XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
«Vida coetània»<br />
Rodrigo Pérez García<br />
<strong>Xavier</strong> González d’Ègara se abandona a las pulsiones de un mundo<br />
convulso y feróz, transmitiendo a sus obras, mediante el fuego y la<br />
violencia, la potencialidad misteriosa del perfume de una noche tan<br />
oscura que no puede sino invitar al alba. Sus creaciones, con oscuras<br />
morfologías antrópicas, desgarradoras líneas del destino, paisajes<br />
irreconociblemente familiares, se presentan como una explosión de su<br />
propio ser, de la lucha de y por la existencia, del diálogo intimo de su<br />
alma con la verdad.<br />
El microcosmos de su pintura abarca la universalidad de la física, en<br />
cuanto su lenguaje pictórico transmite vibraciones, cambios de estado,<br />
turbulencias internas y una fuerza estructural comparable a la música de<br />
Jonh Coltrane en A Love Supreme. <strong>Xavier</strong> González d’Ègara crea inmerso<br />
por sus propias visiones en la exaltación de su potencia creativa, más<br />
que por la estructuralidad de una norma, expandiendo en una lúcida<br />
improvisación los confines del hombre y de la cultura.<br />
Primer día de primavera, 2011<br />
La Génesis es la Acción en la cual la palabra divina se hace creación<br />
Andrea Barale<br />
La Génesis es la Acción en la cual la palabra divina se hace creación, la<br />
manifestación sensible en la cual reluce, en el profundo, el misterio de la<br />
dinámica esencial del actuar creativo. En la relación hermenéutica con<br />
este cuerpo se desvela, quizás, el lugar más radical en el cual adentrarse<br />
para entender los movimientos de cada praxis generativa: aquí encuentra<br />
de hecho la expresión el nacimiento, el hacerse uno con el orden<br />
inmanente al completo Cosmos.<br />
La exégesis del texto sagrado debe entonces comenzar desde el hecho<br />
de que no es posible ni legítimo afrontarlo como dogma in-pensado,<br />
ni buscar en él una evidencia unívoca de significado; y eso porque su<br />
contenido efectivo constitutivo es, como atestigua la rica tradición<br />
crítica Judeo-Cristiana, la infinita interpretabilidad. Igualmente, la<br />
creación que se desarrolla en él, no se puede reducir a la reificación<br />
de la capacidades creadoras de un Dios legislador, ulterior a su obra, a<br />
la imposición imprescindible de un orden externo que solidifique una<br />
forma dada en estática objetivación, casi un término, un punto final<br />
del proceso creativo. La criatura, como el texto, no se resuelve en la<br />
institución normativa de una estructura cerrada en la repetición de lo<br />
siempre Idéntico, reino mineral de caminos establecidos de una vez por<br />
todas, condenado a relaciones inertes entre los elementos mutuamente<br />
indiferentes, abandonados por el empuje creativo: un resultado final que<br />
no podría ser otro que Muerte.<br />
Eso es por lo que imponerse como inevitable un actuar consciente, un<br />
laborar sobre el texto-criatura, eminentemente alegórico, en posición<br />
de descomponer, mezclar su detestable encierro en el dato cumplido,<br />
su fijarse eternamente a una existencia inmóvil e inmutable. El<br />
alegorista debe trabajar sin parar sobre el cuerpo visible de Dios, no<br />
renunciar a un cierto esfuerzo o violación para hacer emerger en ello<br />
el Invisible, el inexpresable nombre de Dios: hacer emerger del interior<br />
del cuerpo de la criatura la fuerza creadora que constituye la auténtica<br />
sustancia. Esta tarea infinita, inagotable, de liberación de la materia<br />
criatural de su extrínseca estáticidad motiva desde el interior el orden<br />
formal de la acción creadora de González d’Egara: la composición no<br />
reproduce la abstractividad inorgánica de un espacio geométrico, puro<br />
cálculo algebraico de relaciones externas, sino que con dulce violencia<br />
anatomiza la creación para demostrar su organicidad, radiografiando<br />
sus tensiones internas, sus deslizamientos, su pulsiones vitales. Con su<br />
mirada pensante el mundo entero se descubre movimiento inexhausto<br />
del nacimiento, esencialmente nunca terminado, sino vivo proceso de<br />
generación, de producción de eso que es siempre Nuevo. El vivificante<br />
actuar del principio creador no cesa, sino que recorre la criatura; su etérea<br />
concretización constituye su verdadera Naturaleza: desde lo profundo el<br />
Cahiers d’Art International TRENTADUE PAGINA 19<br />
«Vida coetània»<br />
Rodrigo Pérez García<br />
<strong>Xavier</strong> González d’Ègara s’abandona a les pulsions d’un món convuls i<br />
feroç transmetent a les seves obres, mitjançant el foc i la violència, la<br />
potencialitat misteriosa del perfum d’una nit tan fosca que no pot sinó<br />
convidar a l’alba. Les seves creacions, amb fosques morfologies antròpiques,<br />
esquinçadores línies del destí, paisatges irrecognosciblement familiars, es<br />
presenten com una explosió del seu propi ser, de la lluita de l’existència, i<br />
per l’existència, del diàleg intim de la seva ànima amb la veritat.<br />
El microcosmos de la seva pintura comprèn la universalitat de la física en<br />
la mesura que el seu llenguatge pictòric transmet vibracions, canvis d’estat,<br />
turbulències internes i una força estructural comparable a la música de<br />
John Coltrane a ‘A Love Supreme’. González d’Ègara crea immers en<br />
l’exaltació de la seva potència creativa per les seves pròpies visions, més que<br />
per l’estructuració d’una norma, expandint en una lúcida improvisació els<br />
confins de l’home i de la cultura.<br />
Primer dia de primavera, 2011<br />
La gènesi és l’acte pel qual la paraula divina es fa creació<br />
Andrea Barale<br />
La gènesi és l’acte pel qual la paraula divina es fa creació, la manifestació<br />
sensible per què brilla en les profunditats el misteri de la dinàmica<br />
essencial de l’acció creativa. En la relació hermenèutica amb aquest cos<br />
es desclou potser el lloc més radical on es pot davallar per fer comprensius<br />
els moviments de cada praxi generativa: de fet, és aquí que s’expressa el<br />
naixement, el fet mateix d’integrar-se en l’ordre immanent del cosmos<br />
sencer.<br />
L’exegesi del text sagrat, tanmateix, ha de partir de la premissa que no és<br />
possible ni legítim rebre’l com un dogma impensat, buscar-hi una evidència<br />
unívoca de significat; i això perquè el seu contingut constitutiu efectiu és,<br />
com mostra la rica tradició crítica judeocristiana, d’una interpretació<br />
infinita. De la mateixa manera, la creació que s’hi desenvolupa no pot<br />
ser reduïda a la reïficació de la capacitat creadora d’un Déu legislador,<br />
ulterior a la seva obra, a la imposició imprescindible d’un ordre extern que<br />
solidifiqui una forma donada en objectivació estàtica, gairebé un terme,<br />
un punt final del procés creatiu. La creació, com el text, no es resol en la<br />
institució normativa d’una estructura tancada en la repetició d’allò sempre<br />
Idèntic, regne mineral dels camins establerts d’una vegada per sempre,<br />
condemnat a relacions inertes entre uls elements mútuament indiferents,<br />
abandonats per l’impuls creador: un resultat final que només produiria<br />
Mort.<br />
Per això s’imposa de forma imprescindible una actuació conscient,<br />
una intervenció en el text-creació eminentment al·legòrica, susceptible<br />
de descompondre, de desestabilitzar el seu fals tancament en la dada<br />
acomplerta, la seva fixació eterna a una existència immòbil i immutable.<br />
L’al·legorista ha de treballar sense descans sobre el cos visible de Déu, no<br />
renunciar a cap esforç ni violació per fer-hi sorgir l’invisibile, l’inexpressable<br />
nom de Déu: fer sorgir de l’interior del cos de la creació la força creadora<br />
que en constitueix l’autèntica substància. Justament aquesta tasca infinita,<br />
inesgotable, d’alliberament de la matèria creacional del seu extrínsec<br />
estaticisme motiva des de l’interior l’ordre formal de l’acció creadora de<br />
González d’Égara: la composició no reprodueix l’abstracció inorgànica<br />
d’un espai geomètric, pur càlcul algebraic de relacions externes, sinó que<br />
amb dolça violència anatomitza la creació per mostrar-ne l’organicitat,<br />
radiografiant les seves tensions internes, les seves derives, les seves pulsions<br />
vitals. A través de la seva mirada reflexiva, el món sencer es descobreix com<br />
un moviment inexhaust de naixement, mai acomplert per essència car és<br />
un procés viu de generació, de producció del que és sempre Nou. L’actuació<br />
vivificant del principi creador no s’atura,doncs, recorre la creació, la seva<br />
etèria concreció en constitueix la seva veritable Naturalesa: des de les<br />
profunditats, el pur alè del Pneuma és la unitat indivisible d’ordres astrals<br />
i cel·lulars en l’existència de l’Espirit, la Vida fent-se, que es revela ara<br />
com la Llibertat mateixa d’una acció creadora contínua.