LieTuViŲ PeRioDinė sPAuDA: RAiDos isToRiJA iR ... - Žiemgala
LieTuViŲ PeRioDinė sPAuDA: RAiDos isToRiJA iR ... - Žiemgala
LieTuViŲ PeRioDinė sPAuDA: RAiDos isToRiJA iR ... - Žiemgala
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
daugiau dėmesio skirti pačių leidinių tobulinimui. Į periodinių leidinių<br />
redakcinį ir leidybinį darbą įsitraukdavo vis daugiau JAV<br />
lietuvių. Dauguma laikraščių ir žurnalų leidėjų ir redaktorių buvo<br />
neseniai iš Lietuvos atvykę spaudos darbuotojai, rašytojai, poetai,<br />
kunigai, kultūros ir visuomenės veikėjai. Kai kurie iš jų, tik<br />
spėję apsistoti kuriame nors Amerikos mieste, tuoj pat imdavo<br />
steigti periodinius leidinius, juos leisti bei redaguoti, o, nepasisekus<br />
ilgiau išsilaikyti, įkurdavo naujus laikraščius ar žurnalus. Be<br />
jau minėtų M. Tvarausko, J. Šliūpo, J. Adomaičio-Šerno, J. Andziulaičio-Kalnėno,<br />
A. Miluko, nemažai ir kitų pirmųjų JAV lietuvių<br />
periodinių leidinių redaktorių ir leidėjų vėliau tapo plačiai<br />
žinomais lietuviškosios spaudos darbuotojais. Jų leisti lietuviški<br />
periodiniai leidiniai, ypač lietuviškos spaudos draudimo metais,<br />
įvairiais keliais pasiekdavo ir Lietuvą, buvo jos gyventojų skaitomi<br />
ir nemažai prisidėjo prie lietuvių periodikos formavimosi.<br />
2. PANAIKINUS SPAUDOS DRAUDIMĄ<br />
XIX a. paskutiniajame dešimtmetyje ir XX a. pradžioje labai padidėjo<br />
užsienyje lietuvių kalba išspausdintų ir į Lietuvą nelegaliai<br />
įvežamų knygų, brošiūrų, maldaknygių, kalendorių, laikraščių,<br />
žurnalų srautas. Todėl vietinė rusų caro valdžios administracija<br />
vis dažniau pasisakydavo už tai, kad kai kurie cenzūruoti lietuviški<br />
leidiniai, pirmiausia maldaknygės ir kalendoriai, būtų spausdinami<br />
lotynišku šriftu, nes toks leidimas padėsiąs geriau kovoti su<br />
užsieniniais kontrabandiniais leidiniais 20 . Ir kitoms valstybinėms<br />
institucijoms tapo aišku, kad administracinės priemonės ir bausmės<br />
nelegaliosios spaudos platintojams ir skaitytojams savo<br />
tikslo nepasiekdavo. O nepasitenkinimas spaudos draudimu bei<br />
pačia caro valdžia ir demokratinis nacionalinis judėjimas nuolat<br />
stiprėjo. Todėl Rusijos Ministrų komitetas 1904 m. gegužės 7 d.<br />
(senuoju stiliumi – balandžio 24 d.) paskelbė nutarimą dėl lietuviškos<br />
spaudos legalizavimo. Supratęs, kad jokiomis priemonėmis<br />
nepavyks nutautinti ir surusinti lietuvių, šį nutarimą tą pačią<br />
dieną patvirtino ir caras Nikolajus II 21 . Tiesa, tai dar nereiškė, kad<br />
lietuviška spauda bus visai laisva, necenzūruojama, kad bus lengva<br />
išleisti bet kokią knygą ar periodinį leidinį. Iš pradžių labai<br />
ilgai trukdavo spaudai parengtų ir iš užsienio įvežamų leidinių<br />
cenzūrinė kontrolė, aprobavimas. Būtent dėl to 1904 m. pasirodė<br />
tik keli nauji lietuvių periodiniai leidiniai.<br />
Pirmas legalus lietuviškas periodinis leidinys Rusijos imperijoje,<br />
kuriai XX a. pradžioje priklausė Lietuva, išėjo 1904 m. gruodžio 1 d.<br />
(senuoju stiliumi – lapkričio 18 d.) Peterburge (Petrapilyje) – literatūros,<br />
mokslo ir politikos iliustruotas savaitraštis „Lietuvių laikraštis“.<br />
Leidinio redaktoriumi ir leidėju pasirašinėjo A. Smilga, o jo medžiagą<br />
tvarkė jaunas literatas K. Račkauskas (vėliau pasivadinęs<br />
slapyvardžiu K. Vairas), kuris nuo 1905 m. savaitraštį ir redagavo.<br />
Remiamas Petrapilio labdaringosios lietuvių ir žemaičių draugystės<br />
(draugijos), „Lietuvių laikraštis“ ėjo iki 1906 m. sausio 19 d.<br />
Savo turiniu, publikacijų pobūdžiu ir vidine struktūra šis 12<br />
puslapių savaitraštis panašus į žurnalą. Jame daug nuolatinių<br />
rubrikų ir skyrių: „Politikos skyrius“, „Iš Lietuvos“, „Iš kitur“, „Ūkiškas<br />
skyrius“, „Vaikų skyrius“, „Juokai“, „Bibliografija“, „Literatūros<br />
skyrius“, „Feljetonas“. Dviejuose pastaruosiuose nemažai puslapių<br />
užimančiuose skyriuose paprastai buvo skelbiami grožinės<br />
literatūros kūriniai. Leidinyje eilėraščius spausdino J. Krikščiūnas-Jovaras,<br />
J. Mačiulis-Maironis, K. Sakalauskas-Vanagėlis,<br />
K. Stiklius, prozą – L. Didžiulienė-Žmona, K. Jasiukaitis, įvairių<br />
literatūros žanrų kūrinius – J. Tumas-Vaižgantas, L. Gira, K. Pui-<br />
49 Visuomenė<br />
da, bendradarbiavo J. Basanavičius, P. Bugailiškis, S. Kymantaitė,<br />
„Vaikų skyrių“ tvarkė P. Mašiotas. Leidėjas ir Peterburgo<br />
dvasinės akademijos profesoriai stengėsi savaitraščiui suteikti<br />
katalikišką kryptį, todėl tarp rašinių autorių daugiausia buvo kunigų.<br />
Savaitraščio puslapiuose paskelbta nemažai straipsnių,<br />
korespondencijų, žinučių politinio, visuomeninio, ekonominio ir<br />
kultūrinio gyvenimo klausimais, tiesa, nedaug susijusiais su Lietuva,<br />
kur „Lietuvių laikraštis“ buvo mažai žinomas.<br />
1904 m. gruodžio 23 d. pirmas legalus lietuviškas periodinis<br />
leidinys pasirodė ir Vilniuje – tai buvo pirmasis lietuvių dienraštis<br />
„Vilniaus žinios“. Jį ėmė leisti inžinierius P. Vileišis, įsteigęs<br />
Vilniuje savo spaustuvę. Jis buvo ir oficialus dienraščio redaktorius.<br />
Faktiškai leidinį redagavo J. Jablonskis ir P. Višinskis,<br />
paskui – J. Kriaučiūnas, P. Klimaitis, K. Puida, J. Tumas-Vaižgantas,<br />
J. Vileišis. Iš pat pradžių laikraštis ėmė operatyviai informuoti,<br />
kas dedasi Lietuvoje ir visoje Rusijos imperijoje, rašė<br />
apie svarbiausius pasaulio įvykius. Todėl jis buvo daugelio<br />
skaitomas – 1905 m. jo tiražas siekė 6000 egz. Tačiau netrukus<br />
susidomėjimas šiuo dienraščiu, kuris neturėjo aiškesnės programos,<br />
savito „veido“ ir dažnai pasisakydavo prieš kunigus,<br />
ėmė blėsti. P. Vileišis dar bandė laikraštį išlaikyti pažangų, bet<br />
nepartinį, vienijantį įvairias politines sroves. Tuo tikslu jis kvietė<br />
naujus bendradarbius, kaitaliojo redakcijos sudėtį.<br />
1906 m. pabaigoje pradėjus dienraštį redaguoti J. Tumui-Vaižgantui,<br />
redakciniame straipsnyje skaitytojams buvo pažadėta,<br />
kad „Vilniaus žinios“ bus naujo tipo laikraštis, visiškai „pritariantis<br />
išmintingai ir dorai kovai už lietuvių ir apskritai žmonių laisvę, apkenčiantis<br />
laisvas nuomones ir tik pertikrinimais tekariaujantis su<br />
priešingomis“, netaps „partiniu laikraščiu ir rūpinsis išvengti visokio<br />
šovinizmo ir fanatizmo“. Žadėdamas dienraščio nepaversti<br />
„dvasišku laikraščiu“, jo redaktorius pabrėžė, kad leidinys netaps<br />
ir „socialistišku laikraščiu“, tik bus nudažytas „krikščioniškai-tautiškai-demokratiškai“<br />
22 . Tai sukėlė dienraštį rėmusios liberaliosios<br />
inteligentijos nepasitenkinimą. Leidinio tiražas ėmė sparčiai mažėti<br />
– 1907 m. pradžioje jis tesiekė 2000 egz. Nepadėjo ir kunigų<br />
surinktos aukos bei jų parašyti straipsniai. Laikraštis bankrutavo<br />
ir 1907 m. balandžio pradžioje nustojo ėjęs.<br />
Po kelių mėnesių P. Vileišis atnaujino „Vilniaus žinių“ leidimą, o<br />
nuo 1907 m. spalio mėnesio dienraštį perdavė Pasitikėjimo bendrovei,<br />
kuriai vadovavo J. Vileišis ir S. Matulaitis. Kaip oficialusis<br />
redaktorius pasirašinėjo J. Vileišis, o redagavo demokratų ir dešiniųjų<br />
socialdemokratų koalicija. Laikraštį tvarkė ir nemažai straipsnių<br />
jame išspausdino redakcijos sekretorius M. Biržiška, literatūrinė<br />
laikraščio tvarkytoja G. Petkevičaitė-Bitė bei kalbos taisytojas<br />
A. Vėgėlė. Kelerius metus dienraščio administratoriumi dirbo<br />
G. Landsbergis-Žemkalnis. Laikraštis savo rašiniais ėmė labiau<br />
palaikyti demokratines visuomenės nuotaikas, tapo artimesnis<br />
socialistams, inteligentijai. Visa tai sukėlė kunigų ir dvarininkų nepasitenkinimą.<br />
Kunigai ėmė bendradarbiauti kituose leidiniuose,<br />
todėl dienraščio skaitytojų dar labiau sumažėjo. J. Vileišis mėgino<br />
pakoreguoti leidinio kryptį, tačiau tai jau nieko nepadėjo. Dėl lėšų<br />
trūkumo, prenumeratorių sumažėjimo ir skirtingų pažiūrų redaktorių<br />
nesugebėjimo dirbti kartu pirmojo lietuvių dienraščio leidimas<br />
1909 m. kovo mėnesį, išėjus 1175 numeriams, galutinai nutrūko.<br />
„Vilniaus žiniose“ buvo nušviečiamas lietuvių visuomeninis,<br />
politinis ir kultūrinis gyvenimas, skelbiami grožinės literatūros<br />
kūriniai, vertimai iš rusų, lenkų, prancūzų, italų, anglų, olandų,<br />
žydų kalbų, literatūros kritikos straipsniai.