipsnyje telkiamasi ties moteriškąja<br />
knygnešystės linija, kuri rekonstruojama per vyriškuosius<br />
tekstus ir dažniausiai ne viešus, oficialius,<br />
bet privačius – laiškus, dienoraščius, užrašų knygeles.<br />
Pažymėtina, kad vyriškoji knygnešystės linija<br />
išpildyta nuosekliai ir, atrodo, iki galo: parašytos<br />
knygnešių, tautinio atgimimo dalyvių autobiografijos,<br />
atsiminimai, kur akcentuojami „tapimo lietuviu“<br />
ir „tarnystės tėvynei“ motyvai. Tyrimo objektu<br />
pasirinkti Petro Mikolainio laiškai bendradarbei<br />
sužadėtinei Mortai Zauniūtei atveria tuo metu naujai<br />
besiformuojantį, modernesnį vyrų ir moterų tarpasmeninių<br />
santykių modelį ir jo komplikuotą ryšį<br />
su realybe. P. Mikolainio laiškai saugomi <strong>Vilniaus</strong><br />
universiteto bibliotekos Rankraščių skyriuje Lietuvių<br />
rašytojų, mokslo ir visuomenės veikėjų fonde (VU<br />
The Female Line of Book-smuggling: The Letters of<br />
Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
MB RS F1–F471) 1 . Laiškų M. Zauniūtei iš viso yra<br />
du šimtai devyni ir jie sudaro didžiausią P. Mikolainio<br />
korespondencijos dalį. Visi laiškai rašyti ranka,<br />
rašaliniu parkeriu, kai kurie ant Vienybės Lietuvininkų<br />
(1902–1903, 1913–1915 metais P. Mikolainis buvo<br />
šio laikraščio redaktorius) ar JAV Imigracijos tarnybos<br />
firminių lapų (čia P. Mikolainis dirbo 1903–1913<br />
metais). Šie laiškai yra vertingi lietuvių kultūros<br />
asmenybių gyvenimo liudijimai – su įvairiomis knygnešystės<br />
reikalų tvarkymo smulkmenomis, buities<br />
detalėmis, praskleidžiantys ir rašiusiųjų mąstyseną 2 .<br />
Laiškas – ne tik konkretaus asmens <strong>tekstas</strong> su tam<br />
tikra užkoduota informacija, bet ir pokalbio nuotrupa.<br />
Neturėdami M. Zauniūtės laiškų, galime tik<br />
apytiksliai rekonstruoti jos ir P. Mikolainio dialogą,<br />
jų tarpusavio santykius, kultūrinę aplinką. Pagrindinė<br />
straipsnyje reiškiama mintis: nors XIX amžiaus pabaigos<br />
lietuvių inteligentija sąmoningai projektavo<br />
šeimos modelį, formavo lygiateisės vyro ir moters<br />
partnerystės principus bei juos viešai deklaravo, šis<br />
modelis konkrečiu P. Mikolainio ir M. Zauniūtės<br />
atveju realybėje „nesuveikė“.<br />
Biografijų eskizai<br />
Petras Mikolainis įeina į lietuvių kultūros istoriją<br />
kaip vienas žymiausių varpininkų, tautinio atgimimo<br />
veikėjų (Kaluškevičius, Misius, 2004, 312–313). Jis<br />
gimė 1868 m. gegužės 25 d. Vilkaviškio apskrities<br />
Vištyčio valsčiaus Čižiškių kaime. „Vieną 1881 m.<br />
žiemą Mikolainis lankė Vištyčio pradžios mokyklą,<br />
kur tuomet mokytojavo K. Račyla, išmokęs jį rusų<br />
kalbos. Aukštesnio formalaus išsilavinimo Mikolainis<br />
neįgijo“ (Mikulėnienė, Selenis, 2012, 17).<br />
1 Toliau straipsnyje cituojant laiškus iš šio fondo bus nurodoma<br />
tik jų data.<br />
2 Šiame straipsnyje P. Mikolainio laiškai M. Zauniūtei publikuojami<br />
ir išsamiai aptariami pirmą kartą (iki tol tik rašytoja Birutė<br />
Baltrušaitytė savo kūryboje yra reflektavusi jų susirašinėjimą).<br />
Straipsnio autorė šia tema skaitė pranešimą konferencijoje (žr.:<br />
Žydronė Kolevinskienė, 2011, Trys vyrai jungą traukia: P. Mikolainis,<br />
P. Kriaučiūnas, J. Mikkola ir jų „pilkieji kardinolai“. –<br />
<strong>Vilniaus</strong> universiteto Lyčių studijų centro mokslinės konferencijos<br />
„M. K. Čiurlionis ir Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė“ pranešimų<br />
tezės. Vilnius, 2011 m. rugsėjo 30 d. – http://www.lsc.vu.lt/assets/<br />
files/Dokumentai/Pranesimu%20tezes.pdf. Pranešimo tezės tais<br />
pačiais metais paskelbtos ir literatūriniu Karolinos Zauniūtės<br />
slapyvardžiu: http://vistytis.puslapiai.lt/index.php?option=com_<br />
content&view=article&id=1411:p-mikolainis-p-kriauinas-kmikkola-ir-j-pilkieji-kardinolai&catid=1:latest-news.<br />
Taip pat<br />
publikuotas šiuo slapyvardžiu pasirašytas nedidelis pranešimo<br />
fragmentas: http://vistytis.puslapiai.lt/index.php?option=com_co<br />
ntent&view=article&id=1339:marta-zauniute&catid=1:latestnews.<br />
Straipsnio autorės publikacijomis apie P. Mikolainio ir<br />
M. Zauniūtės susirašinėjimą remiamasi knygoje: Knygnešys,<br />
leidėjas, publicistas Petras Mikolainis (1868–1934) laiškuose ir<br />
atsiminimuose, 2012, 45.<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Atsiminimuose „Iš kovos atgavimui spaudos“<br />
P. Mikolainis rašo:<br />
Kaip atsimenu, tai būdamas bene 10 metų senumo,<br />
jau daraktoriavau, tai yra, mokinau kaimynų vaikus<br />
jau skaityti ir rašyti. [...] Kaip aš pastojau daraktoriumi<br />
– mokytoju, neatmenu. Mano tėvas, Merčius,<br />
buvo mokinčiausiu visoje apielinkėje ir jo geismu,<br />
matyti, buvo užauginti savo vaikus mokintais, o ne<br />
spangais, kaip jis bemokslius vadindavo. (Mikolainis,<br />
2012, 205)<br />
Atsiminimus P. Mikolainis yra spausdinęs Varpe,<br />
Lietuvos žiniose. Pasirašinėjo Motiejaus Noveskio,<br />
amerikiečio slapyvardžiais. Atsiminimai iš Varpo gyvenimo<br />
publikuoti leidinyje Knygnešys. 1864–1904<br />
(Mikolainis, 1997, 138–151).<br />
Knygnešystės P. Mikolainis ėmėsi nuo 1887<br />
metų – gabeno lietuvišką spaudą į Lietuvą iš Eitkūnų,<br />
paskui iš Tilžės apylinkių:<br />
1887 m. mano pusseserė, tėvo brolio duktė, nutekėjo į<br />
Naujininkus, Pajevonio parapijos, pas kurią lankydamasis<br />
išgirdau, jog jos kaimynas, Jonas Paukštys gaunąs<br />
nuo savo brolio iš Amerikos „lietuvišką gazietą“.<br />
Kogreičiausiai nuėjau pas Paukštį ir prašau „gazietų“<br />
kuris manęs nepažindamas nusidavė nieko nežinąs<br />
apie jokias „gazietas“ ir tiktai persitikrinęs, jog esu<br />
jo kaiminkos pusbrolis patikėjo ir nuėjęs ant tvarto<br />
iš pakavonės šiene atnešė tris numerius „Wienibes<br />
Lietuwninkų“ didelius kaip paklodes. (Mikolainis,<br />
2012, 215)<br />
P. Mikolainio tėvas Martynas Mikolainis taip<br />
pat gabeno draudžiamą literatūrą – naktimis raitas,<br />
o dienomis, pasak sūnaus atsiminimų, reikėjo ir<br />
kaimynų pasisaugoti. P. Mikolainis atsiminimuose<br />
fiksuoja: „laikui bėgant buvau jau išsidirbęs kelius iki<br />
Kalvarijai (Suvalkų gub.). Nuo Vištyčio ir Kaupiškių<br />
viskas – knygos ir kiti visoki tavorai – revolveriai<br />
ir net arakas (saldi degtinė – Ž. K.) buvo gabenami<br />
per Gražiškius į Kalvariją“ (Mikolainis, 2012, 221).<br />
Kaip pirklys vokietis jis keliaudavęs po Lietuvą, pasiekęs<br />
ne tik Vilnių ar Kauną, bet ir Mintaują, Rygą.<br />
Slapstydamasis nuo rusų žandarų persekiojimų, iš<br />
Suvalkijos persikėlė į Tilžę. Tilžėje galvojo ir apie<br />
spaustuvininko amatą, ir apie knygų prekybą, bet<br />
ir ten pasidarė nesaugu, nes jį paskundė vokiečių<br />
policijai, esą jis rusas, vadinasi, – šnipas iš anapus<br />
Nemuno. Būtent tuo metu P. Mikolainis atsikraustė<br />
į Rokaičius. 1896 m. vasario 22 d. iš Rokaičių<br />
pasitraukė į Berlyną, o paskui išplaukė į Jungtines<br />
Amerikos Valstijas: „Amerikoje tuojau padaviau<br />
prašymą dėl priėmimo į piliečius, kad po 5 metų<br />
galėčiau grįžti Tilžėn kaip Amerikos pilietis ir vėl<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
varyti savo darbą tolyn – įsteigti knygų krautuvę“<br />
(Mikolainis, 1997, 149). Iš Amerikos parvyko 1901<br />
metais, parsiveždamas, jo paties žodžiais, keturiolika<br />
skyrių knygų būsimam knygynui.<br />
Įdomu, kad P. Mikolainio atsiminimuose išryškėja<br />
jo gana despotiško charakterio bruožai – impulsyvumas,<br />
valdingumas, noras, kad aplinkiniai paklustų:<br />
Man už vis patikdavo savo studentus bausti už neišmokimą<br />
lekcijų, bet keletas studentų buvo 5–8 metais<br />
už mane senesni, jau pusvyriai, ir negalėdamas jų<br />
įveikti užsukimu ausies arba įkirtimu linijos į delną,<br />
pasakydavau tėvui, kuris jiems dvilinkai atlygindavo,<br />
o paskiaus tie studentai vėl man atlygindavo už pasakymą.<br />
(Mikolainis, 2012, 207)<br />
Tuos bruožus nesunkiai identifikuojame ir laiškuose<br />
sužadėtinei M. Zauniūtei.<br />
Į JAV P. Mikolainis vėl išvyko 1902 metais ir<br />
ten gyveno iki pat mirties. JAV lietuvių spaudoje<br />
rašyta, kad jis buvęs geras kalbėtojas, agitatorius,<br />
polemizavęs su klerikalinės pakraipos žmonėmis,<br />
be to, pasižymėjęs tvirtu būdu, laikydavęsis žodžio<br />
ir buvęs pavyzdingas dviejų sūnų tėvas. Lietuviškoji<br />
P. Mikolainio veikla Amerikoje buvo įvairiapusė. Jis<br />
redagavo laikraštį Vienybė Lietuvininkų, rinko aukas<br />
ir šelpė nukentėjusius knygnešius, kitus lietuvių kultūros<br />
veikėjus, dirbdamas imigracijos inspektoriumi<br />
ir vertėju Niujorke, padėjo ne vienam į JAV atvykusiam<br />
lietuviui. Yra išleidęs trisdešimt aštuonias<br />
knygas (elementoriai, kalendoriai, H. K. Anderseno<br />
pasakos, I. Krylovo pasakėčios, aritmetikos vadovėlis<br />
ir kt.), perrašė S. Daukanto istorijos antrąjį tomą, jam<br />
tarpininkaujant buvo išleistas Vinco Kudirkos raštų<br />
šešiatomis. Lietuviškosios knygos ir bibliografijos<br />
istorijoje minėtini du P. Mikolainio sudaryti katalogai:<br />
Suskaita arba statistika visų lietuviškų knygų,<br />
atspaustų Prūsuose nuo 1864 metų iki pabaigai<br />
1896 metų (1987), Catalogue des livres lithuanien<br />
imprimes de 1864 a 1899 hors de russie ou les<br />
impressions lithuaniennes sont interdites (1900).<br />
Pastarasis parengtas kartu su M. Zauniūte 1900 metų<br />
Pasaulinei parodai Paryžiuje.<br />
1933 metais už aktyvų darbą spaudos draudimo<br />
laikais P. Mikolainis buvo pagerbtas Prezidento<br />
Antano Smetonos aktu ir apdovanotas Didžiojo<br />
Lietuvos Kunigaikščio Gedimino III laipsnio ordinu<br />
su diplomu. Mirė P. Mikolainis 1934 m. sausio 8 d.<br />
Brukline, Niujorke, palaidotas Bronkse. 1997 metų<br />
vasarą jo gimtinėje netoli Vištyčio iškilmingai atidengta<br />
atminimo lenta (Kočiubaitis, 2008). Europos<br />
kalbų ir kultūrų dialogo tyrėjų asociacija 2012 metais<br />
išleido knygą Knygnešys, leidėjas, publicistas Petras<br />
Mikolainis (1868–1934) laiškuose ir atsiminimuose<br />
ISSN 1392-8600<br />
57
58<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio<br />
laiškai Mortai Zauniūtei<br />
(sudarytoja Danguolė Mikulėnienė), kurioje išsamiai<br />
pristato P. Mikolainio gyvenimą ir veiklą, supažindina<br />
su korespondencija, atsiminimais. Šioje knygoje<br />
publikuoti ir keturi P. Mikolainio laiškai M. Zauniūtei<br />
iš aukščiau minėto archyvo.<br />
Mortos Zauniūtės (kartais rašoma Marta Zaunytė<br />
arba Zaunikė, Morta Saunius) nei autobiografijos, nei<br />
prisiminimų nėra išlikę. Knygnešystės istorijoje jos<br />
gyvenimas ir veikla nusakyta lakoniškai, tik pačiais<br />
bendriausiais bruožais. Ji gimė 1876 m. kovo 22 d.<br />
Rokaičiuose, Pakalnės apskrityje, Rytų Prūsijoje,<br />
vėliau mokėsi Tilžėje. Čia 1902 metais atidarė knygyną,<br />
tad neatsitiktinai pasirašinėdavo Knygininkės<br />
slapyvardžiu. Nuo 1930 metų gyveno Klaipėdoje pas<br />
seserį Augustę Zauniūtę, kuri buvo pirmoji Mažosios<br />
Lietuvos moteris, įgijusi medikės diplomą. M. Zauniūtės<br />
biografija fragmentiškai pateikta ir Bostono<br />
Lietuvių enciklopedijoje (t. 35), kur akcentuojami du<br />
dalykai: „Dovo Zauniaus duktė“ ir „Liko netekėjusi,<br />
likimui nutraukus jos ryšį su varpininku P. Mikolainiu“<br />
(Nauburas, 1966, 61).<br />
Tai vienas faktų, kai moters vertė pirmiausiai<br />
kildinama iš jos santykių su vyrais (tėvu, mylimuojusužadėtiniu)<br />
ir jais grindžiama. „[...] moters istorija<br />
nebegali būti parašoma be jai įtaką dariusių vyrų.<br />
Ir ‚mato vienetai‘ šioje mąstymo perspektyvoje itin<br />
vyriški“ (Bleizgienė, 2011). Tačiau, žvelgdami į<br />
Povilo Višinskio, Jono Vileišio, Kazio Griniaus, Jono<br />
Šliūpo ir kitų kultūrininkų veiklą, visur aptinkame M.<br />
Zauniūtės pavardę: būtent per ją buvo susirašinėjama,<br />
ji, mirus Vincui Kudirkai, 1900–1905 metais tvarkė<br />
Varpo reikalus, buvo Ūkininko ir Naujienų redakcijų<br />
administratorė, kurį laiką – moterų draugijos „Lietuvaičių<br />
šviesa“ pirmininkė (draugija įkurta 1900 m.<br />
vasario 25 d. ir gyvavo pora metų), iš Tilžėje esančio<br />
savo knygyno sandėlio aprūpindavo inteligentus<br />
draudžiama lietuviška spauda.<br />
Lietuvių enciklopedijoje rašoma, kad M. Zauniūtė<br />
mirė baigiantis Antrajam pasauliniam karui, „kai<br />
teko trauktis nuo artėjančio karo fronto į vakarus.<br />
Kur, kada ir kaip mirė – nėra žinių“ (Nauburas, 1966,<br />
61). Kituose šaltiniuose teigiama, kad ji mirė 1945<br />
metais Klaipėdoje. Nežinoma, ir kur M. Zauniūtė<br />
palaidota. Kovotoja už lietuvybę, knygų platintoja,<br />
viena iš to negausaus būrelio žymių XIX–XX amžių<br />
sąvartos moterų, liko tik mažai žinoma P. Mikolainio<br />
sužadėtinė. Lietuvių knygnešystės, Mažosios<br />
Lietuvos ir Suvalkijos krašto istorijai svarbesnis yra<br />
P. Mikolainis – knygnešys, varpininkas, leidėjas,<br />
publicistas.<br />
The Female Line of Book-smuggling: The Letters of<br />
Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
Pirmoji, <strong>Vilniaus</strong> universiteto bibliotekos rankraštyne<br />
aptikusi P. Mikolainio laiškus M. Zauniūtei,<br />
buvo Birutė Baltrušaitytė-Masionienė. M. Zauniūtės<br />
laiškų Lietuvoje nėra išlikusių (jų gali būti JAV lietuvių<br />
bibliotekose ar privačiuose fonduose). Moteriškojo<br />
balso spragą B. Baltrušaitytė užpildo biografinėje<br />
apysakoje „Nueinančioji“ (knyga Sugrįžimai), kur,<br />
kaitaliodama istorinį ir meninį laiką, atkuria M.<br />
Zauniūtės gyvenimą, paaukotą kultūriniams darbams<br />
ir sužadėtiniui, jo veiklai. Į apysaką įkomponuoti<br />
archyve rasti P. Mikolainio ir M. Zauniūtės laiškai.<br />
M. Zauniūtės gyvenimas, jos portretas ir likimas<br />
matomas ne tik kovos už lietuvybę, bet ir kovos už<br />
savo dvasią perspektyvoje:<br />
Ak, galvojo Morta, o jeigu kas leistų man gyventi iš<br />
naujo arba išleistų iš kapo duobės į pasaulį po penkių<br />
dešimčių metų, kas aš tada būčiau ir ką pasiskirčiau, ir<br />
kas būtų mano darbai, mūsų visų darbai, kurie netgi<br />
dabar man regis buvę reikalingi?! Petrai, kur esi?<br />
Ne, ne, nesakyk nieko, tavo žiedą lig šiol išnešiojau<br />
ant kaklo, matai, tikra sužieduotinė, tik be atpildo,<br />
ak juokiesi, juokis, juokis, nesgi nebepasimatysim.<br />
Pameni, rašiau tau: gal kuomet susitiksim... (Baltrušaitytė,<br />
1988, 134–135)<br />
M. Zauniūtės biografija su laiškų intarpais pristatoma<br />
ir kitoje B. Baltrušaitytės knygoje Mažosios<br />
Lietuvos moterys:<br />
M. Zauniūtė gimė per patį žiemos virsmą pavasariu<br />
(1875 03 22 – m. 1945 ?), tą pačią dieną, kaip ir<br />
Vydūnas ar E. Jagomastas. Kadais su gimimo diena<br />
ją sveikino Vydūnas, linkėdamas, kad „dūšios harmoniją<br />
apturėti“ galėtų. [...] Senasis Dovas Zaunius<br />
(1845–1921) buvo „Birutės“ draugijos pirmininkas<br />
(su pertraukomis – 1887–1903) ir bibliotekininkas<br />
bibliofilas, prisidėdavo prie įvairiausių kultūros darbų<br />
bei renginių (nuo 1900 m. buvo „Varpo“ leidimo<br />
komiteto iždininkas ir Pasaulinės Paryžiaus parodos<br />
lietuvių ekspozicijos parengimo komiteto narys (1882<br />
m. įsteigė Tilžės-Pakalnės apsk. Lietuvių rinkiminę<br />
dr-ją ir pan.); be to, buvo plunksnos žmogus – rašė<br />
patriotines eiles. [...] Vieni Zaunių vaikai liko ūkininkauti<br />
Rokaičiuose, o vyresnioji Marta persikėlė į<br />
Tilžę. Augustė tapo pirmoji Lietuvos moteris, įsigijusi<br />
mediko diplomą; sūnus Dovas, studijavęs teisę Miuncheno,<br />
Halės, Berlyno, Karaliaučiaus universitetuose,<br />
tapo nepriklausomos Lietuvos diplomatu, užsienio<br />
reikalų ministru ir pan. (mirė Kaune 1940 m.). Tai<br />
išties reta, šviesuolių kaimo žmonių šeima, o Zaunių<br />
ūkis Rokaičiuose – Mažosios Lietuvos šviesuolių<br />
susibūrimų vieta, čia priglobdavo vokiečių ar rusų<br />
valdžios persekiojamus žmones, čia planuota steigti<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
„Tautišką knygyną“, būsimosios nacionalinės bibliotekos<br />
provaizdį. (Baltrušaitytė, 1998, 54, 56–57)<br />
M. Zauniūtės ir P. Mikolainio asmeninės laimės<br />
laikotarpis, trukęs nuo 1895 metų rudens iki 1896ųjų<br />
žiemos pabaigos, taip pat ir jų susirašinėjimas<br />
1902–1909 metais, apima reikšmingą M. Zauniūtės<br />
viešo ir privataus gyvenimo dalį. 1895-ųjų rudenį<br />
jie susipažįsta Rokaičiuose, kai slapstydamasis nuo<br />
rusų žandarų persekiojimų P. Mikolainis apsistoja<br />
Dovo Zauniaus namuose. Vėliau atsiminimuose<br />
P. Mikolainis rašys: „Rokaičiuose išgyvenau nuo<br />
pusės spalių mėn. ligi vasario pabaigos, 1896 metų.<br />
Zauniuose turėjau tėvišką priėmimą, už ką jiems<br />
esu ir šiandien dėkingas. Zauniai tai darė iš tautinio<br />
atžvilgio, kaip ilgainiui pas juos atsikėlė <strong>visas</strong> mūsų<br />
krutėjimo ratas“ (Mikolainis, 1997, 148).<br />
P. Mikolainio laiškuose M. Zauniūtei dažni kreipiniai<br />
„Tamista“, „Mano Drauge“, paaiškinant taip:<br />
„Tamista gal įstabu, jog vadinu Drauge? Tai darau<br />
dėlei lygybės, kur abiejų vienodi reikalai ir vienas<br />
antram turi pripažinti tiesos, kurių pats norėtų. Sename<br />
gyvenime vyras paprastai skaitosi pačios valdininku<br />
– naujame – gi – draugu ir sau lygiu“ (1908<br />
m. gegužės 9 d.) 3 . Tik keliuose laiškuose kreipiamasi<br />
„Mano miela ir brangi Morta“. Pirmos laiškų eilutės<br />
ženklina vyriškąją ir moteriškąją perskyrą: fiksuojama<br />
„tam tikra pokalbio asimetrija, nes ta pati situacija<br />
skirtingai traktuojama iš dominavimo ir solidarumo<br />
pozicijų“ (Masaitienė, 1999, 52).<br />
Svarbiausi M. Zauniūtės lietuviško bibliografinio<br />
ir rašto darbo barai, kuriuose ji dirbo kartu su P.<br />
Mikolainiu, – tai ruošimasis 1900 metų Pasaulinei<br />
parodai Paryžiuje. Ji rinko, kaupė, registravo, siuntinėjo<br />
eksponatus, surašė lietuviškuosius spaudinius,<br />
parengė ir išleido lietuviškų knygų katalogą ir išsamų<br />
jo priedą. Kataliogas lietuviškų knygų su gotiškomis<br />
litaromis (išspausdino Martynas Jankus Bitėnuose)<br />
– dviejų dalių leidinys: bibliografinę dalį parengė<br />
M. Zauniūtė, apžvalginę – J. Vanagaitis. Pasak Domo<br />
Kauno, „šį ‚Kataliogą‘ su tam tikra išlyga galima<br />
vadinti pirmąja lietuvių kalba parašyta Mažosios Lietuvos<br />
lietuvių knygos istorija“ (Kaunas, 1986, 151).<br />
Sunkiausia užduotis teko M. Zauniūtei: iš Mažosios<br />
Lietuvos leidyklų surinkti Didžiajai Lietuvai skirtas<br />
knygas ir laikraščius. Darbą, nors ir sunkų, ji atliko<br />
labai greitai... 1900 m. sausio mėnesį M. Zauniūtė<br />
turėjo apie 400 spaudos draudimo metų knygų<br />
(maždaug 360 pavadinimų) ir keliasdešimt laikraščių,<br />
kuriuos suregistravo ir sąsiuvinį nusiuntė į JAV. Ten<br />
J. Žilius-Jonila medžiagą suredagavo ir iki Paryžiaus<br />
3 Visi straipsnyje cituojami laiškai autentiški, jų kalba netaisyta.<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
parodos atidarymo išleido atskiru bibliografiniu leidiniu<br />
Priedas prie statistikos lietuviškų knygų, atspaustų<br />
Prūsuose nuo 1864 m. iki pabaigai 1899 m. (Kaunas,<br />
1993, 118–119)<br />
M. Zauniūtės veiklą organizuojant parodą akcentavo<br />
ir P. Mikolainis:<br />
Juk tik Zauniaus ir Mortos Zauniūtės darbams prisidėjus<br />
įvyko, kas įvyko, ir be jų nieko nebūtų buvę.<br />
Morta pridėjo visą savo dalį ir dar prisiskolino kas<br />
žino kiek užlaikymui Generalio Knygyno krautuvės<br />
ir „Varpo“ etc. Administracijos, apie ką tik mes trys<br />
tebežinome. Mortai turėtų būti atlyginta labiaus negu<br />
Jankui. (Mikolainis, cit. pagal: Selenis, 2012, 49).<br />
Santūrų M. Zauniūtės darbo įvertinimą galima<br />
aptikti ir P. Mikolainio laiškuose:<br />
Ant ko pasitikėti, su kuom susidėti? Ar ir toliaus<br />
reiks lygiai kankintis ir erzintis? Per ilgas kankinimas<br />
nugresia arba didei viską sutrukdo. Rašai, kad visi<br />
trįs spaustuvininkai nespėjo atlikti darbo. Bet galima<br />
sakyti, kad dar nėr nė pradžios. Darbo bus ne trims,<br />
bet 30 ir daugiaus. Tai tik sėjos metas, o kur pjūtė!<br />
Jei Tamista pasitrauktum nuo to darbo, tai viskas<br />
tur sugriutų. Jug ir musų paroda nusidavė vien per<br />
Tamistos prisidėjimą. (1902 m. balandžio 21 d.)<br />
Šaltiniuose apie P. Mikolainį minima, kad 1891<br />
metais Tilžėje jis, šalia spaustuvininko veiklos, buvo<br />
įsteigęs lietuviškų knygų ir laikraščių knygyną (sandėlį-parduotuvę),<br />
kuris veikė iki 1905 metų. Jam išvykus<br />
į JAV nuo 1902 iki 1905 metų knygyno reikalus ir<br />
knygų prekybą ėmėsi tvarkyti M. Zauniūtė (Mikulėnienė,<br />
Selenis, 2012, 21, 24). Lietuvių enciklopedijoje<br />
(t. 18) teigiama, kad Tilžėje įsteigtas lietuviškos<br />
spaudos sandėlis-parduotuvė (knygynas), aprūpinęs<br />
knygnešius, buvo P. Mikolainio, o M. Zauniūtės<br />
pavardė ten neminima (Mažiulis, 1959, 427). Išlikusiuose<br />
P. Mikolainio laiškuose galima rekonstruoti jų<br />
ginčus dėl knygyno. Aišku, kad toje knygyno istorijoje<br />
būta kažkas itin nemalonaus, kas įžeidė M. Zauniūtę.<br />
„Viename P. Mikolainio laiške yra nuoroda, jog Morta<br />
priekaištavusi, kad jis laikąs knygyną savo nuosavybe,<br />
o ją lyg samdininke. Ir nors sužadėtinis atrėmė šią ‚netiesą‘,<br />
tačiau pripažino, kad ‚vietoje harmonijos kilo<br />
antipatija‘“ (Baltrušaitytė, 1998, 67). Atsiminimuose<br />
P. Mikolainis pažymi: „mano siekimas įsteigti knygų<br />
krautuvę Tilžėje įvyko p-lės Mortos Zaunytės rūpesčiu,<br />
kuri suvaidino labai svarbią rolę mūsų tautinio<br />
atsigavimo istorijoje“ (Mikolainis, 1997, 150–151).<br />
Šiame kontekste lieka eliminuotas vienas svarbus<br />
faktas – P. Mikolainio sužieduotuvės su M. Zauniūte,<br />
kuris atsiminimuose niekur neminimas.<br />
ISSN 1392-8600<br />
59
60<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio<br />
laiškai Mortai Zauniūtei<br />
Daugelis P. Mikolainio laiškų M. Zauniūtei – oficialaus,<br />
šaltoko tono, dalykiški, be švelnesnių jausmų<br />
raiškos, su nuolatiniais pamokymais, priekaištais,<br />
užgauliojimais, net pykčio protrūkiais. Jų kalba<br />
paremta savojo autoriteto įtvirtinimu, akivaizdžiu<br />
dominavimu: „Įsitaisyk normališko popieros laiškam<br />
rašyti. Šeip labai negerai yra rašyti ant 3–4 lakštelių<br />
atskyriu ir dar sulankstant negerai, dėl netinkančio<br />
konverto. Tokius laiškus sunku užlaikyti atsakančioje<br />
tvarkoje“ (1902 m. spalio 14 d.); „Atmink, kad mano<br />
sutaisytam katalogui ir kalendoriui, nereikalauju<br />
cenzorių nė abrobatorių!“ (1902 spalio 20). P. Mikolainis<br />
priekaištauja M. Zauniūtei dėl įvairių kitų<br />
dalykų – laiku negautos siuntos, korektūrų, rašo, kad<br />
ji neklausanti jo, o „kažkokių idijotų“ (1902 metų<br />
laiškai), kaltina, kad nebenorinti prekiauti knygomis,<br />
ir įsakmiai liepia pasiaiškinti, „viską aiškiai surašyti,<br />
išdėstyti“. Galiausiai, gavęs atsiųstą M. Zauniūtės<br />
fotografiją, pareiškia: „Pagal paveikslą esi labai<br />
persimainiusi. Viskas mainosi ant šio svieto, o sykiu<br />
ir mes“ (1908 m. gegužės 10 d.).<br />
P. Mikolainio laiškai liudija, kokie nelengvi galėjo<br />
būti tie santykiai visuomeninių darbų, gelbstint<br />
tiek tėvui, tiek sužadėtiniui, išvargintai moteriai.<br />
Juose nesunkiai galima identifikuoti M. Zauniūtės<br />
abejones, jos nervinį išsekimą. Dar 1902 m. spalio<br />
11 d. laiške ji rašė bendradarbiui spaustuvininkui<br />
Martynui Jankui:<br />
Teko man pereitą naktį apsirgti, kaip rūpesniai suslegia<br />
žmogų per daug, tai jau galas. Rašau tai todėl, kad<br />
Jūs žinotumėte, jog didelė rolė ir didžiausia rolė mano<br />
dabartiniame judėjime yra atlikimas darbų. Jums gal<br />
juokinga išrodys, bet visgi pasakysiu, jog nenoriu<br />
darbymety mūsų tautos užbaigti gyvenimą kokioj<br />
nervų ligoje, o iki tam tai dabar tik keli žingsniai...<br />
Jeigu su manim turės atsitikti, tai reikalai, mano vedami,<br />
baisiai mirs ir ant visos eilės metų neatsigriebs<br />
ir negalės įeiti į tikrą vėžę – vietininko nėra. Tai dar<br />
viena priežastis, ką bjauriai gadino mano nervus.<br />
M. Zauniūtę, augusią išsilavinusioje šeimoje,<br />
artimieji manė „gerai“ ištekėsiant. Netikėta jausmų<br />
skalė žinomam, bet kartu ir „neaiškiam“ vyrui, jų<br />
slaptos sužadėtuvės, P. Mikolainio išvykimas į JAV<br />
kėlė artimųjų nepritarimą, jų nerimą: „Pati rašei<br />
(10 VII) jog artimiems rodyjant apsivesti, tai galų<br />
gale apsiverkdavai“ (1909 m rugpjūčio 31 d.). M.<br />
Zauniūtė nuolat kvietė P. Mikolainį parvažiuoti, o jis<br />
aiškinosi negalįs gyventi Lietuvoje slapstydamasis.<br />
Greičiausiai savo laiškuose ji užsiminė apie savižudybę,<br />
nes jį „išgąsdino baisiu sakiniu“:<br />
The Female Line of Book-smuggling: The Letters of<br />
Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
Apmąstyk, kaip svarbus ir didis darbas prieš mus<br />
stovi, reikalaujantis visų dvasės pajiegų, prieš ką turi<br />
išnykti visokios svajonės apie tragedijas. Toks pasikėsinimas<br />
būtų nepakeliamas tėveliams ir toks veikimas<br />
būtų atkreiptas tiesiok į juos. Tamista turi mest tą<br />
mintį ir užsiimti nauja. (1908 m. birželio 25 d.)<br />
P. Mikolainiui Amerikoje reikėjo jaunos, gražios ir<br />
svarbiausia – sveikos: „Čėdyk nervus ir sergėkis priežasčių,<br />
kurios sukelia ligą. Kitaip darant, paskiaus gal<br />
pastoti sunkios pasekmės – o tos nugramzdyti visą<br />
musų mizerį“ (1902 m. spalio 14 d.); „Viską padėk į<br />
šalį ir rūpinkis atgavimu sveikatos“ (1908 m. birželio<br />
25 d.). Be to, sveika, energinga moteris reikalinga<br />
ir tautiniams siekiams įgyvendinti: „Sergėkis visų<br />
tų priežasčių kurios teip ardo sveikatą, o rupinkis ją<br />
visiškai pataisyti, idant atliktumei darbą kuris laukia,<br />
kam reikia tvirtos sveikatos“ (1908 m. birželio 17 d.).<br />
1908 metų vasarą M. Zauniūtė pabuvojo Vilniuje<br />
pas Mariją Šlapelienę, tikėjosi pailsėti. Ji informavo<br />
P. Mikolainį, kad nesveikuoja motina ir brolis<br />
Erdmonas, matyt, rašė apie vegetarizmą, nes P. Mikolainis<br />
atsakė nežinąs jokios vegetarizmo naudos ir<br />
jo pažįstami vegetarai esą nervingi ir rūstūs žmonės.<br />
Nepasitikėdama savimi kaip moterimi M. Zauniūtė<br />
nuolat savotiškai „tikrinosi“ ir tikrino P. Mikolainio<br />
jausmus jai: „Tu man nurodei, jog ‚ne taip sunku yra<br />
rasti žmogų‘ – moterį. Jieškant vien moteriškės nėra<br />
sunku, bet jieškant gyvenimo draugės, tai veik tas<br />
pats, kaip mirus motinai tėvas negal rasti likusiems<br />
vaikams motinos“ (1908 m. birželio 12 d.). Tolimesnės<br />
laiško eilutės vargu ar galėjo ją paguosti:<br />
Kalbinau (vedyboms – Ž. K.) vieną, vidutinio apsišvietimo,<br />
socialistę, ir štai ką ji laiku pasakė: „aš tau<br />
neskusiu ropučių, nemazgosiu puodų. Kaip galėsiu,<br />
tai pirksiu didelį šunį“ ir ką tik nepasakiau – gal puodams<br />
mazgoti. [...] Ir toji socialistė, matomai, norėjo<br />
tekėti, bet šunį mylėti. Vaikus atiduotų į socialistiškas<br />
įstaigas auginti – it artistas paduotų savo darbą užbaigti<br />
bepročiui. (1908 m. birželio 12 d.)<br />
1909 m. rugpjūčio 9 d. laiške P. Mikolainis logiškais<br />
argumentais įtikinėja vedybų nauda ir būtinybe,<br />
tačiau, matyt, tas mintis daugiau adresuoja sau nei<br />
M. Zauniūtei:<br />
[...] senų nevedėlių likimas yra tamsus: netinkame nė<br />
prie jaunų, nė prie vedusių, ir vėliaus, senatvėje, pastosime<br />
neapkenčiamais prie kitų gyvenant, jeigu nebus<br />
ištekliaus įsitaisyti sau gyvenimo nepriegulmingo,<br />
o ką ir galint, tai vis pavieniui stokuos simpatijos ir<br />
kiti žmonės patarnaus tiktai dėlei naudos įgijimo. [...]<br />
Pagal prigimtį nė vienas gyvūnas pavieniui negyvena,<br />
bet vis porose – vyriškis ir moteriškė. Žmogus<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
manydamas esąs labai protingu, laužo prigimties<br />
įstatymus – celibatu ir skaudžiai nuo to kenčia. (1909<br />
m. rugpjūčio 9 d.)<br />
Kad P. Mikolainio amerikietiškame gyvenime<br />
egzistavo kažkokia „socialistė“ 4 , patvirtina ir kitas,<br />
daugiau nei po metų rašytas laiškas. M. Zauniūtė<br />
greičiausiai teiravosi apie jos išsilavinimą, interesus,<br />
nes pirmieji laiško žodžiai: „Toji socialistė skaito geras<br />
knygas – iš politiškos ekonomijos. Bet svajotoja,<br />
nežiuri į praktišką gyvenimą arba nemoka žiurėti.<br />
Gerai, kad laike pasakė nemazgosianti puodų. Bet<br />
tiek to“ (1909 m. spalio 12 d.).<br />
Vėlyvieji P. Mikolainio laiškai – atsainaus tono,<br />
ženklinančio santykių baigtį: „Kad mudu į vieną pusę<br />
abu trauktume, tai mūsų pažanga sustotų. Dabar,<br />
kad griežti klausimai keliami, tai stengiamės ant jų<br />
atsakymą duoti, daugiaus galvoti ir nuodugniaus tiesą<br />
pažinti. Argumentacija reikalinga“ (1909 m. spalio<br />
12 d.). Tame pačiame laiške P. Mikolainis ironizuoja:<br />
„Tu turbūt įsiskaitei į kokios katalikiškos šventosios<br />
gyvenimą, jog taip giri vienystę, kaipo gražiausią<br />
žolyną – aš pridėsiu dagis, savmylystė“, užsimena,<br />
kad prie laikrodžio „lenciūgėlio“ nenešiojęs (1909 m.<br />
spalio 12 d.); „gal užuomina, kad nieko nedovanotų, o<br />
gal rašoma apie dovanotą, bet nebereikalingą daiktą“<br />
(Baltrušaitytė, 1998, 71). Paskutinysis laiškas M.<br />
Zauniūtei tik dalykiškas (apie knygų siuntinius, pardavimus,<br />
spaustuvių reikalus etc.). Laiško pradžioje<br />
suformuluota padėka skamba kaip atsisveikinimas:<br />
„Drauge: – Muziką ir 3 siuntinėlius knygų gavau.<br />
Labai ačių! Gerai pažįstu kraustymosi darbą, ir<br />
gerai žinau jog prisidirbai virš kuniškų ir protiškų<br />
pajiegų, už ką pasiskaityk sau ir atmokestį, ir priimk<br />
mano padėkavonę“ (1909 m. lapkričio 25 d.). Tais<br />
pačiais metais P. Mikolainis veda Ievą Bujauskaitę,<br />
apie kurią Lietuvių enciklopedija (t. 18) rašo: „1909<br />
ištekėjusi už P. Mikolainio, buvo aktyvia jo darbų<br />
talkininke“ (Novickienė, 1959, 427) 5 . Šiuo laišku<br />
baigiasi keturiolika metų trukusios P. Mikolainio ir<br />
M. Zauniūtės sužadėtuvės ir bendravimas.<br />
M. Zauniūtė neišvyko į JAV galbūt ne tik dėl<br />
impulsyvaus P. Mikolainio charakterio, nuolat trūkinėjančių<br />
jų santykių, bet ir dėl jo laisvamaniškų<br />
pažiūrų į santuoką. Gyvendamas Naujajame pasaulyje,<br />
susipažinęs ir su Europa, jis laikėsi modernesnio<br />
požiūrio į vyro ir moters ryšius – siūlė draugės statusą<br />
ir notaro patvirtintą „kontraktą“. Matyt, tai netiko<br />
4 Nepavyko nustatyti, ar čia kalbama apie būsimąją P. Mikolainio<br />
žmoną Ievą Bujauskaitę, ar apie kitą moterį.<br />
5 Ieva Bujauskaitė, kaip ir P. Mikolainis, gimusi Suvalkijoje, 1895<br />
metais, būdama dvylikos, kartu su tėvais atvyko į JAV, kur aktyviai<br />
įsitraukė į lietuvišką veiklą.<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
M. Zauniūtei, nes vėlesniuose jo laiškuose situacija<br />
švelninama: „Dėlei sutarimo padarysime kaip norėsi.<br />
Pirma reikia gauti daleidimas o paskui daryti kontraktas-vinčiavonė<br />
pas kunigą ar notarą. Rašau apie<br />
tai dėlto, idant nemanymei gal aš noriu visai palaidai<br />
gyventi“ (1908 m. gegužės 13 d.). Kviesdamas Mortą<br />
į Ameriką (studijuoti universitete ir pradėti su juo<br />
bendrą gyvenimą), siųsdamas jai žiedus, žadėdamas<br />
atsiųsti pinigų („suprasi ką šiuomi pasakiau“), P.<br />
Mikolainis patikina: „Įvardinimo ir pilno parašo aš<br />
noriu todėl, kad parodytum kam kalbi ir kad ta savo<br />
kalba patvirtintumei. Šiaip išrodo, jog nedrįsti. Ir<br />
nesijausk užgauta, bet klausyk iš atviro pasikalbėjimo<br />
nuo širdies“ (1909 m. rugpjūčio 11 d.).<br />
Pagrindinis svertas, lėmęs M. Zauniūtės atsisakymą<br />
vykti į JAV, buvo jos pačios abejonės dėl šeimos<br />
su P. Mikolainiu kūrimo. Nors to meto lietuvių<br />
inteligentija labai aiškiai formavo lietuvių šeimos<br />
modelį, tačiau moters vaidmuo jame nebuvo iki galo<br />
apibrėžtas. Dažnu atveju ji buvo spraudžiama į tuos<br />
pačius patriarchalinės šeimos rėmus arba skatinama<br />
rinktis viengungystę kaip įsisąmonintą alternatyvą<br />
tradicinei šeimai. 1909 metų P. Mikolainio laiškuose<br />
galima atsekti, kad M. Zauniūtė jau buvo apsisprendusi<br />
vienišosios gyvenimui.<br />
Taigi moters ir vyro bendro darbo vizijos fone<br />
M. Zauniūtės ir P. Mikolainio komunikacijos atvejį<br />
galima apibrėžti kaip „nevykusį“ – neišsipildė pagal<br />
tautinės šeimos modelį kurti tarpasmeniniai ryšiai:<br />
„Vyras ir moteriškė budami idėjos žmonėmis lengviaus<br />
savo idėjas praplatins, užaugįs ideališką šeimyną,<br />
bus gyvu paveikslu visiems, ko nevedžiusiai<br />
niekados nepadarys“ (1909 m. spalio 12 d.). Idealios<br />
tautinės šeimos projektai su tobula „susipratusia“<br />
žmona buvo daugiau įsivaizduotas ir prisiskaitytas<br />
dalykas.<br />
Svarbi tautinės šeimos modelio neišsipildymo<br />
priežastis – ir pačių moterų savivoka. Spaudos draudimo<br />
laikotarpis, knygnešystė buvo labai svarbūs<br />
moteriškosios savimonės tapsmui. Tačiau auklėtos<br />
tautinio atgimimo dvasia, diskutavusios apie moters<br />
ir vyro lygiateisiškumą, jos taip ir neperžengė<br />
barjero, galinčio išlaisvinti jas nuo priklausomybės<br />
tėvui, broliui, mylimamajam, vyrui. Moterims ir<br />
toliau svarbiausias liko aukos motyvas: „pirma, pasiaukojamas<br />
darbas tėvynės labui; antra, kaip visuomeninių-socialinių<br />
sąlygų aukos ar pasiaukojančios<br />
(visuomenei ar šeimai). Nors iš pirmo žvilgsnio šios<br />
dvi aukos formos – paaukojimas ir pasiaukojimas –<br />
atrodo skirtingos, net priešingos, bet tarp jų išsitenka<br />
<strong>visas</strong> XIX–XX a. sąvartoje moteriai prieinamų vaidmenų<br />
repertuaras“ (Daugirdaitė, 2004, 223).<br />
ISSN 1392-8600<br />
61
62<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio<br />
laiškai Mortai Zauniūtei<br />
Dauguma kultūrininkių (tarp jų ir Morta Zauniūtė)<br />
liko „įstrigusios“ tarp laisvės ir priklausomybės, tarp<br />
tradicijos ir modernumo. Feminizmo teorijoje žinomas<br />
„įkalinimo“ tapatybėje sindromas, kai tapatybės<br />
pagrindu pasirenkamas tam tikras, dažniausiai vienas<br />
saistantis faktorius. P. Mikolainiui, panašiai kaip<br />
ir Jonui Basanavičiui, Jonui Kriaučiūnui, ko gero,<br />
reikėjo moters, kuri savo gyvenimiška auka inkorporuojama<br />
į kultūrinį darbą dirbančio vyro gyvenimą.<br />
Ir tokią moterį jis rado. Tačiau kartu su vyru perėjus<br />
visus partneriškos veiklos etapus, paaukojus tam<br />
gyvenimą ir sveikatą, paaiškėja, kad pačiai moteriai,<br />
jos autentiškai saviraiškai, jau nieko nebelikę. Tai ir<br />
buvo pagrindinė priežastis, dėl kurios M. Zauniūtė<br />
ir kitos to meto šviesuolės mūsų kultūros istorijoje<br />
liko tik šviesuolių vyrų mylimosiomis, marginaliomis<br />
kovotojomis už lietuvybę.<br />
Archyvą praskleidus<br />
Plymouth, Pa. Spal. 20, 1902<br />
Kaip jūs ten visi suprantate abelnus reikalus, tautiškai<br />
materijališkus, aš negaliu suprasti. Šaukiate, kad<br />
pas jus liepsnoja karšta tėvynės meilė ir savo jiegas<br />
pašvenčiate ant tėvynės aukuro, o tuomi tarpu viską 6<br />
griaujate ir pagal jūsų planą, sykiu ir darbą, iš kalno<br />
sakau, kad nieko neišeis. Pirm tūlo laiko mą rašai,<br />
kad katalogą ir Kalendorių pavesčiau „Varpui“. Ant<br />
katalogo pasitikėjai iš kalno, bet ant kalendoriaus ne,<br />
turėjai baimę. Dabar jau ir „<strong>visas</strong> katalogas Tau nenor<br />
patikti“. Atmink, kad mano sutaisytam katal. ir kalendoriui<br />
nereikalauju cenzorių nė abrobatorių! Vienok<br />
jūs padarėte mą patyčias ir kalendorių paliekate<br />
kitam metui. O aš liepiau ir laiku viską parūpinau,<br />
kad kalendorius turi būti ant 1 spalinio. Pagal tokį<br />
idijotišką planą ir darbą viskas nugarmėjo. Baimijiesi<br />
apie gyvenimą, bijaisi bado – „nesiseks – metu viską<br />
ir sudie“. Jeigu ir toliaus klausysi ir tikėsi idijotams, tai<br />
badas ateis labai greitai. Ir nesiseks Tau, jeigu nedarysi<br />
pagal praktiškas rodas ir pagelbą. Jeigu klausydama<br />
idijotų ir toliaus gaišinsi visa reikalą, kaip dabar kad<br />
padaryta, tai mesk viską šalin šiądien, tegul viskas<br />
griuva šiądien, negu griutu rytoi. Ale atmink, kad<br />
už tą griuvimą puola ant Tavęs atsakymas, nes tame<br />
ne Tavo vienos reikalas, bet visos tautos. Bijai skolų,<br />
bet kad paimti pinigą ir išteklių turėti, tai nieku budu<br />
negalima prikalbėti. Ak teip darydama, tai tik skolas<br />
gali ir daryti. Kortelė rašyta 6 Spal. Ir sėdi namieje,<br />
rašai, o Tilžėje už gyvenimą reik randą mokėti?<br />
Dabar mano paskutinis žodis:<br />
Jeigu apsiimi atlikti viską teip, kaip aš rodyju, niekieno<br />
neklausydama ir kiteip nedarydama, tai nešk<br />
kalendorių pas Mauderodę 7 ir duok atspausti 6000<br />
6 Šiame ir kituose P. Mikolainio laiškuose pieštuku pabraukta<br />
greičiausiai pačios M. Zauniūtės.<br />
7 Otas von Mauderode (1852–1909) – spaustuvininkas. Jo spaus-<br />
The Female Line of Book-smuggling: The Letters of<br />
Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
egz. Prie visų apdarant pridėsi savo katalogą. Į apgarsinimus<br />
turi patalpinti <strong>visas</strong> vertas knygas, kurias<br />
nurodysiu. Rekliama laikraščiuose turi skambėti ir<br />
tai plačiausiai.<br />
Kalendorių gal galės atspausti iki Gruodžio 1, vėliausiai<br />
iki 15. Kalendorius kitam metui netinka palikti,<br />
nes apart poros straipsnių viską reiktų numesti.<br />
Jeigu nemislyji teip daryti, kaip aš patariu, tai žinokitės<br />
jus ten tai visi galvočiai. Knygas reiks paduoti<br />
Manderodei ir su juomi į susinešimą stoti. Vokiečiai<br />
mat geriaus tokius reikalus supranta ir atliks, prie<br />
kurių lietuvius nė su botagu negali privaryti. Knygos<br />
išleidžiamos ne dėlto, idant gulėtų, pūtų, žiurkės jas<br />
ėstų, bet dėlto, kad jos į reikalaujančių rankas patektų.<br />
Ir tauta knygų reikalauja, ir reikia paduoti, nežiurint,<br />
kad nauda už tai tenka svetimiems. Lapino nebuvo<br />
galima pertikrinti. Su Tavim ir tas pats. Jeigu tauta negal<br />
gauti savo raštus nuo savųjų, tai gaus nuo svetimų.<br />
Šią nedėlią išsiunčiau 2000 egz. „Kaip sutaisytas žmogaus<br />
kunas“. Naujų knygų nė Gramatikų nepridedu<br />
dėlto, nes nežinau, kaips virs reikalas. Kad bus viskas<br />
gerai, tai atsiusiu paskiaus. Pasiunčiant mą reik už tai<br />
atsakyti, o nežinant tikrų dalykų stovio – susilaikau.<br />
Baikų ir patyčių su tokiais reikalais aš nedarau.<br />
Jau 6 mėnesiai kaip netekome katalogo ir per tokį<br />
puikų darbą pora šimtinių šalin. Katalogas gatavas,<br />
bet neišsiūstas. Aš teip nedarydavau ir nedarau. Reikalai<br />
svetimo gešefto mą lygus su mano.<br />
Kad darysi pagal mano norą ir rodą, tai užtikrinu,<br />
kad išeisi gerai. Kad spausdinsi kalendorių, tai gal<br />
reikėti pinigų, apie ką gavęs žinia prisiusiu. Jeigu<br />
nespausdinsi kalendoriaus ir nepradėsi praktiškos<br />
prekystės, tai kalendoriaus rankr. sugražink mą atgal.<br />
Už dainas butumėm jau senei turėję sviežio pinigo.<br />
Ačių tau, ir šiandien nieko nėra dar. Jeigu bučiau<br />
su Maud. susižinojęs, be abejonės but jau užbaigta<br />
senei buvę.<br />
Nuo Jankaus 8 aš gana persergėjau – dabar persitikrinai.<br />
Bet aš J. nekaltinu visai. Žinant nereik susidėti.<br />
Mano nervai! Energija...<br />
P. Mikolainis<br />
New York, Berželio 12, 1908<br />
Mano Drauge: –<br />
Viską padėk į šalį ir rupinkis atgavimu sveikatos. Netikėsi<br />
kaip mane išgasdinai su tokiu baisiu sakiniu… 9<br />
tuvėje Tilžėje, veikusioje 1881–1944 metais, buvo išspausdinta<br />
daug vertingų visuomeninių, politinių ir kultūros leidinių.<br />
8 Martynas Jankus (1858–1946) – Mažosios Lietuvos visuomenės<br />
veikėjas, publicistas, spaustuvininkas, vienas Aušros leidėjų.<br />
P. Mikolainis ilgus metus ne tik bendradarbiavo su M. Jankumi,<br />
bet ir varžėsi su juo, pykosi ir taikėsi, savotiškai konkuravo, ir tik<br />
paskutiniaisiais gyvenimo metais „priblėso ir Mikolainį lydėjusi<br />
nuoskauda, kad beveik visi lietuvių spaudos atgavimo laikotarpio<br />
nuopelnai priskiriami vis tam pačiam žmogui – Martynui Jankui“<br />
(Mikulėnienė, Selenis, 2012, 29).<br />
9 M. Zauniūtė čia, matyt, užsimena P. Mikolainiui apie pasitraukimą<br />
iš gyvenimo. Nervinis išsekimas, psichologinis nuovargis,<br />
depresija lydėjo ją iki pat gyvenimo pabaigos.<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Žmogus tik vieną kartą gyvena, ir dėlto turi sveikatą ir<br />
gyvastį branginti. Gana guostis ir apgailėti tuos visus,<br />
kurie dėlei nenormališkų sanlygų nustojo sveikatos ir<br />
atsigulė kapuosna, ir jeigu tos sanlygos nebutų buvę<br />
teip žiaurios, butų sergėję savo sveikatą, jie gyventų<br />
ir dirbtų. Lengva yra mesti gyvastį šalin, bet niekados<br />
negalima gyvasties atgauti.<br />
Tamistos laišką aš supratau kaip buvo parašytas, ir nekaltinsi<br />
manes už sąjausmą, už supratimą jo saviškai,<br />
nes tai ne mano kaltė. Ir niekas negali kaltinti už simpatiją.<br />
Priežasčia buvo ir yra Tamistos rupestis apie<br />
mano vakaciją, geismas mano parkeliavimo, noras<br />
atpirkti žiedus ir vėl kvietimas keliauti tėvynėn, kad<br />
ir ant trumpo laiko, idant neatsitolinčiau. Malonėk<br />
man pasakyti tikslą kvietimo parkeliauti? Pati žinai<br />
jog Prusų Lietuvoje gyventi negaliu. Did. Lietuvoje<br />
esu praradęs <strong>visas</strong> tiesas dėlei prasišalinimo nuo<br />
kareivystės. Iš slapstymosi nebutų jokios naudos ir<br />
neilgai tas butų galima, kada čionai galiu tiek dirbti,<br />
kiek pajiegiu. […]<br />
Apmąstyk, kaip svarbus ir didis darbas pries mus<br />
stove, reikalaujantis visų dvasės pajiegų, pries ką<br />
turi išvykti visokios svajonės apie tragedijas. Toks<br />
pasikėsinimas butu nepakeliamas tėveliams ir toks<br />
veikimas butu atkreiptas tiesiok į juos. Tamista turi<br />
mest tą mintį ir užsiimti nauja. […]<br />
Su žiedais daryk tą, ką ketinai daryti ir malonėk juos<br />
priiimti kaipo dovaną. Aš jau pirmiaus esu sakes jog<br />
paskolinsiu pinigų kiek reikiant ir prie to pasilieku.<br />
Su skolraščiu daryk kaip nori.<br />
Visatina permaina užsiėmimo, tikiu, sugražintų<br />
sveikatą. Dėlto kviečiu atkeliauti ir knygas atvežti,<br />
bet skrynias teip įkrovusi, kaip rašiau pirmesniuose<br />
laiškuose. Busi mano brangiausiu svečiu. Dėlei nesusipratimų<br />
nesirupink, ne vaikais esame. Keliauk, kaip<br />
greitai galėsi. Kelionė didmariu bus tikruoju vaistu<br />
pataisymui nervų.<br />
Viso gero velydamas ir laukdamas.<br />
P. Mikolainis<br />
New York, Berželio 14, 1909<br />
Mano miela ir brangi Morta 10 ,<br />
Nesumanau nė ką ir manyti, nė daryti, nesulaukdamas<br />
nuo Tavęs atsakymo ant mano laiško per velykas<br />
rašyto ir paskesnių, ir niekaip negaliu išrišti priežasties<br />
Tavo tylėjimo. Gal Tu mane užmiršai?<br />
Negaliu aprašyti Tau savo dabartinio padėjimo,<br />
kuriame esu, iš priežasties praėjusios nakties sapno,<br />
kuris mane, it šūvis užgavo.<br />
Rodosi buvau Vilniuje ir susitikau su Dr. Basanavičium,<br />
sumenkusiu, pražilusiu, ir jis sako man: „Rytoj<br />
bus mano vestuvės su pana Marta. Kviečiu Tamista<br />
ant mudvieju vestuvių“.<br />
10 Tai vienintelis archyve esantis P. Mikolainio laiškas M. Zauniūtei,<br />
išsiskiriantis jausmų atvirumu. Kurį laiką nesulaukęs M. Zauniūtės<br />
laiškų, jis dalijasi baugiu sapno įspūdžiu: jo sužadėtinė teka<br />
už tautos patriarcho!<br />
Tarp gyvenimo ir pasakojimo apie jį<br />
Nusiminiau, bet slėpdamas tai, atsakiau: „Malonu tai<br />
girdėti, bet ji mano; ji man seniai, seniai pasakė, jog<br />
aš esu jos vienatinis numylėtinis, ir tikiu jog ji savo<br />
duota žodį išpildys“.<br />
Ir pabudau, išsigandęs, net drebėdamas.<br />
Netikiu sapnams, ir šiame atvejyje netikiu kad kas<br />
panašaus butu įvykę. Bet pati gali atspėti mano padėjimą<br />
nesulaukus taip ilgai atsakymo ir apsireiškus<br />
taip negeistinam sapnui.<br />
Susimildama nevilkink ir atsiliepk ko greičiausiai, išvesk<br />
mane iš to negeistino padėjimo, kančios, ilgėsio.<br />
[…]<br />
Lukėdamas ant Tavo greito atsakymo, lieku tave<br />
sveikindamas ir bučiuodamas, Tavo Petras.<br />
Kaip mamytės sveikata?<br />
New York, Spalio 12, 1909<br />
Gerb. Mortai Zauniutei,<br />
Rokaičiuose.<br />
Brangi mano Drauge:<br />
Toji socialistė skaito gana geras knygas – iš politiškos<br />
ekonomijos. Bet svajotoja, nežiuri į praktišką gyvenimą<br />
arba nemoka žiurėti. Gerai, kad laiku pasakė<br />
nemazgosianti puodų. Bet tiek to.<br />
Tu turbut įsiskaitei į kokios katalikiškos šventosios<br />
gyvenimą, jog taip giri vienystę, kaipo gražiausią<br />
žolyną – aš pridėsiu dagis, savmylystė. Nevedžiusiai<br />
lieka skolingais draugijai, nes neatiduoda skolos –<br />
gyvasčio, kurį yra gave. Egoistai!<br />
Aš rašiau jog nevedžiusių likimas – ateitis yra tamsus.<br />
Jie netinka prie jaunųjų nė prie vedusių. Tu sakai,<br />
jog Tave nešiotų, kad galėtų. Bet palauk dar 40–50<br />
metų, tai matysi, kaip jie nešios. Buvau susirgęs<br />
keletą dienų Niagaroje dėlei netinkamo maisto, tai<br />
norint vandens tiktai, gali atsikelti ir eit atsinešti.<br />
Bet mano baimė beabejonės yra tuščia, nes šiądien<br />
vis daugiaus visur statoma pavargėlių – nevedžiusių,<br />
neturinčių kur pasidėti – namų, kuriuose vietos bus<br />
gana. Amerikoje tankiai kyla balsai, jog reikia uždėti<br />
mokesčius nevedusiems vyrams, užlaikymui nevedusių<br />
merginų. Vedusieji yra geresniais idealistais,<br />
negu nevedžiusiai. Vyras ir moteriškė budami idėjos<br />
žmonėmis lengviaus savo idėjas praplatins, užaugįs<br />
ideališką šeimyną, bus gyvu paveikslu visiems, ko<br />
nevedžiusiai niekados nepadarys. [...]<br />
Baimijiesi apie mano pažangą, nenorą knygų skaityti,<br />
kurias pasiulei. Gerai, atsiusk, skaitysiu tuom pačiu<br />
laiku.<br />
Papuošalai pas mane jau seniai nustojo vertės. Lenciugėlio<br />
prie laikrodžio nenešioju jokio dėlei dviejų<br />
priežasčių. Viena, tai reiškia primityviškumą, o antra,<br />
tai kišelninkui lengviaus ištraukti laikrodėlį.<br />
Kad mudu į vieną pusę abu trauktume, tau musu<br />
pažanga sustotu. Dabar, kad griežti klausimai keliami,<br />
tai stengiamės ant jų atsakymą duoti, daugiaus<br />
galvoti ir nuodugniaus tiesą pažinti. Argumentacija<br />
reikalinga.<br />
ISSN 1392-8600<br />
63
64<br />
Moteriškoji knygnešystės linija: Petro Mikolainio<br />
laiškai Mortai Zauniūtei<br />
Tavo nuomonė apie musu lietuviškus socialistus yra<br />
teisinga. Su pagarba,<br />
P. Mikolainis<br />
Archyviniai šaltiniai<br />
Mikolainis P., Laiškai. – <strong>Vilniaus</strong> universiteto bibliotekos<br />
Rankraščių skyrius. Lietuvių rašytojų, mokslo ir<br />
visuomenės veikėjų fonas. F1–F471, F1–D566.<br />
Literatūra<br />
Baltrušaitytė B., 1998, Nueinančioji. – Sugrįžimai. Vilnius:<br />
Vaga, 31–142.<br />
Baltrušaitytė B., 1998, Užmirštoji Marta Zauniūtė. – Mažosios<br />
Lietuvos moterys. Vilnius: Lietuvos rašytojų<br />
sąjungos leidykla, 54–79.<br />
Bleizgienė R., 2009, Moters tapatybės problema XIX a.<br />
pabaigos – XX a. pradžios moterų kūryboje. Daktaro<br />
disertacija. Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> <strong>universitetas</strong>.<br />
Bleizgienė R., 2011, Vyrai, žmonos ir ne tik (Moterų ir<br />
vyrų bendradarbiavimo modeliai XIX a. pab.–XX a.<br />
prad.). – <strong>Vilniaus</strong> universiteto Lyčių studijų centro<br />
mokslinės konferencijos „M. K. Čiurlionis ir Sofija<br />
Čiurlionienė“ pranešimo tezės, 2011 m. rugsėjo<br />
30 d. – http://www.lsc.vu.lt/assets/files/Dokumentai/<br />
Pranesimu%20tezes.pdf (žiūrėta 2012-12-04).<br />
Daugirdaitė S., 2004, Moterų aukos prasmė XIX–XX a.<br />
sąvartoje. – Raidžių draudimo metai, sud. D. Staliūnas.<br />
Vilnius: Lietuvos istorijos institutas, 223–234.<br />
Kaluškevičius B., Misius K., 2004, Lietuvos knygnešiai<br />
ir daraktoriai: 1864–1904. Vilnius: Diemedžio<br />
leidykla.<br />
Kaunas D., 1986, Iš lietuvių knygos istorijos: Klaipėdos<br />
krašto lietuvių knyga iki 1919 metų. Vilnius:<br />
Mokslas.<br />
Kaunas D., 1993, Donelaičio žemės knygiai. Vilnius:<br />
Mokslo ir enciklopedijų leidykla.<br />
The Female Line of Book-smuggling: The Letters of<br />
Petras Mikolainis to Morta Zauniūtė<br />
Kočiubaitis V., 2008, V. Kudirkos raštų rengėjas ir knygnešys<br />
nuo Vištyčio. – Sūduvos gidas. – http://<br />
www.suduvosgidas.lt/lt/?cid=1152&new_id=4239<br />
(žiūrėta 2012-12-04).<br />
Marcinkevičienė D., 1999, Vedusiųjų visuomenė: santuoka<br />
ir skyrybos Lietuvoje XIX amžiuje–XX amžiaus<br />
pradžioje. Vilnius: Vaga.<br />
Masaitienė D., 1999, Vyrų ir moterų kalbėjimo skirtumai. –<br />
Feminizmas, visuomenė, kultūra. Straipsnių rinktinė.<br />
Vilnius: <strong>Vilniaus</strong> universiteto leidykla, 50–56.<br />
Mažiulis A., 1959, Mikolainis Petras. – Lietuvių enciklopedija<br />
18. Boston: Lietuvių enciklopedijos leidykla,<br />
427–428.<br />
Mikolainis P., 1997, Atsiminimai iš „Varpo“ gyvenimo.<br />
– Knygnešys: 1864–1904 (3): Petrui Ruseckui<br />
pagerbti, sud. V. Merkys. Vilnius: Istorijos institutas,<br />
138–151.<br />
Mikolainis P., 2012, Iš kovos atgavimui spaudos. – Knygnešys,<br />
leidėjas, publicistas Petras Mikolainis<br />
(1868–1934) laiškuose ir atsiminimuose, sud. D.<br />
Mikulėnienė. Vilnius: Europos kalbų ir kultūrų<br />
dialogo tyrėjų asociacija, 204–279.<br />
Mikulėnienė D., Selenis V., 2012, Petras Mikolainis –<br />
knygnešys, leidėjas, publicistas. – Knygnešys,<br />
leidėjas, publicistas Petras Mikolainis (1868–1934)<br />
laiškuose ir atsiminimuose, sud. D. Mikulėnienė.<br />
Vilnius: Europos kalbų ir kultūrų dialogo tyrėjų<br />
asociacija, 15–37.<br />
Nauburas M. E., 1966, Zauniūtė Morta. – Lietuvių enciklopedija<br />
35. Boston: Lietuvių enciklopedijos<br />
leidykla, 61.<br />
Novickienė B., 1959, Mikolainienė-Bujauskaitė Ieva. –<br />
Lietuvių enciklopedija 18. Boston: Lietuvių enciklopedijos<br />
leidykla, 427.<br />
Selenis V., 2012, Laiškai – istorijos šaltinis: ką byloja<br />
Petro Mikolainio korespondencija. – Knygnešys,<br />
leidėjas, publicistas Petras Mikolainis (1868–1934)<br />
laiškuose ir atsiminimuose, sud. D. Mikulėnienė.<br />
Vilnius: Europos kalbų ir kultūrų dialogo tyrėjų<br />
asociacija, 45–65.<br />
Žydronė KOLEVINSKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Istorijos interpretavimas<br />
azerbaidžaniečių epe ,,Kioroglu“<br />
Aliaga DŽAFAROV<br />
Azerbaidžano nacionalinė akademija<br />
Folkloro institutas<br />
İçərişəhər 8 / ci Kiçik Qala döngəsi, 31<br />
Azerbaidžanas, Baku–1001<br />
akademkitab@mail.ru<br />
Azerbaidžaniečių epas Kioroglu sukurtas apie XVII<br />
amžių. Jis turi daug variantų: gruzinų, kurdų, turkų,<br />
kazachų, kirgizų, tadžikų, turkmėnų, uzbekų. Vienas iš<br />
svarbiausių epo variantų yra buvusio <strong>Vilniaus</strong> universiteto<br />
auklėtinio Aleksandro Chodźkos XIX amžiaus<br />
viduryje rastas rankraštis, kurį jis išvertė į anglų kalbą.<br />
Epe Kioroglu atsiskleidžia azerbaidžaniečių istorija,<br />
liaudies kultūra, tradicijos, buitis. Pagrindinės siužeto<br />
linijos remiasi realiais istoriniais įvykiais – tai XVI–<br />
XVII amžiuje vykę žemdirbių maištai, gavę bendrą<br />
džalalidų pavadinimą, tekių genties pasipriešinimas<br />
The Azerbaijan Epic of Koroglu dates back to<br />
around 17 th century. The epic of Koroglu exists in<br />
many variants: in Georgian, Turkish, Kurdish, Kazakh,<br />
Kyrgyz, Tajik, Turkmen, Uzbek. One of the most significant<br />
variants of the epic was found and translated<br />
into English language in the middle of 19 th century by<br />
Alexander Chodzko, the graduate of Vilnius University.<br />
The epic reveals Azerbaijani history, folk culture,<br />
traditions, and daily life. The main epic storylines are<br />
based on actual historical events – the 16–17 th century<br />
riots initiated by peasant farmers against the government<br />
representatives, various revolts, and Takalu<br />
tribe’s resistance to Khan persecution; the movements<br />
Kioroglu (azerb. k. – Koroğlu) – nacionalinis<br />
azerbaidžaniečių epas (kitose interpretacijose – bendras<br />
tiurkų tautų epas), įvairiais variantais paplitęs<br />
Artimųjų Rytų ir Vidurinės Azijos šalyse. Epo variantai<br />
galėtų būti skirstomi į dvi pagrindines grupes:<br />
vakarų (azerbaidžaniečių, gruzinų, kurdų, turkų) ir<br />
rytų (kazachų, kirgizų, tadžikų, turkmėnų, uzbekų).<br />
Dainos apie didvyrį Kioroglu, padavimai ir legendos,<br />
susijusios su jo vardu, atsirado XVI–XVII<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
History Revisited in the<br />
Azerbaijan Epic of “Koroglu”<br />
Užsienio literatūra<br />
chanų persekiojimams. Jie buvo palaikomi liaudies,<br />
apdainuojami dainių ašugų, apie juos kuriamos legendos,<br />
pasakojimai. Epo Kioroglu veikėjai turi realius<br />
istorinius prototipus, paliudytus istorijos mokslo, bet<br />
jų paveikslai įgijo ir naujų herojiškų bruožų, buvo<br />
suaktualinti ir iškelti kaip sektini pavyzdžiai. Pagrindinio<br />
veikėjo Kioroglu paveikslu akcentuojami tautos<br />
laisvės, socialinio teisingumo siekiai.<br />
Esminiai žodžiai: epas, epo „Kioroglu“ užrašymas,<br />
epo variantai, Azerbaidžano istorija, epinis<br />
istorijos perkūrimas.<br />
of resistance were given a general name of “Jalali”.<br />
Legends, stories, and songs were created about these<br />
events, the heroes who resisted were sung of in the<br />
songs by folk singers Ashugs. The characters of the<br />
epic Kioroglu were based on historic prototypes that<br />
actually existed. But their portrayal was enriched with<br />
new heroic traits; therefore, the characters became<br />
exemplary heroic figures. The portrayal of the main<br />
character Koroglu gave emphasis to the striving for<br />
national liberty and social justice.<br />
Keywords: epic, the recording of the epic “Kioroglu”,<br />
epic variants, the history of Azerbaijan, epic<br />
revision of the history.<br />
amžiuje. Pagrindinė epo siužetinė linija – liaudies<br />
didvyrio, maištininko (Vakarų kultūroje į jį panašus<br />
Robinas Hudas) organizuota kova prieš ponų savivalę,<br />
laisvės ir socialinio teisingumo siekis. Turtuolis Bolu<br />
Bėjus mėgsta žirgus, jo arklidėse daug įvairių veislių<br />
žirgų. Jis siunčia savo pavaldinį Jusufą į tolimus<br />
kraštus ieškoti naujų veislių žirgų savo arklidėms. Po<br />
ilgų klajonių ir paieškų Jusufas randa pora nematytos<br />
veislės žirgų ir pargabena juos savo ponui. Bolu Bė-<br />
ISSN 1392-8600<br />
65
66<br />
Istorijos interpretavimas azerbaidžaniečių epe<br />
,,Kioroglu“<br />
jus, nepatenkintas parvežtais žirgais, išduria Jusufui<br />
akis. Neregys grįžta į savo kaimą ir prisiekia atkeršyti<br />
už tokią žiaurią neteisybę ir savivalę. Jusufas turi sūnų<br />
Rovšaną, kuris dėl tėvo aklumo praminamas Kioroglu<br />
(azerb. k. – aklojo sūnus). Surinkęs ištikimų žmonių<br />
būrį jis patraukia į kalnus ir apsistoja Čenlibelo vietovėje<br />
(azerb. k. – Çənlibel). Čia ir prasideda visi epe<br />
aprašomi Kioroglu nuotykiai, kovos.<br />
Epą sudaro įvairių įvykių grandinė, atskiri epizodai,<br />
kurie arba pasakojami, arba apdainuojami,<br />
jungiant juos į vientisą siužetą. Dainos, giesmės<br />
apie Kioroglu gali būti interpretuojamos kaip savarankiški<br />
liaudies kūrybos pavyzdžiai; kaip vientisas<br />
kūrinys jis gali būti laikomas liaudies herojiniu epu<br />
(Аббаслы, 2000, 52).<br />
Straipsnio tikslas – aptarti azerbaidžaniečių epo<br />
Kioroglu užrašymo istoriją, atskleisti jo siužeto santykį<br />
su realiais istoriniais įvykiais, parodyti, kaip jie<br />
transformuojami epinio meno kalba.<br />
Kioroglu fragmentų užrašinėjimas, sisteminimas ir<br />
vientiso teksto išleidimas truko beveik pusantro šimto<br />
metų. Atskiri jo siužetai, dainos, legendos išliko skirtinguose<br />
rankraščiuose, litografiniuose leidiniuose.<br />
Kai kurie epo elementai publikuoti M. Iljaso 1721<br />
metais Tebrize (dabartinis Iranas) išleistoje Dainų<br />
knygoje, taip pat 1804 metais pasirodžiusioje E. Garadžadagio<br />
Dainų rinktinėje. Pirmas vientisesnis epo<br />
leidimas išėjo XIX amžiaus trečiajame dešimtmetyje.<br />
Rusų mokslininkas I. Šopenas iš pietų Azerbaidžano<br />
kaime gyvenusio ašugo (liaudies dainiaus) Omaro<br />
lūpų užrašė vientisą epo variantą, išvertė į rusų kalbą<br />
ir 1840 metais išleido atskira knyga (Шопен, 1840,<br />
12–25). Lenkų poetas ir vertėjas, <strong>Vilniaus</strong> universiteto<br />
auklėtinis, buvęs filaretas, Rytų kultūrų žinovas<br />
Aleksandras Chodźko, 1832–1834 metais dirbęs rusų<br />
pasiuntiniu Tebrize, Rešte ir Gilane (dab. Iranas),<br />
pietų Azerbaidžane įsigijo epo rankraštį originalo<br />
kalba, išvertė jį į anglų kalbą ir išleido atskiru leidiniu<br />
(Popular poetry of Persia. Specimens of the popular<br />
poetry of Persia, orally collected and translated with<br />
philological and historical notes, London: Oriental<br />
Translation Fund, 1842). A. Chodźko įsigytas Kioroglu<br />
rankraštis laikomas pačiu seniausiu ir patikimiausiu<br />
epo variantu, kuris dabar saugomas Nacionalinėje<br />
Paryžiaus bibliotekoje 1 , o jo angliškas vertimas tapo<br />
klasikiniu epo vertimu.<br />
1 Chodźka 1852–1855 metais dirbo Prancūzijos užsienio reikalų<br />
ministerijoje, 1857–1883 metais dėstė Collège de France Slavų<br />
kalbų ir literatūrų katedroje, ten pat, kur anksčiau paskaitas<br />
skaitė Adomas Mickevičius. Chodźka buvo Lingvistų draugijos<br />
Paryžiuje narys, Didžiosios Britanijos Karališkosios Azijos draugijos<br />
narys. Nacionalinės Paryžiaus bibliotekos archyve saugoma<br />
vertinga jo surinktų rankraščių kolekcija (Chodźkos kolekcija)<br />
(http://en.wikipedia.org/wiki/Aleksander_Chod%C5%BAko).<br />
History Revisited in the Azerbaijan Epic of “Koroglu”<br />
Vėliau rusų mokslininkas S. Penas, naudodamasis<br />
A. Chodźkos vertimu, epą išvertė į rusų kalbą ir<br />
sudarė sąlygas susipažinti su juo platiems rusakalbės<br />
visuomenės sluoksniams. S. Penas rašė: „Kioroglu<br />
interpretacijos dažnai girdimos Kaukazo klajojančių<br />
liaudies dainių ašugų lūpose. Čia siūlomos improvizacijos<br />
buvo surinktos Aleksandro Chodźko, ilgą laiką<br />
dirbusio ir gyvenusio Rytuose“ (Пенн, 1856, 7). Turkų<br />
folkloristas P. Boratavas, išanalizavęs <strong>visas</strong> Kioroglu<br />
versijas, priėjo prie išvados, kad yra trys pagrindiniai<br />
epo variantai: turkmėniškas, azerbaidžanietiškas ir<br />
Vidurinės Azijos, bet svarbiausiu, autentiškiausiu ir<br />
archajiškiausiu laikytinas azerbaidžanietiškas variantas<br />
(Boratav, 1931, 13). Jis parengtas adaptuojant tris<br />
pagrindinius teritorinius epo variantus: pietų Azerbaidžano<br />
(čia susiformavo jau minėtas paryžietiškas<br />
ir gruziniškas rankraščiai), vakarų Azerbaidžano ir<br />
pietų Gruzijos (Kazacho, Borčalų, Gendžebasaro<br />
vietovių rankraščiai, kuriuos paskelbė V. Chuluflu, G.<br />
Alizadė, M. Tachmasibas; dalis rankraščių saugoma<br />
Azerbaidžano Mokslų Akademijos Nizami literatūros<br />
instituto archyve) ir šiaurės Azerbaidžano – Derbento<br />
rankraštis (užrašė A. Nabijevas).<br />
Rytų šalių folkloro tyrinėtojai dar XIX amžiaus<br />
viduryje teigė, kad ,,Azijoje ir apskritai Rytuose<br />
nerasi tokio kampelio, kur nebūtų žinomas Kioroglu<br />
vardas. Šį vardą jūs galite išgirsti net Besarabijoje<br />
ir Moldovoje. Ar tai neįrodo, kad Kioroglu buvo ne<br />
tik kilnus maištininkas? Jis atliko ir svarbų istorinį<br />
vaidmenį. Be kita ko, jo šlovė Azijoje tokia pat didelė,<br />
kaip Homero Graikijoje“ (Джалалов, 1847, 12).<br />
Epas Kioroglu kurtas remiantis realiais istoriniais<br />
įvykiais. Jis susijęs su jo genezės laikotarpiu aktyviais<br />
valstiečių judėjimais, nepasitenkinimu esamomis<br />
gyvenimo sąlygomis. Istoriniai faktai rodo, kad<br />
XVI a. pabaigoje–XVII a. pradžioje Turkijoje vyko<br />
liaudies sukilimai, kurie vėliau buvo vadinami džalalidų<br />
sukilimais. Sukilėliai atsisakė paklusti šachų<br />
įsakymams, jie istoriografiniuose šaltiniuose minimi<br />
kaip „maištininkai, banditai“ (Тверитинова, 1946,<br />
34). Maištai persimetė ir į Azerbaidžano žemes.<br />
Pirmasis žinomas toks sukilimas vyko 1519 metais<br />
netoli Togato, jam vadovavo Džalala. Pagal jo vardą<br />
vėliau visi panašūs valstiečių sukilimai buvo vadinami<br />
bendru džalalidų vardu. Patys garsiausi sukilimai<br />
siejami su Gara Jaziči-Deli Gasano (1599–1603),<br />
Galendero oglu (1606) ir Džanpolado oglu (1607)<br />
vardais. Istoriniai šaltiniai mini šiuos žymius sukilimų<br />
dalyvius: Arabači Suleimaną, Arnavudlu Gizirą<br />
Mustafą, Dundarą, Tepiasi Tiukliu, Ulduzlu Ibrahimą,<br />
Kafirą Muradą.<br />
A. Chodźkos parengtame klasikiniame epo variante<br />
gausu įvairių Azerbaidžano istorijos realijų.<br />
Aliaga DŽAFAROV
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Ypač tai išryškinta antrame epo medžlise 2 . Čia aprašoma,<br />
kaip Kioroglu su savo bendražygiais, įveikę<br />
kalnuotą Gaflano perėją, prieina prie Azerbaidžano<br />
žemių. Kioroglu ir Deli Chasanas ieško sau gražios ir<br />
tinkamos vietos apsigyventi. Ir štai jie suranda vietą<br />
Karadage. Tik tada Azerbaidžano valdovą pasiekia<br />
žinia, kad žmogus, vardu Kioroglu, įsikūrė Karadago<br />
žemėse su septyniais šimtais narsių kariūnų. Valdovas<br />
siunčia savo pasiuntinį, kad šis sužinotų apie<br />
apsistojusiųjų ketinimus (Abbaslı, 2005, 21). Antrajame<br />
epo medžlise minima, kad Karadago žemės yra<br />
Pietų Azerbaidžane (dabartinis šiaurės Iranas). Nors<br />
Azerbaidžano valdovo vardas neminimas, galima<br />
numanyti, kad tai buvo chanas Huseynali. Epe jis<br />
taip pat minimas kaip Irevani (dabartinio Jerevano)<br />
valdovas. Jis turėjo didelius įgaliojimus jam pavaldžiose<br />
žemėse ir buvo laikomas trečiuoju asmeniu<br />
tuometėje Persijos valstybėje (Abbaslı, 2005, 27).<br />
Epe užsimenama, kad po kelių dienų Kioroglu<br />
privalo vykti į Rumo sritį. Istoriniai šaltiniai rodo,<br />
jog būtent tose vietose vyko džalalidų maištai. Epe<br />
esanti užuomina, kad Kioroglu turi vykti į Rumą,<br />
akivaizdžiai rodo, kad pagrindinis herojus ruošiasi<br />
padėti maištininkams. Apskritai epas atspindi įvykius,<br />
susijusius su Turkijos-Persijos karais, vykusiais<br />
1514–1555 metais, taip pat ir vėlesnius istorinius<br />
periodus po šacho Tachmansibo I mirties, jo sūnų<br />
(Geidaro, Ismailo II, Mahomedo Chudabendė) atėjimą<br />
į valdžią, o vėliau šacho Abbaso I kovas su turkais<br />
dėl azerbaidžaniečių žemių (Ализаде, 1940, 5–6).<br />
Kai kurie epe aprašomi narsuoliai yra realios<br />
istorinės asmenybės. A. Tebrizi teigia: ,,Apie epo<br />
‚Kioroglu‘ didvyrį Kioroglu sukurta aibė liaudies<br />
dainų, dabar tas dainas dainuoja visi dainiai ašugai.<br />
Epe ir dainose minimi 1610 m. kaimų sukilimų<br />
vadai Kosa Safaras, Mustafa Bėjus, Kioroglu ir<br />
kiti“ (Təhmasib, 1969, 8). Šie kaimiečių sukilimai<br />
tęsėsi nuo 1610 iki 1630 metų. V. Petruševskis labai<br />
vertino A. Tebrizi kūrinį Istorija, vadino jį ,,pirminiu<br />
šaltiniu“ (Təhmasib, 1969, 8). Taip pat ir A. Chodźko<br />
apibūdina Kioroglu kaip istorinę asmenybę ir pažymi<br />
jo tiurkišką kilmę. Londone 1842 metais išleisto epo<br />
įvade, kuriame galima rasti biografinių faktų apie<br />
daugelį epo herojų, teigiama, kad Kioroglu kilęs iš<br />
tekių genties (Chodzko, 1842, 10). XVI amžiuje tekių<br />
genties atstovai kalbėjo tiurkiškai, buvo šiitai. Vėliau<br />
šachas Abbasas, nepasitikėdamas tekiais, įsakė juos<br />
išnaikinti. Minimi įvykiai vyko 1596 metais. Be<br />
abejonės, jie turėjo įtakos atsirasti epui Kioroglu.<br />
Tačiau istoriškumo klausimas epe yra problemiškas.<br />
Skirtingai nuo istorinių kronikų knygų,<br />
2 Medžlisas – epo skyrius, giesmė.<br />
Užsienio literatūra<br />
įvykiai jame yra tik interpretuojami, naudojami<br />
kaip vaizduojamų įvykių priežastis, jų pamatas.<br />
Epas papildytas įvairiomis legendomis, praturtintas<br />
besivystančios azerbaidžaniečių tautos visuomeninėmis<br />
ir politinėmis idėjomis. Veikėjai įamžinti tokie,<br />
kokie išliko etnoso atmintyje, pašalinant neesmines,<br />
paryškinant ar net hiperbolizuojant tautai artimesnes<br />
savybes. Kartais istorinių epo herojų neįmanoma<br />
atskirti nuo mitologinių herojų. Epo įvykių dalyviai,<br />
istoriografijoje užfiksuoti kaip neigiami veikėjai, epe<br />
išaukštinami, reiškiama meilė jiems.<br />
Plačiąja prasme epe Kioroglu atspindimas tautos<br />
gyvenimo būdas, buitis, papročiai, pavyzdžiui,<br />
vaišingumo tradicijos (savotiškas maisto kultas,<br />
išlikęs ligi šių dienų), moralinės ir dvasinės vertybės,<br />
svajonės apie teisingesnį gyvenimą, išaukštinami<br />
paprastus žmones palaikę tautos didvyriai. Epe<br />
atskleidžiama daug azerbaidžaniečių liaudies kultūros<br />
elementų. Atskirai minėtini ašugai, liaudies<br />
poetai ir dainiai, kurie liaudies švenčių, puotų metu<br />
deklamuoja savo eiles, groja styginiu muzikiniu<br />
instrumentu sazu (baglama). Dažnos jų varžytuvės –<br />
nugalėtojas liaudies ypač gerbiamas, šlovinamas.<br />
Epo herojus Kioroglu yra ne tik bebaimis kovotojas,<br />
didvyris, bet ir ašugas, neturintis sau lygių dainių<br />
turnyruose.<br />
Įvairiuose epo variantuose vaizduojami įvykiai nesutampa,<br />
neretai net prieštarauja vieni kitiems. Toks<br />
pavyzdys galėtų būti legendos apie Eyvazą. Eyvazas<br />
pateko į istoriją kaip vienas iš žemdirbių maišto,<br />
vykusio Tebrize, vadų. Jis tapo liaudies numylėtiniu<br />
ir, nors pats nedalyvavo džalalidų maište, buvo<br />
vertinamas kaip aktyvus šio judėjimo dalyvis, vėliau<br />
paverstas meniniu legendų personažu. Epo dešimto<br />
medžliso įvykiai (nuskriausto, įsižeidusio Eyvazo<br />
išėjimas) pasikartoja vienuoliktame medžlise, tik jau<br />
kaip kito veikėjo Demirčioglu istorija. Šiame skyriuje<br />
aprašoma, kaip Eyvazas sužeidžia Demirčioglu į<br />
galvą. Įsižeidęs dėl to, kad Kioroglu nesikiša į įvykį,<br />
Demirčioglu išeina pas Mustafą Bėjų. Taigi epo<br />
dešimto medžliso struktūra pakartojama vienuoliktame<br />
medžlise. A. Chodźkos parengto epo varianto<br />
ypatybė yra ta, kad jis į vieną vietą sujungė du ar tris<br />
medžlisus, kurie kaip savarankiški randami kituose<br />
epo variantuose. Pagrindinė dešimto medžliso siužetinė<br />
linija yra kiršinamojo Demirčioglu ir Mustafa<br />
Bėjaus atvykimas į Čenlibelą su penkių tūkstančių<br />
karių armija nužudyti Kioroglu. Tačiau, pamatęs savo<br />
akimis Kioroglu drąsą ir atkaklumą, susižavėjęs, kaip<br />
Kioroglu aukština jį prie Nigiaros chanum, Mustafa<br />
Bėjus atsisako savo piktų kėslų. Šiame medžlise aprašomi<br />
ir kiti įdomūs įvykiai: Bolu Bėjus, kiršinamas<br />
pašos Chasano, nori užpulti Kioroglu, vildamasis po<br />
ISSN 1392-8600<br />
67
68<br />
Istorijos interpretavimas azerbaidžaniečių epe<br />
,,Kioroglu“<br />
to gauti sau į žmonas pašos Chasano dukterį Dunją.<br />
Šių įvykių aprašymas, tai yra Bolu Bėjaus atvykimas<br />
į Čenlibelą, M. G. Tachmasibo ir A. Nabijevo<br />
parengtuose epo variantuose pateiktas atskiruose<br />
medžlisuose. M. Tachmasibo epo versijoje arklininko<br />
Murtuzo paveikslas A. Chodźkos variante pakeistas<br />
arklininko Mamedo paveikslu. A. Chodźkos versijoje<br />
arklininkas Mamedas atpažįsta Kioroglu ir jį parodo<br />
Bolu Bėjui, o M. Tachmasibo versijoje arklininkas<br />
Murtuzas išduoda Kioroglu. Kai kurias trūkstamas<br />
epo vietas galima atkurti iš A. Chodźkos parengto<br />
varianto. „Arklininkas Mamedas pataria Bolu Bėjui<br />
pasakyti Kioroglu apie tai, kad šis areštuotas. Tikimasi,<br />
jog tuomet Kioroglu pasiduos. Kitose epo versijose<br />
nematome, kad Kioroglu būtų patekęs į tokią<br />
sudėtingą psichologinę padėtį. Areštuotas Kioroglu<br />
kenčia Bolu Bėjaus įžeidinėjimus: sukaustytą grandinėmis<br />
Bolu Bėjus jį veža į Stambulą, kiekvienoje<br />
prieplaukoje jis pririšamas prie palapinės stulpo,<br />
jam į galvą mėtomi apgraužti kaulai (vienu iš tokių<br />
smūgių net praskeliama galva)“ (Chodzko, 1842, 14).<br />
M. Tachmasibo versijoje ši scena papildyta kitaip:<br />
Kioroglu sužeidžiamas kalavijo smūgiu iš nugaros.<br />
A. Chodźkos versijoje pavaizduota, kaip Kioroglu,<br />
siekdamas išsigelbėti, veikia gudrumu – nusižemina,<br />
atsisako arogancijos, net savo vardo (,,Patikėk<br />
manim, Bolu, aš ne Kioroglu“, – Chodzko, 1842,<br />
68). Jis parvyksta į Čenlibelą, surenka narsiuosius<br />
bendražygius ir grįžęs sutriuškina Bolu Bėjaus<br />
kariauną, o Bolu Bėjus paimamas į nelaisvę. Kitose<br />
epo versijose Kioroglu, parodydamas savo drąsą,<br />
pats pasiduoda Bolu Bėjui. Vykstant į Stambulą<br />
Bolu Bėjus sužeidžia Kioroglu į nugarą. Kaip ir A.<br />
Chodźkos versijoje, taip ir kituose epo variantuose<br />
Kioroglu pasislepia šulinyje. A. Chodźkos versijoje<br />
smulkiai pasakojama apie Kioroglu gelbėtojo bendražygio<br />
Isabaly atvykimą į Stambulą. Čia naudojami<br />
pasakiški motyvai, siekiama išlaikyti pasakoms būdingus<br />
elementus. Pavyzdžiui, pasakotojas vaizduoja<br />
Isabaly kaip Egipto valdovo sūnų, kurį Kioroglu<br />
prievarta parsivežė iš Egipto.<br />
Epe daug vietos skiriama Dunjos chanum ir Isabaly<br />
vedybų aprašymui, skelbiama žmonių socialinės<br />
lygybės idėja. Pagal viduramžių moralines nuostatas<br />
neturtingo narsuolio vedybos su pašos dukterimi<br />
yra neteisėtos, smerktinos, bet epe jos išaukštintos.<br />
Kituose epo variantuose visiškai neužsimenama apie<br />
socialinę Isabaly kilmę. Tai rodo, kad vėliau susiformavę<br />
padavimai atsisako liaudies epo postulatų,<br />
įvykius vaizduoja naujomis meninėmis formomis.<br />
Pasakotojas tik didikų narsuolių vardams prideda dalį<br />
,,baly“. Kai kuriose epo versijose Kioroglu aprašomas<br />
kaip didikas, chano sūnus, jo narsuoliai – kaip paprasti<br />
History Revisited in the Azerbaijan Epic of “Koroglu”<br />
žmonės. Jie kreipiasi į Kioroglu ,,aga“ (ponas). Tuo<br />
paaiškinamas pašos dukterų noras vykti į Čenlibelą<br />
ir ištekėti už Kioroglu (A. Chodźkos parengto epo<br />
versija). M. Tachmasibo variante šis charakteringas<br />
bruožas išnykęs, daugiapatystės tema pašalinta.<br />
Problemiška ir Kioroglu mirtis. Pagrindinės<br />
mirties versijos epo variantuose yra dvi: Kioroglu<br />
arba išnyksta be žinios (A. Nabijevo ir bulgariškame<br />
epo variantuose), arba žūsta nuo chanų rankos. M.<br />
Tachmasibo epo versijoje akcentuojama Kioroglu<br />
drąsa, narsa, jis nuolat vaizduojamas besikaunantis<br />
mūšiuose, o jo mirtis nerodoma.<br />
Išvados<br />
Azerbaidžaniečių tauta savo liaudies dainių ir<br />
pasakotojų lūpomis apdainavo herojų Kioroglu kaip<br />
idealizuotą liaudies interesų gynėją, kaip kovotoją už<br />
laisvę ir geresnį gyvenimą, didį humanistą ir patriotą.<br />
Laikui bėgant šis herojaus paveikslas buvo papildytas<br />
naujais bruožais, tapo tautos savimonės dalimi kaip<br />
jos tikslų ir siekių simbolis. Epe vaizduojami įvykiai<br />
yra netiesiogiai susiję su istoriniais įvykiais – valstiečių<br />
kova už savo teises, sukilimais prieš ponus,<br />
XVI–XVII a. džalalidų judėjimu. Pagrindiniai epo<br />
veikėjai, be abejonės, turi realius prototipus, paliudytus<br />
istorijos mokslo. Epe jų paveikslai, perdirbti<br />
meninėmis formomis, įgijo naujų bruožų, buvo<br />
suaktualinti ir iškelti kaip sektini pavyzdžiai. Epas<br />
vertingas ir tuo, kad jame užfiksuota daug svarbių<br />
Azerbaidžano istorijos ir kasdienio gyvenimo<br />
realijų, atskleista liaudies kultūra, papročiai, tradicijos.<br />
Kioroglu vardas toli peržengė Azerbaidžano<br />
ribas – epo variantai žinomi kaimyninių Gruzijos,<br />
Irano, Turkijos, giminiškų tautų – kazachų, kirgizų,<br />
turkmėnų, uzbekų – ir kt. tautose. Analizuojant epą<br />
istoriniu ir tipologiniu-lyginamuoju aspektais ypač<br />
vertingas garsaus orientalisto A. Chodźkos, <strong>Vilniaus</strong><br />
universiteto auklėtinio, išeivio iš buvusios LDK,<br />
parengtas klasikinis epo variantas.<br />
Literatūra<br />
Abbaslı İ., 2005, Ön söz, 4–10. – Koroğlu. Paris nüsxəsi.<br />
Bakı: Şərq-Qərb nəşriyyatı.<br />
Boratav P.N., 1931, Koroglu destanı. İstanbul: Evkaf<br />
matbaası.<br />
Chodzko A., 1842, Specimens of the popular poetry of<br />
Persia, as found in the adventures and improvisations<br />
of Kurroglou, the bandit-minstrel of northern<br />
Persia and in the songs of the people inhabiting the<br />
shores of the Caspian Sea. London: Harrison and<br />
Co., Printers, St. Martin’s Lank.<br />
Aliaga DŽAFAROV
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Təhmasib M.A., 1969, Müqəddimə, 3–12. – Azərbaycan<br />
dastanları. IV cild. Bakı: Azərbaycan Elmlər<br />
Akademiyası nəşriyyatı.<br />
Аббаслы И., 2000, Предисловие, 3–54. – Азербайджанский<br />
героический эпос ,,Кероглу“. Баку: Сада.<br />
Ализаде Х., 1940, Предисловие, 3–8. – Кёроглы.<br />
Азербайджанский народный эпос. Баку:<br />
Азернешр.<br />
Джалалов Х., 1847, Кер-оглы. – Кавказ 21, 12.<br />
Пенн С.С., 1856, Кер-оглы, восточный поэт-наездник,<br />
Užsienio literatūra<br />
полное собрание его импровизаций с присовокуплением<br />
его биографии. – Кавказ 26, 7.<br />
Шопен И., 1840, Кор-оглу. Татарская легенда. – Маяк<br />
современного просвещения и образованности<br />
(Труды ученых и литературоведов русских и<br />
иностранных) 2, 12–25.<br />
Тверитинова А.С., 1946, Восстание Кара Языджи-Дели<br />
Хасана в Турции. – Энциклопедия ислама 6, 340.<br />
Москва-Ленинград: изд-во АН СССР.<br />
ISSN 1392-8600<br />
69
70<br />
Traumatic Experience in Toni Morrisons’s Novels<br />
“A Mercy” and “Jazz”<br />
Traumatic Experience in Toni<br />
Morrisons’s Novels “A Mercy”<br />
and “Jazz”<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ<br />
Lithuanian University of Educational Sciences<br />
39 Studentų St., LT–08106 Vilnius<br />
vaiva.bernatonyte@gmail.com<br />
The article aims to demosnstrate how famous<br />
Afro-American writer, literary critic and Nobel<br />
Prize laureate T. Morrison (b. 1931) revisits African-<br />
American history and black individual’s search for<br />
identity from African American standpoint in the<br />
novels Jazz (1992) and A Mercy (2008). The interpretive<br />
method of the novels combined with literary and<br />
psychological approaches to literature demonstrates<br />
that the writing techniques, such as non-linear narrative,<br />
flashbacks to past and Afro-American narrative<br />
Straipsnyje siekiama parodyti, kaip žymi afroamerikiečių<br />
rašytoja Toni Morrison romanuose<br />
Džiazas (1992) ir Gailestingumas (2008) naujai, iš<br />
juodaodės moters pozicijos, peržiūri iškreiptą afroamerikiečių<br />
istoriją, atskleidžia istorijos ir dabarties<br />
tarpusavio ryšį, praeities, atminties ir pasakojimo<br />
svarbą juodaodžio asmens tapatumo suvokimui,<br />
gebėjimui išgyventi trauminę vergovės patirtį. Savita<br />
rašymo maniera (laiko plotmių kaitaliojimas,<br />
Historical Contexts and Writing<br />
Techniques of Trauma Narratives in<br />
Afro-American Literature<br />
Large body of Afro-American literature greatly<br />
contributes to the depiction of Afro- American history,<br />
especially its tragic side and its later consequences<br />
on black individual’s psyche which can be termed as<br />
traumatic experience. In the works of Afro-American<br />
literature, historic events and traumatic experiences<br />
become subjective experiences which are often based<br />
on actual events or are set in actual time and setting.<br />
Summary<br />
Santrauka<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison romanuose<br />
„Gailestingumas“ ir „Džiazas“<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison<br />
romanuose „Gailestingumas“ ir<br />
„Džiazas“<br />
techniques enhance the importance of the relationship<br />
between present and past and help to revisit<br />
Afro-American history. The analysis of the novels<br />
shows that the memories of past, although traumatic,<br />
serve as a healing power for black individuals who<br />
managed to revisit their complicated individual and<br />
collective past and history in order to construct their<br />
black identities in American society.<br />
Keywords: Afro-American literature, black identity,<br />
rememory, traumatic experience.<br />
daugialypis pasakotojo balsas, raiškūs veikėjų<br />
dialogai) padeda perteikti ir išgyventi afroamerikiečių<br />
kolektyvines bei asmenines vergų patirtis.<br />
Juodaodžiai veikėjai romanuose pasirenka sunkų<br />
savo praeities peržiūrėjimo ir susitaikymo kelią,<br />
kad geriau susivoktų dabartyje ir atrastų savo vietą<br />
amerikiečių visuomenėje.<br />
Esminiai žodžiai: afroamerikiečių literatūra,<br />
atmintis, tapatumas, trauminė patirtis.<br />
Therefore, the work of Afro-American literature not<br />
only serves as the revision of the same historical<br />
events, but it also illuminates new and subjective<br />
experiences of trauma. Oral Afro-American tradition<br />
including work songs, spirituals, legends, folk tales<br />
and the call and response of spiritual leaders and slave<br />
narratives are considered as the beginning of Afro-<br />
American literary tradition of 19 th century. Slave<br />
narratives and their different forms functioned as a<br />
healing power in the state of enslavement. Literary<br />
critic Richard Gray points out that in most spirituals<br />
through the use of call and response patterns,<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
rhythms and repetitions black slaves expressed the<br />
realities of slave lives, the dreams of flying away,<br />
leaving work and worries of the world behind (Gray,<br />
2004). Slave narratives presented two major trends<br />
in Afro-American literature: autobiographical and<br />
confessional writing and a strong tendency to express<br />
social protest and self consciousness through<br />
literature. Call/Response is of special significance in<br />
Afro-American oral tradition, for it is a „collaborative<br />
improvisation that is a characterization of common<br />
content and shared experience. It is also an outward<br />
expression of group that indicates a connection, a<br />
shared history and culture. It unifies listener and the<br />
speaker” (Atkinson, 2000, 22). Contemporary Afro-<br />
American literature that resembles Afro-American<br />
Call/Response writing techniques serves not only<br />
as a medium through which actual history is being<br />
revisited but also as means of accepting and healing<br />
traumatic experience.<br />
The terms “rememory”, “reconstruction of<br />
history”and “revision of history” have been lately<br />
applied to litaray criticism of many historical novels<br />
and have become one of the primary concerns among<br />
contemporary writers and literary critics. Critic<br />
Keith Byerman asserts that Afro-American writer<br />
Toni Morrison’s fiction aims at (re)constructing the<br />
past rather than telling stories of the past. According<br />
to Byerman, “contemporary narratives are trauma<br />
stories in that they tell of both tremendous loss and<br />
survival; they describe the psychological and social<br />
effects of suffering […] they tell of the erasure of<br />
history and its continued power to shape black life”<br />
(Byerman, 2005, 3). Literary critic Ashraf Rushdy<br />
uses Morrison’s proposed term “rememory” by which<br />
“individual experiences of suffering continue to<br />
exist at the site where the suffering happened. “Rememory”,<br />
then becomes a mental-spatial structure<br />
where what happened in one place at one time to one<br />
person becomes experientially available to another<br />
time for another person […] it is a way to understand<br />
how we can share in the prior experiences of others”<br />
(Rushdy, 2001, 6).<br />
In the analysis of trauma and fiction, Anne Whitehead<br />
refers to Froid’s contemporary Pierre Janet<br />
who distinguished between “Narrative Memory”<br />
and “Traumatic Memory” claiming that “Narrative<br />
Memory” is a social act taking into account the listener<br />
or audience. “Traumatic memory, on the contrary,<br />
has no social component; it is not addressed to anybody<br />
and does not respond to anyone”. “Traumatic<br />
memory”, Jenet argues, “has to be transformed into<br />
narrative memory, so that the traumatic event could<br />
become part of individual experience” (Whitehead,<br />
Užsienio literatūra<br />
2004, 140–141). The analysis of the novels Jazz and<br />
A Mercy is based on the assumption that constant shift<br />
from present to past in both the narrative and in the<br />
characters’ psyche through memories and telling of<br />
the stories serves as means of cure from traumatic<br />
experiences. It also becomes essential to explore<br />
what narrative methods employed by the writer help<br />
to revisit Afro-American history and have a healing<br />
power for traumatized characters.<br />
Nobel Prize laureate Toni Morrison’s fiction and<br />
litarary criticism is well known as the subjctive revision<br />
of Afro-American history. The primary thematic<br />
concern of most Morrison’s novels is the trauma of<br />
slavery and racial prejudices experienced by Afro-<br />
Americans, the effects of such experience to Afro-<br />
American cultural traditions, and sense of identity,<br />
and the means by which African Americans must<br />
live to preserve their history and culture. Morrison<br />
often reminds that she wants to write from a “strong<br />
historical and cultural base in describing what impacts<br />
people, especially, maybe exclusively, African<br />
Americans” (Morrison, 2008, 43). Critic John N.<br />
Duvall also maintains that Morrison’s novels “must<br />
be historically situated” because most of her fiction<br />
serves as insightful revision of African American history,<br />
namely slavery or its impact on modern black<br />
individual as in Jazz (Duvall, 2000, 65).<br />
Although more than two hundred years separate<br />
the stories of Jazz and A Mercy (A Mercy is set in<br />
1680, and Jazz in 1926), both novels focus on trauma<br />
experience and the importance of tragic historical<br />
past onto the present state of black human being. The<br />
novels are also similar in the ways they retell the lives<br />
and experiences of African-American people at two<br />
important periods of history: the very beginning of<br />
slavery in A Mercy and Harlem Renaissance in Jazz<br />
with the focus on the impact of slavery on black<br />
people’s consciousness and identity. Thus, it becomes<br />
interesting to investigate how the writer revisits<br />
Afro-American history at two historic periods and<br />
whether the impact of slavery upon blank individuals<br />
is experienced the same way when it is only the<br />
beginning of slavery and when it is already abolished.<br />
Morrison’s fiction also marks a substantial change<br />
in Afro-American literary tradition because she has<br />
been transforming the strategies used by earlier African<br />
American novelists. Morrison’s prose is wellknown<br />
for distinctively Afro-American writing, rich<br />
language, and unconventional narrative techniques.<br />
Her narratives combine vernacular, poetic, symbolic,<br />
and modern language. The writer has not only challenged<br />
negative images imposed on black women,<br />
but she has also employed an innovative dialogic<br />
ISSN 1392-8600<br />
71
72<br />
Traumatic Experience in Toni Morrisons’s Novels<br />
“A Mercy” and “Jazz”<br />
style of writing, giving voice to multiple characters<br />
that find themselves in multiple settings of time and<br />
place. Critic Marc C. Conner claims that Morrison’s<br />
writing reveals four main elements that constitute<br />
the essence of her “black” writing: the presence of<br />
displacement or alienation; a close relationship between<br />
author and reader; an oral quality to the voice<br />
of the text; and a quality of music in the writing that<br />
is distinctively black. According to Conner, all these<br />
elements together make “Morrison’s own aesthetic<br />
ideal” (Conner, 2000, xxii). As far as writer-reader<br />
relationships are concerned, in Morrison’s view,<br />
her works aim more at opening and extending the<br />
reader’s imagination, thus contributing to the text,<br />
rather than merely illuminating social reality. The<br />
participation of the reader and the audience in construction<br />
of the text, in Morrison’s opinion, is the<br />
essential characteristics of black literature and the<br />
very function of literature too.<br />
The Healing Power of Language<br />
and Memories of Past<br />
Like the rest of Morrison’s fiction, the novels Jazz<br />
(Morrison, 1992) and A Mercy (Morrison, 2008) 1<br />
aroused many discussions and critical responses.<br />
Morrison’s innovative and unconventional treatment<br />
of Afro-American history of slavery, extraordinary<br />
depiction of black individual’s identity and personal<br />
growth to independent black self as well as complicated<br />
narrative structure, masterfully combined<br />
with Afro-American oral tradition, pose a challenge<br />
to readers and literary critics. Morrison’s novels<br />
provoke readers and critics’ conventional and clichéd<br />
understanding of such everlasting and essential<br />
but often taken for granted issues as race, identity,<br />
African Americans’ presence and their complicated<br />
history in America.<br />
Morrison often employs writing techniques similar<br />
to those of slave narratives. In Jazz and A Mercy,<br />
Morison employs Afro-American oral tradition both<br />
thematically and structurally when her characters<br />
retell the history of African Americans through their<br />
memories, stories and tales passed to each other that<br />
resemble call and response pattern.<br />
No other characters engage in such long, meaningful<br />
and intimate call and response conversations<br />
as Alice Manfred and Violet Trace or Florens and<br />
Lina, and Sorrow speaking to her imaginative Twin<br />
in A Mercy. Therefore, Violet’s conversations with<br />
Alice and Lina’s stories passed to Florens become a<br />
1 The further quotations from the novels are taken form these<br />
editions.<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison romanuose<br />
„Gailestingumas“ ir „Džiazas“<br />
healing process to all of them that include not only<br />
their past traumas but their common heritage – their<br />
black language which certainly has healing and reaffirming<br />
nature.<br />
Through the retelling an old story of bird eggs<br />
left by their mother to “hatch alone” (p. 73) Lina<br />
in A Mercy reminds Florens of their complex lives<br />
that are similar to birds orphaned in the wilderness.<br />
Lina’s stories, told orally to Florens, serve as her<br />
own teaching about the dangers of lives that are so<br />
similar to their own: “They had memorable nights,<br />
lying together, when Florens listened in rigid delight<br />
to Lina’s stories […]. Especially called for were the<br />
stories of mothers fighting to save their children from<br />
wolves and natural disasters” (p. 72). Florens’ need<br />
and wish to hear the stories of “mothers fighting”<br />
stresses the importance of mother-child relationship<br />
in her own life. Lina’s story of an eagle “falling<br />
forever” and trying to protect her babies in eggs<br />
from man is parallel to black female slave’s fate and<br />
condition that is forced to suffer both the cruelties of<br />
slavery and its impact on her later life as well as the<br />
impact on orphaned black children.<br />
The final chapter told by Florens’ mother who<br />
revisits the history of slavery from the point of view<br />
of black slave woman and black mother, when the<br />
slavery is only in its beginning, is especially effective<br />
in terms of its oral quality and subjective experience<br />
of slavery. What allows Morrison’s fiction<br />
to be named as revision of black slaves’ history is<br />
the way she gives subjective voices to the enslaved<br />
ones who reveal their emotional and psychological<br />
depths. Following Afro-American literary tradition<br />
of slave narrative, Morrison explores black women’s<br />
experience through black female slaves’ memories<br />
and painful traumatic experience: “I don’t know who<br />
is your father. It was too dark to see any of them.<br />
They came at night and took we three including<br />
Bess. […]There was no protection. To be female in<br />
this place is to be an open wound that cannot heal.<br />
Even if scars form, the festering is ever below” (p.<br />
191). Remembering and retelling her experience as<br />
a black slave, Florens’ mother denies the existed<br />
stereotype that black slave women were “able to<br />
produce children as easily as animals”. She also reveals<br />
the veiled truth of slavery: black women were<br />
forced to breed in order to foster the productivity of<br />
slavery. Rejecting her daughter, Florens’ mother also<br />
denies the image of obedient black female slave and<br />
reveals herself of being strong and capable of making<br />
a decision. In addition, mother’s decision to sell<br />
her daughter also stands as black woman’s form of<br />
resistance against slavery and her ability to resist the<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
commonly accepted controlling image of faithful,<br />
obedient domestic servant, or mammy image, who<br />
knows her “place” and accepts her subordination.<br />
In Jazz, Morrison employs an innovative way<br />
of telling the story and revisiting Afro-American<br />
history. Several literary critics regard this novel as<br />
an imitation and improvisation of Jazz music techniques.<br />
According to critic Aimee L. Pozorski, Jazz<br />
represents music as a medium for conveying black<br />
culture: the experience of its differences and similarities<br />
and of the complexity of African American<br />
identity not otherwise portrayed in mass media since<br />
black people were deprived of their identities due to<br />
harsh slavery conditions and racial prejudices after<br />
slavery. The critic believes that, in many ways, Jazz<br />
music in this novel operates as the central expressive<br />
element of black culture, contributing crucially to the<br />
production of black culture and individual identity<br />
since Jazz has become a hallmark of African American<br />
art and culture (Pozorski, 2003).<br />
Jazz music plays an important part in the novel:<br />
it helps to reveal black characters’ individuality and<br />
self-realization through Jazz and dancing. Morrison<br />
believes that traditionally, music has been primary art<br />
form of healing for black people. Therefore, music,<br />
namely, Jazz becomes distinct Afro-American cultural<br />
vitality, form of passion, and specific medium in<br />
which black characters realize themselves and shape<br />
their identities: “They believe they know before the<br />
music does what their hands, their feet are to do, but<br />
that illusion is the music’s secret drive: the control it<br />
tricks them into believing is theirs; the anticipation it<br />
anticipates” (p. 65). Jazz and Blues music in the novel<br />
stand not only for improvisation and sensual freedom<br />
for African Americans, but it is also the manifestation<br />
of African American reminiscences for the past and<br />
a reminder of complex presence in America.<br />
The city in the novel glows and sounds with Jazz<br />
and Blues rhythms: “Music soars to the ceiling and<br />
through the windows wide open for circulation as<br />
they enter” (p. 65–66). Interestingly, the very word<br />
“Jazz” is never mentioned in the novel. The absence<br />
of punctuation marks, reoccurrence of the Blues<br />
and Jazz rhythms, song lyrics (“Blues man. Black<br />
and Bluesman. Blacktherefore blueman. Everybody<br />
knows your name. Where-did-she-do-and-why man.<br />
So-lonesome-I-could-die man. Everybody knows<br />
your name”) (p. 119) enhances rhythmic and improvisational<br />
nature of the narration and foregrounds<br />
the significance of Jazz music in African American<br />
culture. Music, dancing, speaking to each other and<br />
telling the stories of the past seem to be the most<br />
joyful and healing moments of the story:<br />
Užsienio literatūra<br />
Like the voices of the women in houses nearby singing<br />
“Go down, go down, way down in Egypt land…”<br />
Answering each other from yard to yard with verse<br />
or its variation” (p. 226). …City dancing all the way<br />
[…]. City was speaking to them. They were dancing<br />
[…] the City that danced with them, proving already<br />
how much it loved them. (p. 32)<br />
Thus, narrative and poetic language within the narrative<br />
becomes a cure for black individuals, a means<br />
of experiencing and preserving their Afro-American<br />
culture and traditions.<br />
Nameless and ambiguous narrator of Jazz directly<br />
addresses the reader and invites not only to the interpretation<br />
of the novel but living within the novel<br />
as well. Addressing the reader as “you”, the narrator<br />
invites the reader’s participation in both the interpretation<br />
of the text and its content too, it invites the<br />
reader to experience the life of the city as if inviting<br />
to become one of the characters:<br />
What it is is decisive, and if you pay attention to the<br />
street plans, all laid out, the City can’t hurt you. […]<br />
You have to understand what it’s like, taking on a<br />
big city: I’m exposed to all sorts of ignorance and<br />
criminality. […] Do what you please in the city, it is<br />
thereto be back and frame you no matter what you<br />
do. All you have to do is heed the design – the way it’s<br />
laid out for you, considerate, mindful of where want<br />
to go and what you might need tomorrow”. (p. 8–9)<br />
Especially engaging the reader into participation<br />
is the last paragraph of the novel Jazz which assesrts<br />
the speakerly/writerly or dialogic and open-ended<br />
nature of the book: “Talking to you and hearing you<br />
answer-that’s the kick” (p. 229). Morrison herself has<br />
often stressed the importance of reader’s participation<br />
in the reading-writing process: “I have to provide the<br />
places and spaces so that the reader can participate.<br />
Because it is the affective and participatory relationship<br />
between the artist or the speaker and the<br />
audience that is of primary importance” (Morrison,<br />
2008, 59). By “places and spaces” Morrison means<br />
the way she often deliberately omits punctuation<br />
marks and adverbs so that the reader himself/herself<br />
could “comment on the action as it goes ahead” and<br />
participate in a kind of chorus, become a member of<br />
depicted community and give one’s own subjective<br />
understanding. It is also important to stress that,<br />
according to the writer, oral quality of the book<br />
and reader’s participation in the reading process is<br />
a distinctive element in African American writing.<br />
In Jazz and A Mercy, the story is revealed through<br />
non-linear narrative, with constant flashbacks from<br />
ISSN 1392-8600<br />
73
74<br />
Traumatic Experience in Toni Morrisons’s Novels<br />
“A Mercy” and “Jazz”<br />
present to past make the narrative sound nonlinear.<br />
Although there is the main plotline, the characters’<br />
memories of the past and interfering narrator’s<br />
comments deviate from the main plotline thus emphasizing<br />
the importance of flashbacks to the past.<br />
Non-linear method of narration creates a specific<br />
effect on the novel: through constant shift in past<br />
and present the importance of the relationship between<br />
past and present is stressed; past is seen as an<br />
important precondition of characters’ present state.<br />
The fact that some characters constantly come back<br />
to the past with their memories and thoughts reveal<br />
that past is an inseparable part of present, and that<br />
the present traumas cannot be healed without the<br />
reminiscences of the past. Therefore, memories of<br />
past, although traumatic, serve as a healing power in<br />
the novel. The analysis of Jazz reveals how constant<br />
shift to past when characters Violet and Joe Trace<br />
still lived in the South emphasize their alienation,<br />
fragmented thoughts and fragmented sense of identity<br />
in big city and stress the need to find the traces of<br />
past and their ancestors as an important precondition<br />
of present state. Both characters are orphans,<br />
therefore, lack true self identity and are in constant<br />
search for it. In addition, Joe’s surname, Trace,<br />
symbolizes his lack of ancestral identity which is<br />
necessary for every person and is especially meaningful<br />
in African American culture. Joe’s surname is<br />
of symbolic importance and meaning since he has<br />
lost his ancestral links, and his migration to the city<br />
emphasizes his identical incompleteness which is<br />
also emphasized by repetitive flashbacks to his past<br />
and the episodes when he is searching for his mother.<br />
Joe, being a child names himself Trace: “The first<br />
day I got to school I had to have two names. I told<br />
the teacher Joseph Trace” (p. 124) as he believes he<br />
is the trace that his parents disappeared: “The way<br />
I heard it I understood her to mean the ‘trace’ they<br />
disappeared without was me” (p. 124). The recurrent<br />
images of traces and tracks when searching for his<br />
mother (“He… had seen traces of her in those woods:<br />
ruined honeycombs, the bits and leavings of stolen<br />
victuals…, those blue-black birds with the bolt of red<br />
on their wings”, – p. 176; “The light was so small he<br />
could barely see his legs. But he saw tracks enough<br />
to know she was there”, – p. 177) emphasize Joe’s<br />
personal incompleteness and vital need to find his<br />
mother to fill the incompleteness.<br />
The primary feature of African American writing<br />
on thematic level, in the writer’s view, is “the<br />
presence of an ancestor” in the novels. Ancestor, in<br />
Morrison’s fiction and worldview, is an important<br />
element of black life; in her words, “ancestors are<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison romanuose<br />
„Gailestingumas“ ir „Džiazas“<br />
sort of timeless people whose relationships to the<br />
characters are benevolent, and protective, and they<br />
provide a certain kind of wisdom” (Morrison, 2008,<br />
62). Morrison has once said:<br />
There must have been a time when an artist could be<br />
genuinely representative of the tribe and in it; when<br />
an artist could have a tribal or racial sensibility and<br />
an individual expression of it. There were spaces<br />
and places in which a single person could enter and<br />
behave as an individual within the context of the<br />
community. (Morrison, 2008, 56)<br />
By this, the writer asserts the importance of both<br />
the individuality of human being and the importance<br />
of belonging to community or having strong ties with<br />
the ancestors. Therefore, past and ancestral values<br />
play an important role in black person becoming<br />
an individual in terms of providing sense of safety,<br />
belonging to your community, and passing on traditions<br />
and African American philosophy.<br />
In Jazz and A Mercy, Morrison tries to show what<br />
happens to black individuals when they have lost<br />
ties with past and their black communites. Living in<br />
rather alienated city Violet and Joe Trace in Jazz and<br />
Florens and Lina in A Mercy have to experience both<br />
the alienation of white society and loss of past. The<br />
writer places her characters in complicated situations<br />
to show what it means for a black person to be deprived<br />
of his/her historical past and black identity and<br />
live in present society, and how they manage or fail in<br />
developing their black identities: either they assimilate<br />
with mainstream society or take extreme means<br />
to regain their black self-consciousness. The novels<br />
reveal that the problem of identity or rather lack of it<br />
is of double complexity to African Americans. When<br />
black people are deprived of their freedom, cultural<br />
heritage and community ties, it inevitably leads them<br />
to experience the condition of spilt identity. Black<br />
people, especially black women, were forced to<br />
undergo and overcome a double process of defining<br />
one’s black feminine identity: first, they had to find<br />
their own roles in racist, sexist and stereotype based<br />
hostile society and, second, they had to accomplish<br />
their individual self-development.<br />
The experience of trauma in the Morrison’s novels<br />
is revealed as experience of both black community<br />
and black individual’s. Although the horrors of<br />
slavery were experienced collectively, i.e. by whole<br />
nation of Afro-Americans and their communities,<br />
each member of black community was also forced<br />
to experience enslavement individually. Morrison’s<br />
novels reveal the characters’ tension between black<br />
individual’s inherent need to be a part of the com-<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
munity and one’s struggle to shape the identity. On<br />
the one hand, being part of the community ensured<br />
black person a communal sense of African or Afro-<br />
American identity. On the other hand, being a part<br />
of community creates limits for black person’s individual<br />
experience of the trauma and its effects on<br />
one’s sense of identity. Morrison’s novels reveal that<br />
for some characters e.g. for Violet in Jazz, individual<br />
experience, separation from the community becomes<br />
vital in order to shape one’s black identity. While for<br />
others – e.g. for Lina in A Mercy and Joe Trace in<br />
Jazz family and community bonds are essential for<br />
the survival.<br />
Lina, in A Mercy, has lost all of her ties to her<br />
family which has affected her sense of self and the<br />
need to establish the relationship with someone.<br />
The memories of her burned village together with<br />
people haunt her and constantly remind Lina of the<br />
experienced trauma of her ancestors and vital need<br />
for them and their history that has been burned. Due<br />
to the brutality of white slave owners Lina was forced<br />
to feel shame and guilt of having survived, however,<br />
not free at all:<br />
The shame of having survived the destruction of<br />
her families shrank with her vow never to betray<br />
or abandon anyone she cherished. Memories of her<br />
village peopled by the dead turned slowly to ash and<br />
in their place a single image arose. Fire. How quick.<br />
How purposefully it ate what had been built, what<br />
had been life. (p. 57)<br />
Through Lina’s voice Morrison shows what it<br />
means for Afro-Americans to live in America, which<br />
is their home, but in which they are forced to feel<br />
as aliens: “You and I, this land is our home”, she<br />
whispered, “but unlike you I am exile here” (p. 69).<br />
Whereas Florens is portrayed as individual, and<br />
she experiences this tension between the necessities<br />
to be individual and loved one and the importance<br />
of belonging to community: “I am happy the world<br />
is breaking open for us, yet its newness trembles me.<br />
To get to you I must leave the only home, the only<br />
people I know” (p. 6). Throughout her physical and<br />
emotional journey Florens stands out as strong, selfassured<br />
and independent young woman who defines<br />
herself as free, although she is enslaved: “See? You<br />
are correct. A minha mae too. I am become wilderness<br />
but I am also Florens. In full. Unforgiven. Unforgiving.<br />
No ruth, my love. None. Hear me? Slave.<br />
Free. I last” (p. 189). Although the absence of her<br />
mother still haunts her, Florens wants to assure her<br />
mother of having shaped her identity and having<br />
become stronger: “I will keep one sadness. That all<br />
Užsienio literatūra<br />
the time I cannot know what my mother is telling<br />
me. Nor can she know what I am wanting to tell her.<br />
Mae, you can have pleasure now because the soles<br />
of my feet are as hard as cypress” (p. 189). Most of<br />
the characters in the novels never meet their mothers<br />
and ancestors; however, their memories and stories<br />
that each of them pass on to each other seem to be a<br />
vital link of past, present and future.<br />
Conclusions<br />
Morrison, following African American mode of<br />
writing through the inclusion of African American<br />
stories, call and response dialogues and occurrences<br />
of black grammar, rejects white mainstream<br />
language. In order to write specifically African<br />
American literature and revisit the nation’s history,<br />
the writer must reject the language of the dominant<br />
culture which created a form of oppression for both<br />
African American literature and its criticism. Following<br />
African American literary traditions, Morrison<br />
proves the essence and power of this tradition: it is<br />
their own black language that is most capable of expressing<br />
their black point of view and understanding<br />
of their history because the oppression experienced<br />
cannot be fully expressed by means of mainstream<br />
linguistic form. Therefore, particularly the collective<br />
speaking and black characters’ language is the most<br />
effective means to retell their own history. Black<br />
language in Morrison’s novels functions not only<br />
as means of communication and passing on black<br />
history, but it also helps them to feel relieved of<br />
traumatic experiences. Finally, language for Afro-<br />
Americans has been the major means of artistic<br />
and aesthetic expression and form of survival that<br />
manifested itself throughout all periods of history in<br />
spirituals, slave narratives, writing, poetry and jazz<br />
and blues music.<br />
The experiences and suffering that the characters<br />
in A Mercy had undergone assert Morrison’s idea<br />
that the struggle to forget one’s past is fruitless, and<br />
that past had an enormous impact on black person’s<br />
life. The characters chose the right way to survive:<br />
they experienced the painful process of rememory of<br />
their complicated and distorted history. The writer<br />
deeply examines black individual’s quest for identity<br />
by demonstrating that past, slavery and negative stereotypes<br />
shaped and determined black individual’s<br />
perception of his/her black identity.<br />
Morrison places black history, slavery and<br />
African-American women’s literature in wider<br />
American context: by revisiting African American<br />
history she revisits whole American history reveal-<br />
ISSN 1392-8600<br />
75
76<br />
Traumatic Experience in Toni Morrisons’s Novels<br />
“A Mercy” and “Jazz”<br />
ing the importance of the presence of blackness and<br />
strong ties between present and past. Through her<br />
storytelling the writer creates a vital historical link<br />
between present black generations and their ancestors<br />
who were black slaves. In doing so, the writer offers<br />
black people the possibility to have a connection to<br />
their history and rethink the history, which is theirs,<br />
understand and realize themselves better as African<br />
Americans in America.<br />
Literature<br />
Atkinson Y., 2000, Language That Bears Witness. The<br />
Black English Oral Tradition in the Works of Toni<br />
Morrison. – The Aesthetics of Toni Morrison:<br />
Speaking the Unspeakable, ed. C. Conner Mark.<br />
Missisipi: University Press of Missisipi, 12–30.<br />
Byerman K., 2005, Remembering the Past in AfroAmerican<br />
Fiction. North Carolina: The University of Norht<br />
Carolina Press.<br />
Conner Mark C. (ed.), 2000, The Aesthetics of Toni<br />
Morrison: Speaking the Unspeakable. Missisipi:<br />
University Press of Missisipi.<br />
Trauminė patirtis Toni Morrison romanuose<br />
„Gailestingumas“ ir „Džiazas“<br />
Duvall J. N., 2000, The Identifying Fictions of Toni<br />
Morrison: Modernist Authenticity and Postmodern<br />
Blackness. New York: Palgrave.<br />
Gray R., 2004, A History of American Literature. US:<br />
Blackwell Publishing.<br />
Morrison T., 1992, Jazz. New York: Vintage International.<br />
Morrison T., 2008, A Mercy. New York: Vintage International.<br />
Morrison T., 2008, What Moves at the Margin. Selected<br />
Nonfiction. Missisipi: University Press of Mississippi.<br />
Pozorski A. L., 2003, Race. – E. A. Beaulieu (ed.), The Toni<br />
Morrison Encyclopaedia. US: Greenwood Press,<br />
277–285.<br />
Rushdy Ashraf H. A., 2001, Remembering Generations:<br />
Race and Family in Contemporary AfroAmerican<br />
Fiction. North Carolina: The University of Norht<br />
Carolina Press.<br />
Whitehead A., 2004, Trauma Fiction. Edinburgh: Edinburgh<br />
University Press.<br />
Vaiva BERNATONYTĖ-AŽUKIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Rimvydo Šilbajorio skaitymo<br />
menas – „sujungti laidus“<br />
Aušra JURGUTIENĖ<br />
Lietuvos Edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
T. Ševčenkos g. 31, LT–03111 Vilnius<br />
ausra.jurgutiene@gmail.com<br />
Rimvydo Šilbajorio kritika yra susilaukusi daug<br />
dėmesio ir tyrimų, tad šiame straipsnyje akcentuoti<br />
tik dar nepakankamai įvertinti jo skaitymo meno<br />
metodologiniai principai ir tik dėl jų diskutuojama.<br />
Diskutuojant su Šilbajorio kritikos, kaip formalistinės<br />
ir struktūralistinės, charakteristikomis<br />
ir aiškinantis jo metodologinio eklektizmo bei<br />
As the criticism of Rimvydas Šilbajoris has received<br />
much attention and researches, only those<br />
methodological principles of the art of reading<br />
proposed by Šilbajoris that were insufficiently evaluated<br />
are accentuated and discussed in this article.<br />
Discussing with the criticism of Šilbajoris as formalist<br />
and structural characteristics and explaining his<br />
Apskritai paėmus, bandau įsiklausyti, įsijausti į tekstą,<br />
sujungti „laidus“ tarp teksto ir to, ką teko apie literatūrą<br />
savo amželyje skaityti, girdėti, tarp teksto ir to,<br />
kuo aš esu savo visumoje kaip skaitytojas ir žmogus.<br />
(Šilbajoris, 1991, 241–242)<br />
Rimvydas Šilbajoris, literatūros kritikos autoritetas<br />
išeivijoje ir nepriklausomybę atgavusioje Lietuvoje,<br />
iškyla kaip įdomiausia skaitymo meno, arba<br />
hermeneutinio interpretavimo, figūra. Įdomiausia<br />
todėl, kad, kaip matome, sugebėjo jį ir labai tiksliai<br />
teoriškai apibrėžti, nors ir kukliai atsiprašinėdamas<br />
dėl savo metodologinio eklektizmo, ir pats jį praktiškai<br />
literatūros tyrimuose realizavo. Savo skaitymo<br />
mene jis, kaip Wolfgangas Iseris ar Hansas Georgas<br />
Gadameris, nuolat akcentavo dviejų veikiančių polių,<br />
arba akiračių, susiliejimo procedūrą, kai atidus<br />
teksto rekonstravimas skaitytojo yra susiejamas su<br />
profesine akademine kompetencija („ką teko apie<br />
Santrauka<br />
Summary<br />
Literatūros mokslas ir kritika<br />
Art of Reading of Rimvydas<br />
Šilbajoris – “to Connect the<br />
Wires”<br />
dviprasmybių, siejamų su „geraširdišku“, „humanistiniu“<br />
arba „netobulu“ struktūralizmu turinį,<br />
daroma išvada apie jos priklausymą literatūros<br />
hermeneutikai, tiksliau, JAV tuo metu išplitusiai<br />
Skaitytojo atsako krypčiai.<br />
Esminiai žodžiai: formalizmas, struktūralizmas,<br />
literatūros kritika, Skaitytojo atsako kritika.<br />
methodological content of eclecticism and ambiguity,<br />
related to “charitable”, “humanistic” or “imperfect”<br />
structuralism, the conclusion is made about his belonging<br />
to literary hermeneutics, to be precise, the trend<br />
of Reader’s response spread in the USA at that date.<br />
Keywords: Formalism, structuralism, literary<br />
criticism, Reader-response criticism.<br />
literatūrą savo amželyje skaityti“) ir su jo paties prasmių<br />
akiračiu ir estetiniu kūrinio išgyvenimu („kuo aš<br />
esu savo visumoje kaip skaitytojas ir žmogus“). Tokia<br />
talentingai ir profesionaliai realizuota literatūros<br />
prieiga ir privertė daugelį literatūrologų jo darbus<br />
apibūdinti ne tik kaip protingus, bet ir kalbėti apie<br />
jų pačių poetinį žavesį arba kibirkščiavimą.<br />
Kadangi Šilbajorio kritika yra susilaukusi daug<br />
dėmesio ir tyrimų, mes čia akcentuosime tik dar<br />
nepakankamai įvertintus jo skaitymo meno metodologinius<br />
principus ir tik dėl jų diskutuosime. Elena<br />
Baliutytė, kaip ir daugelis išeivijos kolegų, apie<br />
Šilbajorio kritiką pasakydama labai daug svarbių<br />
dalykų, vis dėlto pernelyg apribojusi jo metodologinę<br />
prieigą, apibūdino ją kaip formalistinę: „savo<br />
darbuose jis iš esmės improvizuoja panašaus teorinio<br />
diapazono rusų formalistų, Prahos struktūralistų,<br />
anglų-amerikiečių ‚naujosios kritikos‘, neostruktū-<br />
ISSN 1392-8600<br />
77
78<br />
Rimvydo Šilbajorio skaitymo menas – „sujungti laidus“<br />
ralisto Lotmano metodologinių principų ribose“ (Baliutytė,<br />
2002, 264). Savo vertinimą motyvuodama ne<br />
tik teoretikų pavardėmis, iš kurių Šilbajoris mokėsi<br />
suprasti literatūrą, bet ir svarbiausia teorine nuostata:<br />
„Tai reiškia, kad Šilbajoris, prieš akis turėdamas<br />
meninį tekstą, kiekvienu atveju stengiasi suprasti,<br />
kaip vyksta įprasto žodžio transformacija į poetinę<br />
dimensiją“, arba, paprasčiau tariant, jis aiškinasi,<br />
kaip rašytojo savita kalba sukuria savitą meninio<br />
pasaulio viziją. Iš tiesų, posūkis į kūrinio kalbos tyrimus<br />
buvo pradėtas formalistų, bet turėtume atkreipti<br />
dėmesį, kad jis neliko tik šios kritikos metodologine<br />
nuosavybe, nes jį savaip, adoruojančiai ar kritiškai<br />
perimdamos, plėtojo visos XX amžiaus pabaigos<br />
Vakarų literatūros teorijos. Po formalizmo nežinoti<br />
struktūralistinės kalbos sampratos ir nekalbėti apie<br />
jos funkciją grožinėje literatūroje ar nepraktikuoti<br />
atidaus skaitymo procedūrų tapo neįmanoma jokios<br />
modernesnės teorinės pakraipos kritikui.<br />
Bet vėlgi Baliutytė, kaip daugelis kitų kritikų,<br />
jaučia, kad jos nurodoma formalizmo samprata su<br />
meninės kalbos loginės analizės idealu yra pernelyg<br />
siaura, todėl ji kalba net apie Šilbajorio „kūrėjo galios<br />
vaizduotę“ ir apie jo kritikos keistą ypatybę, jam<br />
leidžiančią byloti dviem – mokslininko ir poeto –<br />
balsais: „Štai fragmentas, kurį pradėjo mokslininkas,<br />
o tęsė poetas“ (Baliutytė, 2002, 271). Tai artima tam,<br />
ką Dalija Valiukėnaitė buvo pavadinusi gaivalingiausia<br />
„formalistinio humanizmo“ kritika, o Vytautas<br />
Aleksandras Jonynas – „egzaltacija“. Baliutytė iš<br />
formalizmo išsprūstančią Šilbajorio kritiką net yra<br />
linkusi susieti su ją pačią dominančia sociologine<br />
problematika, pernelyg greitai praeidama pro „skaitytojo<br />
atbalsio“ principus, paties kritiko deklaruotus<br />
straipsnyje „Meilės šviesa“:<br />
Kai kas čia gal sakys, ir teisėtai, kad interpretacija šioj<br />
vietoj per daug pritempta, daromos nebūtinai pateisinamos<br />
prielaidos apie tai, ką mąsto Kajokas savo<br />
įvaizdžiais. Bet dabartinė nedrausminga „skaitytojo<br />
atbalsio“ kritikos teorija, kritiko laimei, išlaisvina jį iš<br />
dviejų atsakomybių: sakyti teisybę ir kalbėti protingai.<br />
(Šilbajoris, 1994, 128–129)<br />
Gal dėl to, kalbėdama apie „mokslininko nerūpestingumą“<br />
ir „valiūkavimą“, Baliutytė linkusi tai<br />
vertinti tik kaip jo manieringumo ir kaukės išraišką?<br />
Dar griežčiau apie Šilbajorio neištikimybę<br />
struktūralistams ir Naujiesiems kritikams, apie jo<br />
„netikslumus beveik kiekviename straipsnyje“, ypač<br />
kai peržengiama literatūrinės analizės riba ir imama<br />
politikuoti, yra rašiusi Donata Mitaitė (Mitaitė, 2006,<br />
37–53). Nesiimdama čia vertinti, kiek jos kritika Šilbajorio<br />
kritikai yra teisi, o kiek ne, noriu tik atkreipti<br />
Art of Reading of Rimvydas Šilbajoris – “to Connect<br />
the Wires“<br />
dėmesį į esminį metodologinį šių kritinių pozicijų<br />
neatitikimą, kada viena per daug pasitiki savo „atidžiu<br />
skaitymu“ grindžiamu teisingumu, o kitas – tai<br />
ironiškai kvestionuoja, net pereidamas iš tokių mums<br />
mielų ir gerai pažįstamų literatūrinių bei metafizinių<br />
į ne tokias malonias politines poezijos interpretacijas<br />
ir nevengdamas dar prie jų pridėti visai savų komentarų,<br />
kurių nė nemato reikalo ypatingai sureikšminti.<br />
Nes poezijos tiesas, kaip ir gyvenimo tiesas, vargu<br />
ar įmanoma „objektyviai“ įrodyti, o galima tik dėl jų<br />
diskutuojant nors kiek susitarti... Šilbajorio knygose<br />
atsiskleidžia balsas vieno akademiškiausio lietuvių<br />
kritiko, tik jau vengiančio demonstruoti moksliškojo<br />
diskurso galią ir ieškančio intymesnių, humoru<br />
sušildytų komunikacinių intonacijų. Jis nevengia<br />
kiekviena palankia proga išsakyti savo pasigėrėjimo<br />
kūriniu, neblėstančios meilės literatūrai, bet vėlgi tik<br />
be ją žudančių patetinių kalbos gestų. Vadinamasis<br />
Šilbajorio „mokslinis nerūpestingumas“, dažniausiai<br />
išreiškiamas intonacinėmis bei stilistinėmis priemonėmis,<br />
nėra vien koks jo paprastas valiūkavimas<br />
ar pramogavimas, o reikšminga Skaitytojo atsako<br />
teorinė nuostata, pirmiausia reiškianti patį svarbiausią<br />
dalyką, vadinamą skaitymo malonumu arba<br />
žaidybiškumu. Šilbajoris mąstė panašiai kaip Emilis<br />
Staigeris, kad kritika turi prasidėti nuo teksto (estetinio<br />
ir prasminio) poveikio malonumo pajautimo ir<br />
pati teikti skaitymo malonumo pojūtį: „Iš principo,<br />
bent mano atveju, man padeda įsijausti į tekstą tai,<br />
kad aš jį pamėgstu [...]. Tai galbūt ir yra pagrindinis<br />
emocinis stimulas, iš kurio išplaukia ir protiniai<br />
svarstymai“ (Šilbajoris, 1997, 3). Atvirai prisipažindamas,<br />
kad rašė ir redaktorių užsakytus straipsnius,<br />
Šilbajoris jautė būtinybę čia pat pabrėžti savo santykio<br />
su knyga emocinį, o ne šaltą mokslinį pagrindą:<br />
„Rinkausi autorius staigaus džiaugsmo paliestas,<br />
pamatęs talentingą žodį“ (Šilbajoris, 1992, 6). Verta<br />
atkreipti dėmesį, kad jis, šalia mokslinio formalistinio<br />
dėmesio tekstui, nuolat akcentavo nemokslinės<br />
hermeneutinės, Skaitytojo atsako, kritikos reikšmę.<br />
Todėl Šilbajorio citatoje paminėtą būtiną kritikos<br />
išlaisvinimą iš dviejų atsakomybių – sakyti teisybę<br />
ir kalbėti protingai – turėtume perskaityti kaip autoironiją,<br />
panašią į tą, kurią randame Juozo Girniaus<br />
straipsnyje „Žmogaus prasmės žemėje poezija“. Tai<br />
egzistencinė autoironija, teigianti apie neįmanomybę<br />
iš kitos egzistencinės situacijos tapačiai atkartoti-suprasti<br />
skaitomą tekstą ir leidžianti kritikui atsisakyti<br />
visažinio protinguolio pozos, iškilmingos kalbėsenos<br />
ir piktnaudžiavimo profesiniu žargonu. Bet, atrodo,<br />
mes pro šalį dar labiau prašautume tada, kai Šilbajorį,<br />
priešindami mokslinei kritikai, norėtume susieti su<br />
pamokslavimo kritika (žr: Daujotytė, 2006, 98–102).<br />
Aušra JURGUTIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
Nepaisant jo programinio misionieriško talentingos<br />
kūrybos, kaip okupuotos tautos gimtojo žodžio galios<br />
puoselėtojos, adoravimo, Šilbajoris labiausiai vengė<br />
patetinių intonacijų, ieškodamas kuo ironiškesnės ir<br />
paprastesnės minties išraiškos.<br />
Jei uždarytume Šilbajorį formalistinės kritikos<br />
ribose, jam ten būtų pernelyg šalta, jei vakiūkavimo<br />
kritikos, – stipriai prašautume pro šalį, jei pamokslavimo<br />
(didaktinės?) kritikos, – jam būtų pernelyg<br />
nejauku. Tuo norima pasakyti, kad jo kritika yra<br />
neįsivaizduojama ir be formalizmo moksliškumo, ir<br />
be hermeneutinės ironijos pernelyg sureikšmintoms<br />
intelektualinėms pretenzijoms. Tai kritika, puoselėjusi<br />
recepcines skaitymo malonumo ir kultūrinio<br />
bendravimo vertybes: „Jei būtume galėję žiloje<br />
praeityje būti knygos, o ne kardo, vėliau kazokų<br />
bizūno tauta, tai šiandien ir mūsų šnekėjimas būtų<br />
visai kitoks. Bet mums dar lieka ateitis. Jos vardan<br />
ir tiesiu ranką“ (Šilbajoris, 1992, 7).<br />
Kokio šnekėjimo Šilbajoris ilgėjosi ir kokiam<br />
dėjo pagrindus? Visų pirma – sąžiningo šnekėjimo,<br />
ne tik kuo tikslesnio ir profesionalesnio, bet ir kuo<br />
demokratiškesnio ir pagarbesnio savo skaitytojui:<br />
Štai ir šioji knyga išeina scenon jums, mieli skaitytojai,<br />
nusilenkti, padėti praleisti vieną kitą valandą prie<br />
vakaro lempos su mintimis, jausmais apie brangųjį<br />
visų mūsų turtą – rašytą lietuvišką žodį. (Šilbajoris,<br />
1992, 5)<br />
Tai ne stiliaus poza, kaip kam nors gali pasirodyti,<br />
bet iš senų knygų jo atnaujintas retorinis „į mieląjį<br />
skaitytoją“ kreipimosi gestas, reiškiantis naujos,<br />
atviros dialogui, komunikacijos su skaitančia auditorija<br />
ieškojimą.<br />
Priimdamas savo kritikos dvilypius vertinimus,<br />
Šilbajoris sutiko, kad yra eklektiškas, ir šmaikštavo:<br />
Gal greičiau reikėtų sakyti, kad man rūpi glaudus ir<br />
atidus teksto skaitymas, o tai visai ne tas, kas būtų<br />
„sausas formalizmas“. Paties klausime man ypač<br />
patinka implikacija, kad gali būti toks daiktas, kaip<br />
„geraširdis formalizmas“! Pirmą kartą girdžiu, bet<br />
tikrai įdomu – gal tokiu ir apsiskelbti? (Šilbajoris,<br />
1983, 9)<br />
Vis dėlto verta geriau įsiklausyti, kokius savo<br />
skaitymo metodo ypatumus pats Šilbajoris pabrėžė:<br />
Girdėjau priekaištų ir pagyrimų, kad aš esąs savo metodologija<br />
formalistas ar struktūralistas, akademikas<br />
ar panašiai. Truputį baugina šie visi terminai, nelyg<br />
pikti kaukai simbolių miške. Norisi tik rašyti taip,<br />
kaip, protui leidžiant, trokšta širdis, taigi kaip pajė-<br />
Literatūros mokslas ir kritika<br />
gia susigyventi, nepatogiai ant vieno kelmo susėdę,<br />
racionalusis ir emocinis pradas. (Šilbajoris, 1983, 6)<br />
Vėlgi šiame autokomentare matome labai aiškią<br />
hermeneutinės recepcinės tradicijos (Emilio<br />
Staigerio, Wolfgango Iserio, Stanley Fisho) atbalsį<br />
ir tąsą. Perimančią iš formalizmo meninės kalbos<br />
analizavimo patirtį ir ją susiejančią su moksliškumą<br />
peržengiančiu egzistenciniu skaitymo atsako<br />
poliumi. Tokią literatūros kritiką, kuri leidžia sau<br />
mokslą susieti su menu, darbą su pramoga, šventę<br />
su žaidimu, filosofavimus su malonumu. Ar ne ji<br />
mums padėtų taikliausiai nusakyti Šilbajorio kritikos<br />
metodologinius pagrindus ir jos mums teikiamas<br />
pamokas?<br />
Paskutinės Šilbajorio knygos Poezijos skaitymai<br />
(2004) pavadinime, įvade ir straipsniuose gal buvo<br />
stipriausiai konceptualizuotas vadinamasis egzaltacinis<br />
aspektas kaip skaitymo bei recepcijos metodologinė<br />
pozicija, sąmoningai nevengianti subjektyviojo<br />
prado, kiek jį leidžia ir pripažįsta rašančiojo protas:<br />
Poezijos skaitymas gali būti tik pramoga, estetinis<br />
pasitenkinimas, tačiau gali būti ir minties bei skaitytojo<br />
vidinių išgyvenimų, atsispindinčių kito asmens<br />
sukurtame tekste, ieškojimas. [...]. Greičiau yra formuojami<br />
paties skaitytojo išgyvenimai ir įžvalgos,<br />
šiam gilinantis į vieno ar kito kūrinio savitumą, vidinę<br />
erdvę. Todėl čia pateikiama ne tiek skaitomų autorių,<br />
kiek paties skaitytojo savianalizė, galbūt savotiška<br />
išpažintis, kur išgyvenimo tikrumas reiškia daugiau<br />
negu abstraktus objektyvumas. (Šilbajoris, 2004, 11)<br />
Anot Šilbajorio, ne empiriškai realistinis dalykų<br />
aprašinėjimas, bet tik išgautas asmeninis santykis<br />
rašytojo su pasauliu, o kritiko – su knygos pasauliu,<br />
užtikrina jų abiejų interpretavimo tikrumą. Šilbajoris<br />
fenomenologiškai svyruoja tarp dviejų skaitymo<br />
polių: tapatumo bei ištikimybės teksto tiesai (formalistinio<br />
jo matymo) ir pripažinimo, kad ji pasiekiama<br />
tik kūrybinio interpretavimo būdu (filosofiniu jo<br />
apmąstymu): „Tačiau skaitymo aktas yra pavojingas<br />
tuo, kad tai, ką dabar tariamės įžvelgę, gali būti visai<br />
kas kita nei autorės mintys, arba svarbiau – išgyventi<br />
jausmai, eilėraštį rašant“ (Šilbajoris, 2004, 153).<br />
Sudarydamas ir leisdamas pirmą Šilbajorio kritikos<br />
straipsnių rinktinę Žodžiai ir prasmė (1982),<br />
jos pratarmėje Liūtas Mockūnas taip nusakė jos<br />
metodologinę kryptį: Šilbajorio kritika priklauso „sugrįžimo<br />
prie teksto“ mokyklai (kuriai priklauso rusų<br />
formalistai ir jų tęsėjai lotmaninkai, anglų ir amerikiečių<br />
Naujieji kritikai ir prancūzų struktūralistai).<br />
Bet taip pat paminėjo ir jo kritikos rašymo priešingą<br />
kryptį – egzaltaciją, nes jis rašo „kaip misionierius,<br />
ISSN 1392-8600<br />
79
80<br />
Rimvydo Šilbajorio skaitymo menas – „sujungti laidus“<br />
kurio misija netikėlius čiabuvius atvesti į meno karalystę“<br />
(Mockūnas, 1982, 8).<br />
Kita šios knygos recenzentė Violeta Kelertienė,<br />
detaliau analizuodama Šilbajorio kritikos raidą bei<br />
posūkį nuo Naujosios kritikos prie semiotikos ir rusų<br />
formalizmo, taip pat pastebėjo: „Pirmiausiai Šilbajoris<br />
yra jautrus skaitytojas, turbūt toks, apie kurį rašytojas<br />
kurdamas svajoja“ (Kelertienė, 1983, 6). Ji dar<br />
to neįvardija kaip recepcinės kritikos požymio, tačiau<br />
jos pastebėti keli bruožai (kritikos kalbos gyvumas<br />
ir skaitymo malonumo išpažinimas) kaip tik ir rodo<br />
Šilbajorio atitolimą nuo analitinio akademiškumo ir<br />
ėjimą prie Naujojo skaitytojo teorijų, kurios kartu su<br />
dekonstrukcija JAV plito panašiu metu.<br />
Kita knygos Žodžiai ir prasmė recenzentė Alina<br />
Staknienė Aiduose taip pat pateikė dvilypį Šilbajorio<br />
kritikos vertinimą. Ir kaip formalistinį:<br />
„Modernistui meno tiesa glūdi jos mele, poetiniam<br />
tikrovės deformavime“, – rašo Rimvydas Šilbajoris.<br />
Bet visos literatūros srovės, sako jis, savaip tikrovę<br />
keitė, transformavo. Meninis žodis neatkuria tikrovės,<br />
o ją perkuria, todėl kalbos sąlygiškumas ir sudaro<br />
„esminę meninio žodžio specifiką“. Tuo įsitikinimu<br />
ir pats Šilbajoris yra modernistas. Taip kaip organinis<br />
chemikas, ieškodamas gyvybės paslapties, kuria<br />
komplikuotus ląstelių struktūrų modelius, taip ir<br />
rašytojas „konstruoja“ savo tikrovės modelį. Tas komplikuotas<br />
struktūras kritikas ir padaro savo analizės<br />
objektu, ieškodamas kūrinio gyvybės paslapčių. Jis<br />
narplioja kūrinio vidinę sandarą, jo meninę tikrovę<br />
sudarančių elementų sistemas, atidžiai tiria tų sistemų<br />
tarpusavio santykiavimą įvairiose plotmėse.<br />
Kaip visi jo recenzentai pastebėjo, Šilbajoris mėgsta<br />
intensyvią teksto analizę. Pratęsiant palyginimą su<br />
chemiku – jis žiūri į komplikuotas kūrinio struktūras<br />
lyg pro mikroskopą, atidengdamas smulkiausias jo<br />
ląsteles. (Staknienė, 1985, 207)<br />
Ir kaip „egzaltacinį“, arba Skaitytojo atsako kritiką,<br />
pabrėžiant jos du susiliejančius analizės planus:<br />
Kaip rašė V. A. Jonynas, jis nėra „įsitvėręs“ į Naujosios<br />
kritikos „skvernus“, o „budriai seka literatūros<br />
kritiką Europoj“, ne tik struktūralistus, bet ir<br />
poststruktūralistus, dekonstruktyvistus, „Reader<br />
response“ kritiką. [...] Čia sunku susilaikyti nepabrėžus,<br />
kad šiame straipsny, kaip ir kituose, Šilbajorio<br />
analizėj irgi susilieja „du skirtingi planai“. Iš vienos<br />
pusės – objektyvus mokslinis teksto nagrinėjimas,<br />
kuriame naudojamos naujausios literatūros teorijos<br />
sąvokos, o iš kitos – intuityvi įžvalga, kylanti<br />
iš intensyvaus įsijautimo į kūrinį, pasidavimo<br />
jo poetiniam sugestyvumui, estetinei emocijai.<br />
Tie du planai irgi „susilieja miglotu kraštu“, ne dėl<br />
to, kad Šilbajorio stilius būtų miglotas (nors reikia<br />
Art of Reading of Rimvydas Šilbajoris – “to Connect<br />
the Wires“<br />
pripažinti, kad šį straipsnį skaityti tikrai nelengva –<br />
anot V. A. Jonyno, Šilbajoris čia rašo ne „eiliniam“<br />
skaitytojui, o kitiems literatūros tyrinėtojams) – bet<br />
dėl to, kad tarp tų skirtingų analizės planų irgi ištirpsta<br />
riba. (Staknienė, 1985,4,209–210)<br />
Taigi Šilbajorio „dviplanėje“ kritikoje, šalia<br />
formalistinio „grįžimo prie teksto“, turėtume lygiavertiškai<br />
akcentuoti ir jos hermeneutinį „grįžimą prie<br />
skaitytojo“, o su juo – prie socioistorinių ir kultūrinių<br />
kontekstų. Šilbajorio kritikos genezę su recepcijos<br />
estetika yra pastebėjusi Viktorija Daujotytė:<br />
Šio kritiko genezė jam per svarbias humanistikos<br />
tradicijas susijusi su skaitymu, su skaitytojo pozicija,<br />
metodologine prasme matoma sąsaja su recepcijos<br />
estetika. Bet kartu išlieka ir asmeninės patirties, skaitančio<br />
žmogaus patirties sandas. Šilbajorio struktūrinantis<br />
mąstymas minkštas, be aštrių kampų. Kartais<br />
pasirenkamos ir semiotinio kvadrato galimybės, bet<br />
dažniau hermeneutinis ratas. (Daujotytė, 2006, 100)<br />
Ne veltui suaktyvintą skaitytojo figūrą atrandame<br />
daugelyje Šilbajorio straipsnių:<br />
Skaitytojas su pasimėgavimu seka autoriaus vykdomą<br />
linksmą šventvagystę. (Šilbajoris, 2004, 31)<br />
Šiam drugeliui apkabinus nendrę, staiga suvokiame,<br />
kad <strong>visas</strong> eilėraštis ir yra ano švelnaus, erotinio momento<br />
su kadaise mylėta moterimi prisiminimas.<br />
Nendrė-mergina ir mirštantis sielos drugelis apsigaubia<br />
temstančio vakaro vėsa, mirties dvelkimu.<br />
(Šilbajoris, 2004, 59)<br />
Čia reikalinga tam tikra skaitytojo vaizduotės pastanga.<br />
Prasmės reikia ieškoti ne pirminėje duotų žodžių<br />
reikšmėje, bet antrinėje, giluminėje, kur svarbūs ne<br />
tiek patys žodžiai, kiek jų sukeltos emocijos. (Šilbajoris,<br />
2004, 75)<br />
Bet kai kuriuose Šilbajorio straipsniuose skaitytojas<br />
nėra akivaizdžiau išvestas, ir atrodo, kad <strong>tekstas</strong><br />
skaitomas tik formalistiniu analitiniu būdu. Vis dėlto<br />
suklystume, jei juose neįvertintume numanomo skaitytojo<br />
vaidmens, panašaus kaip Michelio Riffaterre‘o<br />
kritikoje, kilusioje iš ginčo su Romano Jakobsono<br />
struktūralistiniu Charleso Baudelaire‘o eilėraščio<br />
„Katės“ perskaitymu. Pagal anksčiau pateiktą Inge<br />
Crosmann, Susan Suleiman ir Jane Tompkins knygose<br />
pasiūlytą Skaitytojo atsako teorijų suskirstymą,<br />
galėtume Šilbajorį priskirti prie pirmųjų Naujojoje<br />
kritikoje (Waker Gibson) ir struktūralizme (Geralf<br />
Prince, Jonathan Culler) atsiradusių Skaitytojo atsako<br />
krypčių. Nes numanomas skaitytojas (naratee) jo<br />
straipsniuose paprastai kuriamas kaip suabstraktintas<br />
kompetentingojo kritiko pakaitalas, kritiko, tiriančio,<br />
Aušra JURGUTIENĖ
žmogus ir žodis 2012 II<br />
kokį estetinį ir semantinį poveikį geba sukelti jo<br />
skaitomo teksto kalbos efektai („literatūriškumas“).<br />
Šilbajoriui rūpi ne tiek paties teksto objektyvistinis<br />
aprašymas ir jo reikšmių funkcionavimo sistemos<br />
išryškinimas, kiek jam, kaip Wayne‘ui Boothui,<br />
Gibsonui, Prince‘ui ar Riffaterre‘ui, yra svarbus<br />
analizuojamo pranešimo etinis ir ideologinis turinys,<br />
autoriaus išsakytos vertybės, kurios negali palikti<br />
abejingo ir paties skaitančiojo. Todėl Šilbajorio kritika<br />
su joje dominuojančiu teminiu analizės principu<br />
susisiekia ir su fenomenologine Skaitymo teorijų<br />
kryptimi, kurioje teksto schemos užbaigimas arba<br />
konkretizavimas yra neatsiejamas nuo estetinio<br />
poveikio ir išgyvenimo tyrimo (kaip Romano Ingardeno,<br />
Wofgango Iserio, George Pouleto darbuose).<br />
Kūrinio skaitymas ir suvokimas Šilbajorio taip pat<br />
buvo aiškinamas kaip teksto ir skaitytojo prasminių<br />
akiračių koreliatas:<br />
Atrinkdamas Radauskas norėjo sukurti labai ypatingą,<br />
lunatišką aplinką. Kadangi ji labai skiriasi nuo<br />
mūsų patyrimo, susidaro pavojus, kad mes jai tapsime<br />
abejingi. Radausko poezijoje toks pavojus dažnai iškyla.<br />
Jis, atrodo, yra tyčia kuriamas, siekiant emocinės<br />
distancijos, kurią skaitytojas turi išmokti peržengti ir<br />
tame procese pasikeisti, įgyti poeto klausą, išmokti<br />
skaityti tą keistą pasaulį kaip gilų, net tragišką išgyvenimą<br />
to lunaliko asmenyje. Tada jis taps mūsų pačių<br />
vidinio gyvenimo simboliu ir tuo bus mums artimas,<br />
bent jau tiems, kurie tiki, kad tragedija išaukština<br />
žmogų. (Šilbajoris, 2004, 169)<br />
Teksto skaitymas negali vykti be teksto imanentinės<br />
analizės, be žodžio klausos, leidžiančios<br />
išgirsti savitą poeto balsą, bet, kurdamas jo visuminės<br />
prasmės pavidalą, kritikas turi tekstą tarsi peržengti,<br />
duodamas tai, kas jame nėra akivaizdžiai užrašyta:<br />
„Mandelštamas kartą rašė, kad tikrasis turinys<br />
atsiranda neišsakytuose santykiuose tarp eilučių“<br />
(Šilbajoris, 2004, 142). Vadinasi, be teksto matymo,<br />
kritikui būtina vaizduotė ir jo skaitymus persmelkiantys<br />
prisiminimai:<br />
Šį eilėraštį analizuoti paliksime paties skaitytojo<br />
vaizduotei. Pasakysime tik tiek, kad tie fragmentai<br />
trimis etapais nupiešia aiškų mirties veidą, tarsi<br />
sena, aptrūnijusi kaukolė staiga virstų aistringos ir<br />
nemirštančios meilės veidu. (Šilbajoris, 2004, 106)<br />
Tokio skaitymo, teksto schemos matymą susiejančio<br />
su vaizduote, tikslas vienas – suvokti ir apibrėžti<br />
jo autoriaus kūrybinės sąmonės individualybę, atrasti<br />
kuo didesnį tapatumą su tekste išsakytu Kitu:<br />
Čia norime pažvelgti į keleto poetų dvasinius namus<br />
pro jų pačių eilėraščių langelį. (Šilbajoris, 2004, 71)<br />
Literatūros mokslas ir kritika<br />
Kuo daugiau reikšmių, taigi „gyvybės“, įgyja gintaro<br />
dievuko įvaizdis, tuo labiau jis artėja prie asmeninio<br />
autorės pasaulio. (Šilbajoris, 2004, 82) [...] jis [Nyka-<br />
Niliūnas – A. J.] yra Žodžio nešėjas Nebūties naktyje.<br />
(Šilbajoris, 2004, 145)<br />
Fenomenologinis interpretavimas tiria kūrinio<br />
tekste objektyvuotą kūrybinę sąmonę, kurios įspūdis<br />
susikuria iš akivaizdžių formaliųjų kūrinio ypatumų<br />
ir to, kokį poveikį jie padaro skaitančiajam:<br />
Čiagi [Bložės poezijoje – A. J.] poeto kaip ir nėra,<br />
įspūdis apie jį kaip gyvą sąmonę susidaro iš pasakojimo<br />
apie veiksmą, taigi iš prozinio ir epinio principo,<br />
ir taip pat iš skaitytojo pergyvenimų apmąstant prieš<br />
akis besivystančio teksto alegorines ir simbolines<br />
užuominas ir implikacijas. (Šilbajoris, 1982, 21)<br />
Savo straipsniuose vengiantis demonstruoti jų teorinį<br />
pamušalą, Šilbajoris daugiau atsivėrė rašydamas<br />
apie literatūros kritikos problemas. Straipsnyje „Socialistinio<br />
realizmo labirintuose“ jis ne tik meistriškai<br />
aptarė lietuvių kritikų „sovietišką žargoną“, partijos<br />
direktyvas paverčiantį vidiniu moraliniu žmogaus ir<br />
jo kūrybos turiniu, bet ir, pažymėdamas kaip intelektualiausius<br />
Alberto Zalatoriaus ir Vytauto Kubiliaus<br />
straipsnius, tiksliai pastebėjo, kad pirmojo pozicija<br />
„kai kuo primena pastaraisiais metais Vakaruose besivystančią<br />
kritikos srovę, kuri orientuojasi į skaitytoją“,<br />
o antrasis teisus, kai kritikos specifiškumo ieško<br />
mokslo, meno ir žurnalistikos „pasienio zonoje“.<br />
Taip pat šiame straipsnyje Šilbajoris išskyrė Vytauto<br />
Galinio publikaciją, kuri jį patraukė artimumu Prahos<br />
struktūralistų mokyklai (Romanui Jakobsonui, Janui<br />
Mukařovskiui, kt.) ir Jurijaus Lotmano semiotikai:<br />
[...] kada uždara atribota literatūros kūrinio analizė<br />
pradėjo nebepatenkinti literatūros mokslo reikalavimų<br />
ir išsivystė daugiau struktūrinis galvojimas, kuris,<br />
naudojantis Jurij Tynianov terminu, pradėjo žiūrėti<br />
į literatūrą kaip į „sistemų sistemą“, įtraukiančią tiek<br />
vidinę meno kūrinio sandarą, tiek ir jo santykius su<br />
visuomenės santvarkomis, istorijos bei individualaus<br />
skaitytojo mąstysenos sistemomis. (Šilbajoris, 1982,<br />
166)<br />
Šias jo išskirtas kritikos problemas linkčiau vertinti<br />
ir kaip buvusias jam pačiam svarbias.<br />
Baigdami darome apibendrinimą, kad išeivijos<br />
kritikoje, šalia formalistinio analitinio skaitymo<br />
pradmens, daugelio pirmiausiai pastebėto ir įvertinto,<br />
vyko ir kitokių (feministinių, postkolonijinių<br />
ir kt.) teorijų proveržiai, tarp kurių ryškiai matomas<br />
ir moderniosios interpretacinės kritikos (Skaitytojo<br />
atsako) proveržis, deja, nepakankamai konceptua-<br />
ISSN 1392-8600<br />
81
82<br />
Rimvydo Šilbajorio skaitymo menas – „sujungti laidus“<br />
lizuotas ir įvertintas 1 *. Mūsų tikslas buvo parodyti<br />
formalistinio (struktūralistinio) pobūdžio recepcijos<br />
paradigmą išeivijos kritikoje, kurioje tekstinė analizė<br />
buvo susieta su interpretacine, egzistencine ir etine<br />
problematika bei su naujojo skaitytojo atsiradimu, ir<br />
kurioje matoma labai svarbi Šilbajorio figūra.<br />
Literatūra<br />
Baltutytė E., 2002, Laiko įkaitė ir partnerė: lietuvių literatūros<br />
kritika 1945–2000. Vilnius: Lietuvių literatūros<br />
ir tautosakos institutas.<br />
Daujotytė V., 2006, Pamokslo išmintis mokslo tekstuose. –<br />
Metai 1, 98–102.<br />
Kelertienė V., 1983, Tarptautinė analitinė mintis dailiame<br />
lietuviškame rūbe. – Akiračiai 8, 6–8.<br />
Mitaitė D., 2006, Rimvydas Šilbajoris skaito Tomą Venclovą.<br />
– Colloquia 16, 37–53.<br />
Mockūnas L., 1982, Knygą palydint. – R. Šilbajoris,<br />
Žodžiai ir prasmė: literatūra šiandien Lietuvoje.<br />
Chicago: Akademinės skaitijos leidykla, 6–13.<br />
1 * Turiu prisipažinti, kad pati nekritiškai priėmusi Šilbajorio kritikos<br />
vertinimus rinktinėje XX amžiaus literatūros teorijos: konceptualioji<br />
kritika jį priskyriau formalizmui. Todėl didele dalimi čia<br />
pateiktas jos pervertinimas įvyko ginčijantis su savimi.<br />
Art of Reading of Rimvydas Šilbajoris – “to Connect<br />
the Wires“<br />
[Šilbajoris R.], 1983, Apie kritiką, poeziją, madas. – Akiračiai<br />
7, 7–9.<br />
[Šilbajoris R.], 1991, Apie kritiką, poeziją, madas: Pokalbis<br />
su Rimvydu Šilbajoriu (kalbėjosi L. Mockūnas). –<br />
Pokalbių akiračiai. Vilnius: Vaga, 237–245.<br />
Šilbajoris R., 1992, Netekties ženklai. Vilnius: Vaga.<br />
[Šilbajoris R.], 1997, Kelios variacijos lietuvių literatūros<br />
tema (kalbėjosi A. Jurgutienė). – Šiaurės Atėnai<br />
26, liepos 5.<br />
Šilbajoris R., 1994, Meilės šviesa. – Poezijos pavasaris.<br />
Vilnius: Vaga, 115–129.<br />
Šilbajoris R., 2004, Poezijos skaitymai. Chicago: Algimanto<br />
Mackaus knygų leidimo fondas.<br />
Staknienė A., 1985, Struktūalistinis žvilgsnis į literatūrą<br />
Lietuvoje: Rimvydo Šilbajorio „Žodžiai ir prasmė“.<br />
– Aidai 4, 207–210.<br />
Aušra JURGUTIENĖ
Dizainerė Jurga Januškevičiūtė-Tėvelienė<br />
Maketavo Donaldas Petrauskas<br />
Žmogus ir žodis<br />
Literatūrologija<br />
Mokslo darbai<br />
T. 14. Nr. 2<br />
10,5 sp. l. Tir. 150 egz. Užsak. Nr. 012-136<br />
Išleido Lietuvos edukologijos <strong>universitetas</strong><br />
Studentų g. 39, 08106 Vilnius<br />
Spausdino leidykla „Edukologija“<br />
T. Ševčenkos g. 31, 03111 Vilnius<br />
Kaina sutartinė