XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
XAVIER GONZÁLEZ D'ÈGARA - Xavier Gonzalez Arnau
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Cahiers d’Art International TRENTADUE PAGINA 18<br />
Traduzioni<br />
Spagnolo | Catalano<br />
El estupor en los ojos del hombre<br />
Matilde Flori<br />
Sócrates: Es propio del filósofo eso que tu experimentas: la maravilla.<br />
No hay otro inicio de la filosofía que éste [1]<br />
En sus obras nuestro artista crea, inspirado en el Génesis, reviviendo la<br />
mirada primordial sobre la objetividad pura de la creación del universo. Al<br />
principio del hombre, siempre está el estupor: los ojos del niño se posan<br />
maravillados aquí y allá, en ellos brilla su sed de experimentar el mundo, una<br />
sed inocente, incontaminada como la primera sonrisa de Adán.<br />
En esto <strong>Xavier</strong> González d’Ègara es filósofo. Lo es porque la maravilla<br />
es un sentimiento intelectual, una «conmoción profunda del espíritu<br />
y del corazón, incluso un choque religioso» (Romano Guardini): el<br />
thaumàzein, el maravillarse es el motor del alma que inaugura la filosofía,<br />
según Platón. Cada petición de sentido, cada atrevido impulso hacia lo<br />
desconocido, reconoce su sede elegida aquí, en el thaumàzein, en el<br />
estupor que trae consigo un soplo de infinito. Es aquí donde convergen<br />
el Génesis y el espíritu de los griegos, a los cuales no podía escapar la<br />
religiosidad del interrogarse.<br />
Al mismo tiempo la tradición judeo-cristiana y la tradición griega se<br />
diferencian en esto: el thàuma griego es una maravilla llena de temor<br />
ansioso, es consciente de sí misma y de su capacidad destructiva, alcanza<br />
la autoconciencia. El thàuma es un estupor maduro, adulto, agudo, que<br />
identifica claramente las consecuencias perniciosas de la ignorancia,<br />
pero también ve los peligros nihilistas del conocimiento; es un estupor<br />
lleno de angustia, que quiere liberarse de sí mismo ya que entonces<br />
habrá alcanzado la Sabiduría. Es un hilo tendido sobre el abismo en<br />
cuyos extremos están Conocimiento e Ignorancia: debajo de ellos reina<br />
amenazante la Nada, eterno espectro de Grecia; a los helenos les era<br />
desconocido el Dios de las Escrituras.<br />
La maravilla veterotestamentaria antes del Pecado es sin embargo la<br />
Primavera de Vivaldi, es una voz blanca de querubín, pura inocencia,<br />
pura fe, pura belleza. El estupor bíblico pinta la alegría de la ignorancia,<br />
acaricia la despreocupación del niño, se hace oda de la ingenuidad.<br />
La mirada del primer hombre cae directamente en la creación, es nomediada,<br />
fresca y espontánea. Pero también la integridad de esta visión<br />
se ve empañada en breve por el Pecado: si por un lado hubo un hombre<br />
con el don de ver el mundo a través de los ojos de un ciego, que de<br />
repente recupera la visión, atormentando sueño de todos los grandes<br />
artistas (basta pensar en Monet), del otro, y por decisión propia, éste se<br />
quita de encima la condición edénica y accede a una mirada corrupta,<br />
indirecta como la del adulto que pese a estar llena de estupor, éste<br />
estupor tiene ahora un nuevo timbre.<br />
Unidos por un sentimiento común de estar inmersos en un grandioso plan<br />
divino, los griegos y los judíos se encuentran lado a lado para admirar la<br />
belleza y la bondad del cosmos, donde todo es orden, en el que a cada<br />
ente le es asignado su lugar en la perfección. La conciencia profunda<br />
de que todo sea bueno, puesto que fue diseñado y construido por un<br />
intelecto superior, genera la sensación de Altura y del destino Ético del<br />
hombre. Una vez más, lo llamamos Dios o Taumaturgo (creador de obras<br />
dignas de admiración), lo que viene a la luz es la dimensión religiosa de<br />
la comprensión de los antiguos.<br />
Transponer en colores y formas la ambigüedad del pensamiento<br />
occidental; convertirse en Adán y pecar, apropiarse de su infantil<br />
contemplar el Ser, y enriquecerla con los ojos de los griegos, limpios,<br />
tajantes pero impregnados de oscura angustia; disolver en la dualidad los<br />
dualismos infancia/edad adulta, inocencia/culpa, ignorancia-maravilla-<br />
consternación/conocimiento; difuminar en la labilidad los límites del<br />
concepto: todo eso es la labor del arte. A la filosofía no le queda otra<br />
cosa que hacer que cederle el paso, hacer profesión de humildad frente<br />
a lo que las palabras no tienen fuerza para decir, ni la inteligencia para<br />
penetrar.<br />
[1] Platón, Teeteto, 155d<br />
L’estupor en els ulls de l’home<br />
Matilde Flori<br />
Sòcrates: S’adiu especialment al filòsof, aquesta sensació teva:<br />
meravellar-se. No hi ha altre principi de la filosofia sinó aquest [1]<br />
El nostre artista, inspirat pel Gènesi, ressuscita en les seves obres la mirada<br />
primordial sobre l’objectivitat pura de la creació de l’univers. El principi de<br />
l’home és sempre l’estupor: els ulls de l’infant miren meravellats aquí i allà,<br />
hi lluu la set d’experimentar el món, una set innocent, no contaminada,<br />
com el primer somriure d’Adam.<br />
En això, <strong>Xavier</strong> González d’Ègara és filòsof. Ho és perquè la meravella<br />
és un sentiment intel·lectual, una “commoció viva de l’esperit i del<br />
cor, gairebé una batzegada religiosa” (R. Guardini): el thaumazein,<br />
l’admiració, és l’impuls de l’ànima que inaugura la filosofia, segons Plató.<br />
Cada demanda de sentit, cada incursió agosarada en l’ignot, troba aquí el<br />
seu origen natural: en el thaumazein, en l’admiració que porta en si un alè<br />
d’infinit. I és aquí que convergeixen el Gènesi i l’esperit dels grecs, als quals<br />
no podia escapar la religiositat del fet d’interrogar-se.<br />
Però al mateix temps la tradició judeocristiana i la grega divergeixen en<br />
aquest punt: el thauma grec és un estupor ple de temor ansiós, té consciència<br />
de si i de la seva dimensió destructiva, esdevé autoconsciència. El thauma<br />
és una admiració madura, adulta, aguda, que reconeix clarament les<br />
pernicioses conseqüències de la ignorància, però que s’exposa també als<br />
perills nihilistes del coneixement; és una admiració densa d’angoixa, que<br />
vol alliberar-se ràpidament de si mateixa per arribar així a la Saviesa. És<br />
un fil estès sobre l’abisme als extrems de la qual hi ha la Coneixença i la<br />
Ignorància: a sota impera amenaçant el No-res, etern espectre dels grecs,<br />
que desconeixien el Déu de les Escriptures.<br />
L’encís veterotestamentari anterior al Pecat és, en canvi, la Primavera de<br />
Vivaldi, una veu blanca de querubí, pura innocència, pura fe, pura bellesa.<br />
L’estupor bíblic reflecteix la joia de la ignorància, acarona la irreflexió<br />
de l’infant, fa sentir la ingenuïtat. La mirada del primer home cau<br />
directament sobre la creació, no és mediada, és fresca, espontània. Però<br />
també la integritat d’aquesta visió és ràpidament corrompuda pel Pecat: si<br />
d’una banda hi hagué un home que tingué el do de mirar el món amb els<br />
ulls d’un cec que de sobte recupera la visió, somni turmentat de tot gran<br />
artista (n’hi ha prou de pensar en Monet), per l’altra s’allibera per voluntat<br />
pròpia de la condició edènica i accedeix a una mirada corrupta, mediada<br />
com la de l’adult, que roman realment impregnada d’estupor però ara d’un<br />
estupor d’una altra mena.<br />
Units per la sensació comuna de viure immersos en un grandiós projecte<br />
diví, grecs i jueus es troben colze a colze admirant la bellesa i la bondat del<br />
cosmos, on tot és ordre, on cada ent té assignat el seu lloc en la perfecció.<br />
La cosciència profunda que tot esta be ja que ho ha pensat i volgut un<br />
intel·lecte superior genera el sentiment de l’Altesa i del destí ètic de l’home.<br />
Una vegada més, ja s’anomeni Déu o Taumaturg (creador d’obres dignes<br />
de meravella), el que surt a la llum és la dimensió religiosa de l’aprehensió<br />
del coneixement en l’Antiguitat.<br />
Traduir en colors i en formes l’ambigüitat del pensament occidental;<br />
esdevenir Adam i pecar, apropriar-se la pròpia contemplació pueril de<br />
l’Ésser i enriquir-la amb una mirada grega, límpida, colpidora però<br />
carregada d’obscura angoixa; dissoldre en la dualitat els dualismes<br />
infància/edat adulta, innocència/culpa, ignorància-meravella-espant/<br />
coneixement; difuminar en la labilitat els confins del concepte: tot això és<br />
competència de l’art. A la filosofia només li resta cedir-li el pas, fer acte<br />
d’humilitat davant allò que les paraules no tenen prou força per dir, ni la<br />
intel·ligència per penetrar.<br />
[1] Plató, Teetet, 155d