You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
JOSEPH HELLER<br />
Záróra<br />
GABO
A fordítás Joseph Heller: Closing Time<br />
(Simon & Schuster, New York, London, Toronto, 1994)<br />
alapján készült<br />
A borítót tervezte: Kállay Judit<br />
A könyvet tervezte és tördelte: Köböl Vera<br />
Copyright © Skimtan, Inc. 1994<br />
Hungarian translation © Szilágyi Tibor jogutóda, 2005
Tartalomjegyzék<br />
<strong>Első</strong> könyv ..................................................................................................... 5<br />
1. SAMMY ................................................................................................ 6<br />
2. A KIS PÖCS ........................................................................................ 15<br />
3. MR. YOSSARIAN .............................................................................. 16<br />
Második könyv ........................................................................................... 43<br />
4. LEW ..................................................................................................... 44<br />
5. JOHN ................................................................................................... 59<br />
6. MILO ................................................................................................... 85<br />
Harmadik könyv ........................................................................................ 97<br />
7. A MOMAKTEAB ............................................................................... 98<br />
8. A TIME .............................................................................................. 106<br />
9. A KIHABUP ..................................................................................... 111<br />
10. GEORGE C. TILYOU .................................................................... 143<br />
Negyedik könyv ....................................................................................... 149<br />
11. LEW ................................................................................................. 150<br />
12. NOODLES COOK ......................................................................... 207<br />
Ötödik könyv ............................................................................................ 238<br />
13. TRÍCIUM ........................................................................................ 239<br />
14. MICHAEL YOSSARIAN .............................................................. 242<br />
15. M2 .................................................................................................... 254<br />
16. GAFFNEY ....................................................................................... 264<br />
Hatodik könyv .......................................................................................... 275<br />
17. SAMMY .......................................................................................... 276<br />
18. DANTE ........................................................................................... 314<br />
19. A KÜKTÉTÉ ................................................................................... 336<br />
20. A LELKÉSZ .................................................................................... 349<br />
Hetedik könyv .......................................................................................... 372<br />
21. LEW ................................................................................................. 373<br />
Nyolcadik könyv ...................................................................................... 399<br />
22. RAJNAI ÚT: MELISSA ................................................................. 400<br />
23. KENOSHA ..................................................................................... 415<br />
24. APOKALIPSZIS ............................................................................. 429<br />
25. WASHINGTON ............................................................................. 441<br />
26. YOSSARIAN .................................................................................. 454<br />
-[3]-
Kilencedik könyv ..................................................................................... 458<br />
27. A KIHABUP ................................................................................... 459<br />
28. A KÓRHÁZ .................................................................................... 481<br />
29. MR. TILYOU .................................................................................. 506<br />
Tizedik könyv ........................................................................................... 514<br />
30. SAMMY .......................................................................................... 515<br />
31. CLAIRE ........................................................................................... 546<br />
Tizenegyedik könyv ................................................................................ 564<br />
32. AZ ESKÜVŐ .................................................................................. 565<br />
Tizenkettedik könyv ................................................................................ 601<br />
33. KÖZJÁTÉK ..................................................................................... 602<br />
Tizenharmadik könyv ............................................................................. 607<br />
34. FINÁLÉ ........................................................................................... 608<br />
Köszönetnyilvánítások ............................................................................ 639<br />
-[4]-
<strong>Első</strong> könyv<br />
-[5]-
1. SAMMY<br />
Amikor a magam korabeli emberek a háborúról beszélnek,<br />
nem a vietnami háborúra gondolnak, hanem arra, amelyik több<br />
mint fél évszázaddal ezelőtt tört ki, és szinte az egész világot<br />
magával sodorta. Már több mint két éve dühöngött, mire mi<br />
egyáltalán beszálltunk. Azt mondják, több mint húszmillió<br />
orosz pusztult el, mielőtt partra szálltunk Normandiában. Sztálingrádnál<br />
már megfordult az ár, mire mi a kontinensre tettük a<br />
lábunkat, az angliai csatát pedig már megnyerték. Mégis egymillió<br />
amerikai áldozata volt a háborúnak – háromszázezren estek<br />
el közülük harc közben. Csak Pearl Harbornál mintegy kétezer-háromszázan<br />
haltak meg azon az egyetlen alattomos napon,<br />
majd fél évszázaddal ezelőtt – és több mint kétezerötszázan<br />
sebesültek meg –, nagyobb katonai veszteséget szenvedtünk<br />
azon az egyetlen napon, mint bármikor máskor, a leghosszabb,<br />
legvéresebb csendes-óceáni ütközeteket kivéve, nagyobbat,<br />
mint Franciaországban a D-napon.<br />
Nem csoda, hogy végül beszálltunk.<br />
Adjunk hálát Istennek az atombombáért, vidultam az<br />
egész civilizált nyugati világgal együtt majd fél századdal ezelőtt,<br />
amikor olvastam az újságok öles betűkkel szedett fejcímeit,<br />
és megtudtam, hogy felrobbantották. Addigra már otthon<br />
voltam és kiszálltam belőle, sértetlenül, és mint volt sorkatonának<br />
sokkal jobban ment a sorom, mint azelőtt. Főiskolára mehettem,<br />
mentem is, két évig még tanítottam is főiskolán Pennsylvaniában,<br />
aztán visszamentem New Yorkba, és egy idő múlva<br />
munkát kaptam a Time magazin reklámosztályán mint hirdetésszöveg-író.<br />
Nem telik bele húsz év, és az újságok országszerte közölni<br />
fogják a háború legöregebb helyi veteránjainak a fényképét,<br />
akik a hazafias ünnepeken részt vesznek majd a ritka parádé-<br />
-[6]-
kon. A parádék máris ritkák. Én soha nem vonultam fel. Azt hiszem,<br />
apám sem. Valamikor réges-régen, mikor még srác voltam,<br />
a dilinós Henry Markowitz, a szemközti bérház apám<br />
nemzedékéből való öreg házmestere, bezzeg felvonult a Fegyverszünet<br />
Napján és az Emlékezés Napján: előkotorta és fölvette<br />
ócska, első világháborús katonai egyenruháját, még az előző<br />
Nagy Háború rongyos lábszárvédőjét is, és egész nap föl-le masírozott<br />
a Railroad Avenue járdáján, a Norton’s Point-i villamossínektől<br />
a Surf Avenue sarkán álló cukorkásboltig meg a<br />
szódaautomatáig, amelyek közelebb voltak az óceánhoz. Az<br />
öreg Henry Markowitz – mint akkoriban apám, az öreg Henry<br />
Markowitz sem lehetett sokkal túl a negyvenen – nagy peckesen<br />
a teljes berekedésig rikoltozta a vezényszavakat a fűszerestől<br />
vagy a mészárostól barna papírzacskókat cipelő fáradt aszszonyoknak,<br />
akik vastag lábaikon hazafelé baktattak apró lakásaikba,<br />
és rá se hederítettek. Nem vett róla tudomást két szégyenkező<br />
lánya sem, akik közül az egyik velem egykorú volt, a<br />
másik vagy egy évvel idősebb nálam. Egyesek azt mondták,<br />
Markowitzot gránátnyomás érte, de nem hiszem, hogy ez igaz<br />
lett volna. Azt hiszem, még azt sem tudtuk, mi az a gránátnyomás.<br />
Három- vagy négyemeletes tégla bérházainkban akkoriban<br />
nem volt lift, az öregedőknek meg az időseknek pokoli lehetett<br />
fölmászni a lépcsőn, mikor hazamentek. A pincékbe teherautón<br />
hozták a szenet, és nagy robajjal, gravitációs úton zúdították<br />
le egy fémcsúszdán; és ott volt található a kazán meg a<br />
forró vizes tartály, no meg a házmester, aki vagy az épületben<br />
lakott, vagy nem, és akit inkább megfélemlítve, mint tiszteletből,<br />
mindig a vezetéknevén és urazva emlegettünk, mert ő őrködött<br />
mindenen a háziúr nevében, akitől akkoriban szinte<br />
mindnyájan féltünk egy kicsit, mint ahogy egyesek közülünk<br />
most is félnek. Alig egy másfél kilométernyire tőlünk terült el a<br />
híres-nevezetes Coney Island-i vidámpark, töméntelen tarka<br />
-[7]-
villanykörtéjével, játékaival, körhintáival és büfébódéival. A<br />
Luna Park nagy és híres attrakció volt akkoriban, és az volt a<br />
Steeplechase („Steeplechase – Mulatni Mész”) Park is, egy bizonyos<br />
Mr. George C. Tilyou műve, aki akkor már rég elhunyt,<br />
és akiről senki nem tudott sokat. A Steeplechase összes portálján<br />
merészen virított egy meghökkentő karikatúra, a feledhetetlen<br />
védjegy: egy enyhén idióta férfi groteszk, rózsaszín, lapos,<br />
vigyorgó arca, amely valósággal tüzelt a sátáni vidámságtól, és<br />
hihetetlen módon, egyetlen primitív síkban villogtatta olykor<br />
majd háztömbnyi száját, melyben képtelenül és elképesztően<br />
sok hatalmas fog villogott. A személyzet tagjai vörös kabátot és<br />
zöld zsokésapkát viseltek, és sokuk bűzlött a whiskytől. Tilyou<br />
a Surf Avenue-n lakott valaha, saját házában, egy jókora faépületben,<br />
melynek deszkajárda vezetett a verandájára egy rövid<br />
kőlépcsőről, amely egyenesen a járda széléig húzódott, és mintha<br />
süllyedt volna. Mire annyi idős lehettem, hogy elsétálhattam<br />
mellette úton a közkönyvtárba, a földalatti állomásra vagy<br />
szombatonként matinéra a moziba, a legalsó lépcső függőleges<br />
oldallapjának betonjába vésett családi neve már erősen kibillent<br />
a vinkliből, és több mint a feléig belesüppedt a földbe. A mi<br />
környékünkön nagy esemény volt az olajkazánok beszerelése,<br />
amikor a csővezetékek meg az olajtartályok miatt fölfúrták a<br />
kövezetet – ez a haladás jele volt.<br />
Ama húsz év múltán igencsak rosszul fogunk festeni az<br />
újságfotókon és a televíziós klipeken, mint holmi idegenek valami<br />
másféle világból, totyogó aggastyánok leszünk, és talán<br />
kissé idiótáknak és összezsugorodottnak látszunk majd ráncos,<br />
beesett arcunkkal és fogatlan mosolyunkkal. Vannak ismerőseim,<br />
akik már haldokolnak, és voltak mások, akik már meghaltak.<br />
Már most se vagyunk valami szépek. Szemüveget viselünk,<br />
kezdünk süketülni, néha túl sokat beszélünk, ismételjük önmagunkat,<br />
mindenféle dolgok nőnek ki rajtunk, még kisebb hor-<br />
-[8]-
zsolásaink is lassabban gyógyulnak és árulkodó nyomokat<br />
hagynak maguk után.<br />
És aztán hamarosan nem marad belőlünk semmi.<br />
Csak feljegyzések és emléktárgyak mások számára, meg<br />
azok a képek, amelyeket véletlenül felidéznek. Egy szép napon<br />
valamelyik gyerekem – törvényesen adoptáltam őket, persze a<br />
beleegyezésükkel – vagy valamelyik felnőtt unokám talán véletlenül<br />
rábukkan a szárnyas géppuskajelvényemre vagy a repülős<br />
érdeméremre, az őrmesteri stráfokra a váll-lapomon, vagy<br />
arra a pillanatfelvételre, amely rólam készült – a kis Sammy<br />
Singerről, aki a korcsoportjában a legjobb helyesíró volt Coney<br />
Islanden, és majdnem mindig osztályelső számtanból, elemi algebrából<br />
és síkgeometriából – báránybőr téli repülőzubbonyomban,<br />
vállamon az ejtőernyő hevederjével, a tengerentúlon,<br />
majd ötven évvel ezelőtt Pianosa szigetén, Olaszország nyugati<br />
partjai mellett. A kamerába mosolyogva ülünk egy repülőgép<br />
mellett a hajnali napfényben élesítetlen ezerfontos bombák alacsony<br />
halmán, várva az újabb bevetésre indító jelzést, és a háttérből<br />
az aznapi bombázótisztünk néz ránk, emlékszem, egy<br />
kapitány. A kapitány, egy izgága és indulatos, néha kissé ijesztő<br />
örmény, képtelen volt megtanulni a navigációt azon a gyorstalpaló<br />
tanfolyamon, amelyre váratlanul belerángatták a harckiképzésből<br />
a dél-carolinai Columbiában lévő légi támaszponton,<br />
ahol ideiglenes állományként összehozták a csoportunkat, és<br />
harci és repülőkiképzésre fogtak, hogy valamelyik tengerentúli<br />
hadszíntérre tudjunk repülni. A pilóta, egy Appleby nevezetű<br />
józan texasi, nagyon módszeres ember volt, és nagyon jól értette<br />
a dolgát, áldja meg az Isten, és ők ketten nagyon gyorsan kezdtek<br />
nem kijönni egymással. Én Yossariannal éreztem együtt,<br />
mert humoros volt és gyors eszű, egy kicsit vad, de hozzám hasonlóan<br />
nagyvárosi fiú, aki a vége felé egyszer csak félig tréfásan<br />
azt mondta, hogy inkább meghal, mintsem hogy megöljék,<br />
-[9]-
márpedig elhatározta, hogy örökké fog élni, vagy legalábbis<br />
ebbe a próbálkozásba fog belehalni.<br />
Ezzel igencsak azonosulni tudtam. Tőle tanultam meg<br />
nemet mondani. Amikor előléptetésül fölajánlottak egy további<br />
stráfot és még egy Repülő Érdemérmet, ha még tíz bevetést repülök,<br />
visszautasítottam, mire hazaküldtek. Mindvégig kivontam<br />
magam Appleby és Yossarian nézeteltéréseiből, mert félénk<br />
voltam és kicsi, sorkatona és zsidó. Akkoriban a természetemmé<br />
vált, hogy mindig meggyőződjek róla, hogyan is állok az új<br />
emberekkel, mielőtt kiadnám magam, bár, legalábbis elvben, ha<br />
nem is mindig azzal a magabiztossággal, amilyennel szerettem<br />
volna, mindenki mással egyenlőnek tartottam magamat, a tisztekkel<br />
is, még ezzel a nagydarab, nagyszájú örmény bombázótiszttel<br />
is, aki örökösen azzal az eszement viccel jött, hogy ő<br />
igazából asszír, és gyakorlatilag már kihalt. Láttam, hogy<br />
mindnyájuknál olvasottabb vagyok, és nekem volt a legjobb a<br />
helyesírásom is, de volt annyi eszem, hogy ezt soha nem hangoztattam.<br />
Yossarian minden egyes éjszakai bevetésen eltévedt, amelyet<br />
Dél-Carolina és Georgia fölötti hadműveleti gyakorlórepüléseinken<br />
repültünk. Vicc is született róla. Az önkéntes közlegényektől,<br />
akikkel a laktanyában és az ebédlőben megismerkedtem,<br />
megtudtam, hogy az ő bombázókból átképzett navigátoraik<br />
is mind eltévednek összes éjszakai bevetéseiken, és erről<br />
is vicc született. Hajózószemélyzetünk harmadik tisztje egy<br />
Kraft nevű másodpilóta volt, akit a tengerentúlon első pilótának<br />
léptettek elő. A légelhárítás lelőtte, elesett Észak-Olaszországban,<br />
Ferrara fölött, amikor a százada másodszor is rárepült az<br />
ottani hídra. Yossarian, a vezérgép bombázótisztje, aki első ízben<br />
elmulasztotta ledobni a bombáit, kitüntetést kapott, mert<br />
visszafordult és másodszor is rárepült, mikor látta, hogy a többiek<br />
is elhibázták, és a híd még mindig sértetlen. Azokon a délcarolinai<br />
navigációs kiképző repüléseken Appleby mindig meg-<br />
-[10]-
találta számunkra a biztonságos hazavezető utat a rádiós irányzással.<br />
Egy szurokfekete éjszakán eltévedtünk, és több mint egy<br />
óra hosszat nem volt rádióirányításunk. A közeli viharok elektromos<br />
interferenciát okoztak, és a mai napig tisztán hallom<br />
Yossarian hangját a fedélzeti telefonon, amint azt mondja:<br />
– Folyópartot látok odalenn. Forduljatok balra, szeljétek<br />
át, majdcsak találok a túlsó partján valami tereptárgyat.<br />
A folyópartról kiderült, hogy az Atlanti-óceán partja, mi<br />
pedig úton voltunk Afrika felé. Appleby megint elvesztette a<br />
türelmét, fél óra elteltével átvette a navigációt, aztán mikor végre<br />
elkapta és összerakta a rádiójeleket, amelyek visszavezettek<br />
minket a repterünkre, már csak annyi üzemanyagunk maradt,<br />
amennyivel el tudtunk gurulni a leszállópályáról a gépállomásig.<br />
A motorok lefulladtak, mielőtt kikapcsolhattuk volna őket.<br />
Mindnyájan majdnem meghaltunk.<br />
Kezdtem középkorú lenni, mire ez tudatosodott bennem,<br />
és attól fogva ha elmeséltem ezt az anekdotát, már nem csak<br />
azért, hogy nevessenek rajta.<br />
Azon a fényképen velem van egy haverom, Bill Knight,<br />
akkoriban a legjobb toronygéppuskás, aki körülbelül két évvel<br />
volt idősebb nálam, és már nős volt, és csecsemő kisbabájuk<br />
volt, akit összesen csak egy hétig látott, meg egy Howard<br />
Hóden nevű, velem egykorú, sovány fiú, valahonnan Alabamából,<br />
aki törzsgéppuskás és rádiós volt, aztán úgy egy hónap<br />
múlva elesett egy avignoni bevetésen, és lassan halt meg, jajgatott<br />
kínjában, és nyöszörgött, hogy fázik. Húszévesek vagyunk,<br />
és gyerekeknek látszunk, akik még csak húszévesek. Howie<br />
Hóden volt az első halott emberi lény, akit valaha láttam, és azóta<br />
is az egyetlen halott, aki a ravatalozón kívül a szemem elé<br />
került. A feleségem éjszaka halt meg, és már nem volt a szobában,<br />
mire megérkeztem a kórházba, hogy elintézzem a papírokat,<br />
és elkezdjem intézni a temetését. Szinte napra úgy és akkor<br />
-[11]-
ment el, ahogy az onkológus mondta. Beteg volt, de ritkán voltak<br />
nagy fájdalmai, és szerettük azt hinni, hogy azért kíméltetett<br />
meg a fájdalmaktól, mert mindig nagyon jó volt, legalábbis<br />
hozzám meg a gyerekekhez, és általában vidám volt és jószívű.<br />
Ha dühös volt, csak az első férjére volt dühös, rá is csak időnként,<br />
különösen azért, mert gyakran nem volt pénze gyerektartásra,<br />
ám volt elég pénze új barátnőkre, meg arra, hogy még<br />
egypárszor megnősüljön. Szerencsém volt a halottakkal, mondta<br />
közvetlenül a háború után Lew, gyerekkori barátom, aki gyalogos<br />
volt, fogságba esett, és százával látott halottakat Európában,<br />
mielőtt a hajó hazaszállította; látott amerikaiakat és németeket,<br />
aztán német civileket tucatszámra Drezdában, amikor<br />
visszaküldték oda, hogy segítsen eltakarítani a romokat a brit<br />
gyújtóbombázás után, amiről tőle hallottam először.<br />
Erről a légitámadásról, ami nagyjából mindenkit megölt a<br />
városban, kivéve ezeket a hadifoglyokat meg az őreiket, én nem<br />
tudtam, és nem is voltam hajlandó tüstént elhinni.<br />
– Több mint százezren? Te biztos megőrültél, Lew Az<br />
több, mint Hirosima meg az atombomba.<br />
Utánanéztem, aztán elismertem, hogy igaza van.<br />
De ez majd ötven évvel ezelőtt volt. Nem csoda, ha leszármazottainkat<br />
nemigen érdekli a második világháború. Akkor<br />
még alig született meg valaki közülük. Ha megszülettek<br />
volna, ötven körül járnának.<br />
De talán egy szép napon, valamikor a jövőben, melyet<br />
meg sem tudok próbálni fölmérni, valamelyik gyerekem vagy<br />
unokám véletlenül rábukkan majd egy dobozra vagy egy fiókra,<br />
benne a géppuskás szárnyaimmal, a Repülő Érdeméremmel,<br />
az őrmesteri stráfjaimmal meg a háború idején készült fényképpel,<br />
és ez talán fájdalmas visszatekintésre fogja ösztökélni,<br />
eszébe fog juttatni bizonyos családi természetű incidenseket,<br />
amelyekre valamikor sor került köztünk, vagy soha nem került<br />
-[12]-
sor, pedig kellett volna. Mint engem apám első világháborús<br />
gázálarca.<br />
Kíváncsi lennék, mi lett vele. Mikor kicsi voltam, szerettem<br />
azt a gázmaszkot, jó játék volt, sokszor eljátszottam vele,<br />
mikor apám a belvárosban dolgozott, ahol szabásminták alapján<br />
gyerekruhákat szabott. Megvan a katonakori fényképe is.<br />
Miután még az elemiben elolvastam az első világháború német<br />
repülő ászának, Manfred von Richthofen bárónak az életrajzát,<br />
egy darabig szerettem volna felnőttként vadászpilóta lenni, naponta<br />
megvívni vele Franciaországban, magányos párbajban a<br />
lövészárkok fölött, és mindannyiszor újra lelőni. A hősöm volt,<br />
én meg arról álmodoztam, hogy lelövöm. Nem sokkal a háború,<br />
az én háborúm után apám meghalt. Azt mondták, rák. Szeretett<br />
szivarozni. Egy szomszédos kis trafikban vásárolta a szivarjait a<br />
Surf Avenue sarkán, ahol a mindig elégedett Mr. Levinson mosolyogva<br />
üldögélt a munkaasztalánál a késeivel meg a dohányleveleivel,<br />
és saját kezűleg szabta ki és sodorta meg a szivarjait,<br />
miközben fekete hajú, szeplős, nyugodt természetű, törpe felesége,<br />
Mrs. Levinson fürdősapkákat, füldugókat, úszógumikat,<br />
vödröket, lapátokat és más kacatokat árult a tengerparti homokozáshoz,<br />
hiszen a tenger alig egy háztömbnyire volt tőlünk.<br />
Gyerektelenek voltak.<br />
Mindenki dolgozott. Sráckoromban egy darabig újságot<br />
árultam az utcánkon meg a stégen álló kocsmákban. Húgaink<br />
nyáron fagyasztott vaníliakrémet meg üdítőket árultak a stég<br />
bódéiban. Davey Goldsmith hot dogot árult. A tengerparton<br />
spártaiként csatáztak az engedély nélküli vándorárusok, hogy a<br />
napbarnított karjukon tartott ormótlan kartondobozokból, melyekből<br />
füstölögve szállt fel a szárazjég gőze, öt-öt centért eladhassák<br />
összes jégrúdjukat és jégkrémjüket, mielőtt elkaphatták<br />
volna őket a rendőrök, akik, végighajszolták őket a puha homokon,<br />
a fürdőruhás bámészkodók közt, akik szívvel-lélekkel<br />
drukkoltak nekik, hogy sikerüljön elmenekülniük. Sokat ismer-<br />
-[13]-
tem ezek közül a lúdtalpas, idősebb fiatal fiúk közül, akik ilyen<br />
veszélyek közt dolgoztak.<br />
A lakásunkban mindig hallhattuk a tenger felől a megtörő<br />
hullámok moraját meg a harangos bója kongását (mi „haragos<br />
bójának” neveztük, ami az én fülemnek még mindig kedves).<br />
Időnként, amikor kora vagy késő délután szokatlan csend lett,<br />
néha nagyon halkan még a legközelebbi körhinta kísérteties<br />
muzsikáját is hallottuk, az egzotikus gőzorgona hangját a stégen<br />
álló óriás ringlispílről, amelyen körbeforogtak az aranyos, a<br />
karamellszínű, a fényes fekete csíkokkal és mutatós édességek,<br />
zselé, medvecukor és gumicukor kék és rózsaszín foltjaival ékesített<br />
mének – honnan származtak ezek a pompásan sikló lovak?<br />
volt valahol egy nagyvállalat, amely a körhinták számára<br />
lovakat gyártott? nagy pénz volt benne? – majd félmérföldnyire.<br />
Senki nem volt gazdag.<br />
-[14]-
2. A KIS PÖCS<br />
Az új elnök törvényesen lépett hivatalba, amikor elődje<br />
gyötrő szellemi kimerülésében lemondott, mert folytonosan<br />
magyarázkodnia kellett, miért választott ilyen embert alelnökjelöltjének.<br />
– Miért pont őt szemelted ki? – volt kénytelen folytonosan<br />
érdeklődni tőle legjobb barátja, a külügyminiszter. – Legalább<br />
nekem mondd meg. Nálam biztonságban van a titkod.<br />
– Nem volt ebben semmiféle titok! – válaszolta saját védelmére<br />
a nemzet első számú tisztviselője. – Nem volt emögött<br />
semmi alattomosság, semmi rejtett ok. Egyszerűen az ítélőképességemre<br />
hagyatkoztam. Szavamat adom neked, hogy nem<br />
volt semmiféle bűnös szándékom.<br />
– Ez az, ami olyan rémisztő.<br />
-[15]-
3. MR. YOSSARIAN<br />
A kórházban töltött második hét közepén Yossarian az<br />
anyjáról álmodott, és megint tudta, hogy meg fog halni. Az orvosok<br />
idegesek lettek, amikor tudatta velük a hírt.<br />
– Mi nem találunk semmi bajt – mondták neki.<br />
– Keressenek tovább – utasította őket.<br />
– Ön tökéletes egészségnek örvend.<br />
– Csak várjanak – tanácsolta nekik.<br />
Yossarian megfigyelésre tért vissza a kórházba, ahova előzőleg<br />
megint visszavonult a zavarba ejtő fizikai tünetek újabb<br />
neurotikus zárótüze alatt, melyekre egyre fogékonyabb lett,<br />
miután azon kapta magát, hogy életében másodszor újra egyedül<br />
lakik. Tünetei a jelek szerint úgy foszlottak sorra széjjel,<br />
mint a pára, mihelyt leírta vagy sorra kivizsgálták őket. Alig<br />
néhány hónappal azelőtt pusztán azzal kikúrálta magát gyógyíthatatlan<br />
isiászából, hogy felhívta egyik orvosát, és elpanaszolta<br />
neki, hogy gyógyíthatatlan isiásza van. Nem tudott megtanulni<br />
egyedül élni. Nem tudta megvetni az ágyát. Hamarébb<br />
halt volna éhen, mint hogy főzzön.<br />
Ezúttal úgyszólván rohanvást ment vissza, egy másfajta<br />
morbid látomás morbid látomásának hatására, nem sokkal az<br />
után, hogy hallotta: az elnök, akit nem szeretett, le fog mondani,<br />
és minden bizonnyal az alelnök lesz az utóda, akit még kevésbé<br />
szeretett; és nem sokkal azután, amikor véletlenül megtudta,<br />
hogy Milo Minderbinder, akivel most már vagy huszonöt<br />
éve óhatatlan és elkerülhetetlen kapcsolatban állt, kiterjesztette<br />
üzleteit az olyan áporodott, fölös termékekről, mint az avas<br />
csokoládé meg az egyiptomi gyapot a katonai felszerelésekre,<br />
-[16]-
és saját repülőgépet tervezett, amelyet a kormánynak szándékozott<br />
eladni. Természetesen bármely kormánynak, amelyik<br />
megengedhette magának, hogy megvásárolja.<br />
Európában voltak országok, amelyek ezt megengedhették<br />
maguknak, és Ázsiában meg a Közel-Keleten is.<br />
Morbid látomásának látomása, amelyet átélt, agyvérzés<br />
vagy gutaütés látomása volt: újra felélesztette emlékeit az elnyűhetetlen,<br />
öreg Gustav Aschenbachról, magányáról a mediterrán<br />
tengerpart mitikus strandján, és halhatatlan haláláról Velencében,<br />
kimerülten, ötvenévesen, abban a városban, amelyet<br />
járvány sújtott, amiről senki nem kívánt beszélni. Nápolyban,<br />
valamikor régen, amikor beállították a csapatszállító hajóra induló<br />
sorba, amely hazaszállította, miután hetven bevetést repült<br />
és túlélte, egy idősebb, Svejk nevű katonát talált maga mögött,<br />
meg egy Krautheimerként született férfit, aki Joseph Kayere<br />
változtatta a nevét, hogy biztonságosabban olvadhasson be<br />
az ő kultúrájába, ám akkoriban ez a név, a Svejkéhez hasonlóan,<br />
még nem sokat jelentett számára.<br />
Ha választhatott, Yossarian még mindig jobb szeretett élni.<br />
Nem evett tojást, és bár nem fájt a feje, minden második nap<br />
bekapta a maga bébiaszpirinjét.<br />
Semmi kétsége nem volt afelől, hogy sok mindenért kell<br />
aggódnia. A szülei meghaltak, és meghaltak összes nagybátyjai<br />
és nagynénjei is.<br />
Pöcs a Fehér Házban? Nem ez lenne az első eset. Megint<br />
összetört egy tankhajó. Ott van a sugárzás. A szemét. A rovarirtó<br />
szerek, a mérgező hulladék és a szabad vállalkozás. Az abortuszoknak<br />
vannak ellenségei, akik halálbüntetést kívánnak kiszabni<br />
mindenkire, aki nem életpárti. A kormányzatban középszerűség<br />
uralkodik, és önérdek is. Bajok vannak Izraelben.<br />
Mindezek nem puszta tévhitek. Nem ő találta ki őket. Hamarosan<br />
kiónozni fogják az emberi embriókat, eladásra, a hecc ked-<br />
-[17]-
véért, meg pótalkatrésznek. Emberek, akik nem termelnek<br />
semmi megfoghatót, milliókat keresnek pusztán a tulajdonosváltással.<br />
A hidegháborúnak vége lett, de a földön még mindig<br />
nincsen béke. Semminek nincs értelme, és semmi másnak sem.<br />
Az emberek mindenfélét csinálnak, anélkül hogy tudnák, miért,<br />
aztán megpróbálják kitalálni.<br />
Amikor Yossarian unatkozott a kórházi szobájában, úgy<br />
játszadozott az ilyen magasröptű gondolatokkal, mint egy ébren<br />
álmodozó ifjú a nemi szervével.<br />
Hétköznap minden reggel legalább egyszer becsődült<br />
hozzá az orvosa, Leon Schumacher, bimbózó, fiatal orvosokból<br />
álló fürge és komoly sleppjével, a csinos arcú és pompás fenekű<br />
eleven és vonzó osztályos ápolónő kíséretében, aki kora ellenére<br />
nyíltan vonzódott Yossarianhoz, és akit Yossarian ravaszul<br />
egyre arra csábítgatott, hogy fiatalossága ellenére kezdjen jóindulatúan<br />
belészeretni. Ez a magas, impozáns csípőjű nő emlékezett<br />
Pearl Baileyre, de Pearl Harborra nem, és ennek alapján<br />
kora valahol harmincöt és hatvan év között lehetett, ami<br />
Yossarian hite szerint a legeslegjobb egy nő számára, feltéve<br />
persze, hogy még ép az egészsége. Yossariannak csak ködös elképzelése<br />
volt arról, milyen is igazából ez a nő; mégis gátlástalanul<br />
kihasznált minden alkalmat, amely segíthetett élvezetesen<br />
eltölteni vele az időt addig a néhány békés hétig, ameddig a<br />
kórházban akart maradni mindenáron, hogy kipihenje magát és<br />
összeszedje a világképét, miközben a világ nagy nemzetei újra<br />
stabilizálódnak egy új, másik világrendben, amely megint végleges<br />
és örökkévaló lesz.<br />
Bevitte magával a rádióját, és szinte mindig talált valami<br />
Bachot vagy valami kitűnő kamara-, zongora- vagy kórusmuzsikát<br />
egyik vagy másik URH-állomáson. Ahhoz túl sokszor<br />
megzavarták, hogy operáknak, különösen Wagnernek szentelhette<br />
volna a figyelmét. Ezúttal jó szobát kapott, állapította meg<br />
-[18]-
örömmel, és kifogástalan szomszédokat, akik nem voltak viszszataszítóan<br />
betegek; és ott volt ez a vonzó osztályos ápolónő is,<br />
aki illedelmesen nevetgélve reagált a csalogatásaira, dölyfösen<br />
és túláradóan riszálta magát, és kihívóan hencegett a pompás<br />
seggével.<br />
Yossarian semmi okot nem látott rá, hogy ne értsen ezzel<br />
egyet.<br />
Az első hét közepére már teljes gőzzel flörtölt vele. Schumacher<br />
doktor nem is nézte jó szemmel ezt a buja frivolságot.<br />
– Épp elég helytelen, hogy beeresztettem ide. Azt hiszem,<br />
mind a kettőnknek szégyellnünk kellene magunkat. Maga itt<br />
van ebben a szobában, mikor nem beteg...<br />
– Ki mondja, hogy nem vagyok?<br />
–...mikor olyan sok ember van kinn az utcákon.<br />
– Beeresztenek ide egyet, ha beleegyeznék, hogy kimegyek?<br />
– Kifizetné a számláit?<br />
Yossarian úgy vélte, inkább nem.<br />
Egy nagynevű angiográfus savanyúan megerősítette, hogy<br />
nincs szüksége angingráfiára; egy neurológus ugyanilyen komoran<br />
kijelentette, hogy semmi baj nincs az agyával. Lenn<br />
Schumacher ismét büszkélkedve mutatta be ritka példányként,<br />
amellyel tanítványainak nem lesz gyakran alkalmuk találkozni<br />
orvosi gyakorlatukban: íme egy hatvannyolc éves férfi, akinek<br />
semmiféle betegségtünete nincs, de még csak nem is hipochonder.<br />
Késő délután vagy néha kora este beugrott hozzá Leon,<br />
csak hogy egy darabig a maga monoton, bánatos módján a<br />
hosszú munkaidejéről, a rémes munkakörülményeiről és igazságtalanul<br />
alacsony keresetéről fecsegjen tapintatlanul és ego-<br />
-[19]-
centrikusán egy olyan embernek, akiről mindketten tudták,<br />
hogy hamarosan meg fog halni.<br />
Nem volt tekintettel Yossarianra.<br />
Az ápolónőjét Melissa MacIntoshnak hívták, és mint minden<br />
jó nő egy romantikus hajlamú, kifinomult férfi szemében,<br />
túl jónak látszott ahhoz, hogy igaz lehessen.<br />
A második hét kezdetén Melissa már megengedte neki,<br />
hogy ujjai hegyével megsimogathassa a kombinéját szegélyező<br />
csipkét, amikor körülötte lebzselve az ágya vagy a széke mellett<br />
állt vagy ült, és beszélgettek, vagy Yossarian flörtölését viszonozva<br />
engedte, hogy egyre hevesebben flörtöljön vele. A kényelmetlenségtől<br />
piruldozva, de a rosszalkodástól felélénkülve,<br />
ha nem is egyezett bele, de nem is tiltotta meg, hogy eljátszadozzon<br />
vékonyka fehérneműjével, bár nem tudta könnyedén<br />
elengedni magát. Rettegett, hogy valaki rajtakaphatja őket ezen<br />
a megengedhetetlen bizalmaskodáson. Yossarian imádkozott,<br />
bárcsak lepné meg őket valaki. Nem akarta, hogy eszébe jusson,<br />
hátha komolyak a szándékai. Melissa maga is elismerte, hogy<br />
szerencsés lány, amiért ő a betege, amikor Yossarian ezt mondta<br />
neki. Kevesebb baja volt vele, mint az emelet privát és félprivát<br />
szobáiban fekvő többi férfival és nővel. És Yossarian látta,<br />
hogy izgalmasabb – és ezért csábítóbb, ezt is értette, bár a<br />
lány talán nem – azoknál a ritka férfiaknál, akikkel a kórházon<br />
kívül találkozgat, sőt még annál az egy-két férfinál is, akiket<br />
évek óta kizárólagosan – majdnem kizárólagosan – fogad. Soha<br />
nem volt férjnél, még egyszer-kétszer sem. Yossariannal olyan<br />
kevés baj volt, hogy nem volt vele semmi baj, így Melissának és<br />
a többi osztályos nővérnek alig volt más dolguk körülötte, mint<br />
műszakonként benézni a szobájába, meggyőződni róla, hogy<br />
még nem halt meg, és semmit nem kellett tenniük, hogy életben<br />
tartsák.<br />
– Minden rendben van? – kérdezték mindnyájan.<br />
-[20]-
– Minden, kivéve az egészségemet – sóhajtott válaszul.<br />
– Maga tökéletesen egészséges.<br />
Yossarian vette magának a fáradtságot, és elmagyarázta,<br />
hogy éppen ez a baj. Ez azt jelenti, hogy rosszabbodnia kell az<br />
állapotának.<br />
– Ez nem vicc – viccelődött, amikor nevettek.<br />
Egyik nap Melissa fekete kombinét vett fel, miután esztétikai<br />
vágyakozást színlelve Yossarian megkérte erre. Amikor<br />
azt akarta, hogy bejöjjön hozzá, azon kapta magát, hogy égető<br />
szükségét érzi, hogy szüksége legyen valamire. Amikor megnyomta<br />
a nővérhívó gombot, néha más ápolónő jelentkezett.<br />
– Küldje az én Melissámat! – parancsolta ilyenkor.<br />
A többiek készségesen együttműködtek. Nem szenvedett<br />
hiányt ápolásban. Jó egészségben van, állapították meg naponta<br />
újra és újra az orvosok, és ezúttal morcosan és csalódottan, azzal<br />
az érzéssel, hogy becsapják, oda lyukadt ki, hogy úgy tűnik,<br />
igazuk van.<br />
Jó volt az étvágya és az emésztése. Komputertomográffal<br />
pásztázták végig a hallószerveit meg a gerincét. Arcüregei tiszták<br />
voltak, és sehol semmi jele nem mutatkozott reumának<br />
vagy ízületi gyulladásnak, anginának vagy ideggyulladásnak.<br />
Még az orra sem csöpögött. Minden orvos irigyelte a vérnyomását;<br />
aki csak látta. Leadta nekik a vizeletét, megvizsgálták, és<br />
a koleszterinje alacsony volt; a hemoglobinja magas, az ülepedési<br />
üteme gyönyörű, a vérnitrogénje pedig ideális. Tökéletes<br />
embernek nyilvánították hát. Úgy vélte, hogy első feleségének<br />
meg a másodiknak, akitől ekkor már egy éve különváltan élt,<br />
esetleg volnának ellenvetései.<br />
Járt nála egy kardiológus-sztár, aki semmi hibát nem talált<br />
benne, egy patológus a pátoszára, aki szintén nem talált okot az<br />
aggodalomra, egy vállalkozó szellemű gasztroenterológus, aki<br />
-[21]-
visszarohant a szobájába, hogy másodszor is kikérje Yossarian<br />
véleményét bizonyos kreatív befektetési stratégiákról, amelyeket<br />
holmi arizonai ingatlanokkal kapcsolatban fontolgatott, aztán<br />
jött egy pszichológus a pszichéje ügyében, és ő lett<br />
Yossarian utolsó menedéke, akiben még bízhatott.<br />
– És mi van a vérszegénységem és a fáradtságom és az érdektelenségem<br />
és a depresszióm periodikus periódusaival? –<br />
hadarta Yossarian suttogva, de mint a forgószél. – Azon kapom<br />
magam, hogy nem figyelek oda olyan dolgokra, amelyeket más<br />
emberek komolyan vesznek. Unom az információkat, melyeknek<br />
nem veszem hasznát. Szeretném, ha a napilapoknak kisebb<br />
lenne a terjedelmük, és hetenként jelennének meg. Nem érdekel<br />
többé semmi, ami a világban történik. A komédiások nem tudnak<br />
megnevettetni, a hosszú történetek az őrületbe kergetnek.<br />
Az én hibám vagy az öregségé? Vagy a bolygónk válik tényleg<br />
jelentéktelenné? A tévéhíradók degeneráltak. Mindenhol mindenki<br />
locsog. Minden lelkesedésem kimerült. Tényleg egészségesnek<br />
érzem most magam, vagy csak képzelem? Még a fejem<br />
is teli van hajjal. Doki, tudnom kell az igazságot. Mentális természetű<br />
a depresszióm?<br />
– Ez nem depresszió, és maga nincs kimerülve.<br />
A pszichológus annak rendje és módja szerint konzultált a<br />
pszichiátria főnökével, aki konzultált az összes többi orvossal,<br />
majd arra az egybehangzó végkövetkeztetésre jutottak, miszerint<br />
semmiféle pszichoszomatikus jelenség nem játszik szerepet<br />
a kitűnő egészségben, amelynek örvend, és a fején is valódi a<br />
haj.<br />
– Ámbátor – tette hozzá torkát köszörülve a pszichiátria<br />
főnöke – a becsület arra kötelez, hogy besoroljam önt az időskori<br />
depresszió elsőrendű jelöltjei közé.<br />
– Időskori depresszió? – ízlelgette Yossarian a szakkifejezést.<br />
– Körülbelül mikor jelentkezne az?<br />
-[22]-
– Körülbelül most. Mit csinál, mi az, amit igazán élvez?<br />
– Attól tartok, nem sokat. Futok a nők után, de nem túl<br />
keményen. Több pénzt keresek, mint amennyire szükségem<br />
van.<br />
– És élvezi?<br />
– Nem. Nincsenek ambícióim, és nem sok maradt, amit<br />
még meg szeretnék csinálni.<br />
– Semmi golf, semmi tenisz, semmi bridzs? Műgyűjtés, régiséggyűjtés?<br />
– Ezekről szó sem lehet.<br />
– Nem jó a prognózis.<br />
– Ezt mindig tudtam.<br />
– Nekünk most úgy tűnik, Mr. Yossarian – mondta az orvos-igazgató,<br />
az egész intézmény nevében szólva, miközben<br />
Leon Schumacher háromnegyedrészt kopasz feje a vállára kókadt<br />
–, hogy maga örökké élhet.<br />
Úgy látszott, semmiért nem kell aggódnia, kivéve az inflációt<br />
meg a deflációt, a magasabb kamatlábakat meg az alacsonyabb<br />
kamatlábakat, a kedvezőtlen kereskedelmi mérleget és a<br />
kedvező kereskedelmi mérleget, az új elnököt és a régi tábori<br />
lelkészt, az erősebb dollárt és a gyöngébb dollárt, de aggódhatott<br />
még ezek mellett a súrlódás, az entrópia, a sugárzás és a<br />
gravitáció miatt is.<br />
Ám új pajtása, Melissa MacIntosh nővér miatt is aggódott,<br />
mert nem volt megtakarított pénze. A szüleinek sem volt, így<br />
ha elég sokáig élne, pusztán a társadalombiztosítási járulékból<br />
kellene megélnie, meg a nyomorúságos kórházi nyugdíjából,<br />
feltéve hogy a következő két-háromszáz évben is ott dolgozik,<br />
ami kizártnak látszott, hacsak nem ismerkedik meg előzőleg<br />
egy jómódú, derék úriemberrel, és nem megy feleségül ehhez<br />
-[23]-
az úriemberhez, aki akkor majd olyan vonzó lesz számára, mint<br />
most Yossarian, aki ezt teljesen kizártnak látta, hiszen ritka férfi<br />
tudna olyan elbűvölően trágárul beszélni hozzá, mint ő. Nem is<br />
egyszer sajgó szívvel töprengett Melissáról: túl ártatlan ahhoz,<br />
hogy engedjen az anyagi körülmények szívtelen dinamikájának,<br />
túl kedves, gyanútlan és önzetlen.<br />
– Egy dolgot okvetlenül meg kell tennie – mondta neki<br />
egyik nap Yossarian, miután Melissa a tanácsát kérte, kösseneke<br />
egyéni nyugdíjbiztosítást, ő meg a lakótársnője, mire<br />
Yossarian közölte, miszerint nem tudja, mi a franc gyakorlati<br />
haszna van bárki számára hosszú távon az egyéni nyugdíjbiztosításnak,<br />
kivéve az arra csábítgató bankokat –, mégpedig feleségül<br />
kell mennie valakihez, olyasvalakihez, mint én most, egy<br />
olyan férfihoz, akinek van némi megtakarított pénze, aki ért valamit<br />
a biztosításhoz meg az örökösödéshez, és előzőleg csak<br />
egyszer volt nős.<br />
ten.<br />
– Maga túl öreg lenne hozzám? – kérdezte Melissa rémül-<br />
– Maga lenne túl fiatal hozzám. Tegye meg hamar, tegye<br />
meg még ma. Talán még egy orvos is megtenné. Mielőtt észrevenné,<br />
olyan öreg lesz, mint én, és nem lesz semmije.<br />
Meggondolatlan szentimentalizmusa miatt is aggódott,<br />
amiért törődött valakivel, akinek szüksége volt rá.<br />
Ez nem az amerikai hozzáállás.<br />
És ez volt az, amire végképp nem volt szüksége: egy további<br />
valakire, aki őrá szorul. Vagy kettőre, mert Melissa büszkén<br />
beszélt a szűkös lakásban lakó, szemkápráztató, minden<br />
mulatságot kedvelő szobatársnőjéről, az Angela Back nevű nőről,<br />
aki magasabb és szabadabb nála, ausztráliai, természetes<br />
szőke, de még ragyogóbbra szőkítteti a haját, és nagyobb a keble,<br />
tűsarkú cipőt hord, fehér rúzst és fehér szemfestéket használ,<br />
-[24]-
és egy bazárárukat gyártó cég kereskedelmi képviselőjeként<br />
dolgozik, ahol olyan trágár ötletekkel hozakodik elő új cikkekre,<br />
hogy a cég társtulajdonosainak, két idősecske zsidó családapának<br />
hitetlenkedve megbénul a nyelve, és csak irulnak-pirulnak.<br />
Angela ismerte és élvezte a hatást, amelyet új méregdrága<br />
belvárosi bárokban keltett, ahová munka után gyakran eljárt<br />
társaságkedvelő üzleti vezetőkkel találkozni, hogy vacsora után<br />
elmenjen velük táncolni, aztán, amikor az este véget ért, könyörtelenül<br />
lerázza őket a bérház földszinti kapualjában. Szinte<br />
alig ismert valakit, akit eléggé kedvelt volna, hogy hosszabb<br />
ideig együtt maradjon vele, mert szinte soha nem engedte meg<br />
magának, hogy eleget igyon és berúgjon. A lakástelefon, amelyet<br />
meg szokott adni, a városi hullaház száma, mesélte Melissa<br />
Yossariannak, olyan örömteli módon dicsérgetve lakótársnője<br />
magabiztos és túláradó viselkedését, hogy Yossarian tudta, első<br />
látásra belé fog szeretni abba a nőbe, kivéve ha soha nem kerül<br />
a szeme elé, és mélységes szerelemben marad vele, míg csak<br />
másodszor nem látja. Ám ennek a negyven körül járó, magas,<br />
fehérre sminkelt, felfelé kúszó kígyómintás, fekete harisnyát viselő<br />
szőkeségnek sem voltak se gazdag szülei, se megtakarított<br />
pénze, így Yossarian föltette magában a kérdést:<br />
– Egyáltalán mi a baj ezzel a tetves földdel?<br />
Úgy érezte ésszerűnek, hogy mindenkinek, akire nem neheztel,<br />
legyen elég pénze, ami biztosítja, hogy félelem nélkül<br />
nézhessen a jövőbe, ezért nemesen együtt érző álmodozásának<br />
közepette lehorgasztotta a fejét, és szerette volna a karjába ölelni<br />
azt a kiemelkedően telt keblű, elhagyatott lakótársnőt, hogy<br />
felszárítsa a könnyeit, csillapítsa összes szorongásait, és lehúzza<br />
a cipzárt a hátán, miközben simogatja.<br />
Ez már tényleg cukedli lenne a magándetektíveknek, akik<br />
követik, hogy tudósítsanak róla, igaz? Az első magándetektív –<br />
magától értetődőnek vélte, hogy magándetektív – már a kór-<br />
-[25]-
házban a nyomába eredt a látogatási időkben, aztán tüstént öszszeszedett<br />
egy súlyos staphylococcusos fertőzést, és a vérmérgezés<br />
ágynak döntötte a kórháznak egy másik szárnyában, más<br />
körházi betegek három további látogatójával együtt, akik szintén<br />
súlyos staphylococcusos fertőzést kaptak, és akik, már amennyire<br />
Yossarian tudott róluk, esetleg szintén lehettek magándetektívek.<br />
Yossarian mind a négyüknek megmondhatta volna,<br />
hogy egy kórház veszélyes hely, ahol emberek halnak meg. Egy<br />
Belgiumból való férfi egy szép napon befeküdt ide, és felvágták<br />
a torkát. Az a magándetektív, akit az első helyettesítésére küldtek,<br />
másnap ágynak dőlt a szalmonellás ételmérgezéstől, amit a<br />
kórház kávézójában evett tojássalátás szendvicstől kapott, most<br />
ő is ágyhoz volt kötve, és csak lassan lábadozott. Yossarian arra<br />
gondolt, hogy virágot küld neki. Aztán ehelyett Albert T.<br />
Tappman néven írta alá a gyógyulást kívánó kártyákat, amelyeket<br />
mindegyiküknek küldött. Albert T. Tappmannek hívták<br />
régi bombázóezredének a lelkészét, ezért hozzáírta a hivatását<br />
is, aztán eltöprengett rajta, vajon mit gondolnak ezeknek a<br />
gyógyulást kívánó kártyáknak a címzettjei, mikor megkapják<br />
őket, és vajon hová vitték a lelkészt, no meg vajon megfélemlítik-e,<br />
bántalmazzák-e, éheztetik vagy kínozzák-e. A rá következő<br />
napon újabb gyógyulást kívánó kártyát küldött mindkét magándetektívnek,<br />
és Washington Irving néven írta alá őket. Másnap<br />
két további kártyát küldött nekik, ezeket Irving Washington<br />
néven írta alá.<br />
A második magándetektívet két további detektív követte,<br />
akik látszólag nem ismerték egymást, és egyikük a jelek szerint<br />
éppoly rejtélyes kíváncsisággal vizslatott az összes többi után,<br />
mint ahogy Yossarian nyomát követte.<br />
Törte a fejét, ugyan mit remélnek kideríteni róla, amit nem<br />
lenne hajlandó tüstént készségesen elmondani nekik. Ha házasságtörést<br />
akarnak, megkapják tőle a házasságtörést. Aztán kezdett<br />
annyira nyugtalankodni Melissa MacIntosh jó szíve és in-<br />
-[26]-
gatag gazdasági jövője miatt, hogy saját jövője miatt is elkezdett<br />
aggódni, és elhatározta, visszahívatja az onkológust, hogy adjon<br />
neki tipp-topp garanciát egy fontos gyilkos kórral kapcsolatban,<br />
és meghallgathassa, amint tovább szónokol a biológia<br />
uralmáról az emberi tevékenységekben, valamint a gének zsarnokságáról<br />
a társadalmak és a történelem szabályozásában.<br />
– Maga megőrült – mondta Leon.<br />
– Akkor hívassa át hozzám a pszichiátert is.<br />
– Magának nincs rákja. Miért akarja hívatni?<br />
– Hogy jót cselekedjek vele, süket. Maga nem hisz a jó cselekedetekben?<br />
Az a szegény kis fasz körülbelül a legkomorabb<br />
strici, akit életemben valaha láttam. Mit gondol, hány pácienst<br />
néz meg hetenként, akinek jó hírt mondhat? Ennek a fickónak a<br />
katasztrófái a közé a néhány katasztrófa közé tartoznak körülöttem,<br />
amelyeket talán képes vagyok elhárítani.<br />
– Azok nem az én katasztrófáim – mondta az örömtelen<br />
onkológus, akinek apró vonásaira a jelek szerint olyan természetesen<br />
telepedett rá a rosszat sejtető arckifejezés, ahogyan az<br />
éjszakára a feketeség és a télre a szürke ég. – Bár meg lenne lepve,<br />
hány ember hiszi azt, hogy a katasztrófája igazából az én hibám.<br />
Még a kollégáim se kedvelnek. Ritka ember az, aki beszélgetni<br />
akar velem. Talán az az oka, hogy csöndes vagyok. Nincs<br />
elég gyakorlatom.<br />
– Szeretem ezt a szellemet – mondta Yossarian, bár nem<br />
látott a doktorban sok szellemet. – Fellelkesíti az a tudat, hogy<br />
előbb vagy utóbb valószínűleg fontos szerepet fog játszani az<br />
életemben?<br />
– Csak egy kicsit. – Az onkológust Dennis Teemernek hívták.<br />
– Mit szeretne, hol kezdjem?<br />
– Ahol csak akarja, csak fájdalom és kényelmetlenség nélkül<br />
– felelte Yossarian vidáman.<br />
-[27]-
– Önnek sehol nincs olyan szimptómája, amely közelebbi<br />
vizsgálatot indikálna.<br />
– Miért kellene megvárnunk a szimptómákat? –<br />
érdeklődött Yossarian, leereszkedve szakorvosának a színvonalára.<br />
– Nem képzelhető el, hogy mióta lezártuk az utolsó vizsgálatainkat,<br />
esetleg kialakult valami, ami most is serényen virágzik,<br />
miközben mi ketten itt ülünk és önelégülten késlekedünk?<br />
Dennis Teemerben felvillant némi lelkesedés, és egyetértett<br />
vele. – Azt hiszem, sokkal jobban mulatok önnel, mint a legtöbb<br />
páciensemmel, nem?<br />
– Mondtam is ezt Leonnak.<br />
– De ez talán azért van, mert ön igazából nem is az én páciensem-<br />
mondta Teemer doktor. – Amit ön találgat, az persze<br />
elképzelhető, Mr. Yossarian. De semmivel sem valószínűbb,<br />
hogy önnel történik meg, mint bárki mással.<br />
– És mit számít ez nekem? – vágott vissza Yossarian. –<br />
Nem nagy vigasz tudni, hogy mindnyájan fogékonyak vagyunk<br />
rá. Leon szerint jobban fogom érezni magam, ha tudom,hogy<br />
nem vagyok rosszabbul, mint ő. Lássunk neki.<br />
– Mi lenne, ha egy újabb mellkasröntgennel kezdenénk?<br />
– Atyaisten, azt ne! – kiáltott fel Yossarian megjátszott rémülettel.<br />
– Az éppen megindíthatná! Tudja milyenek az érzéseim<br />
a röntgennel meg az azbeszttel kapcsolatban.<br />
– Meg a dohánnyal is. Oda kell adjak önnek egy statisztikát,<br />
azt hiszem, élvezni fogja. Tudta, hogy évente több amerikai<br />
hal meg a dohányzással összefüggő betegségekben, mint ahányan<br />
a második világháború alatt összesen elestek?<br />
– Igen.<br />
-[28]-
– Akkor, gondolom, akár tovább is mehetünk. Megkalapáljam<br />
a térdét, hogy kipróbáljam a reflexeit?<br />
– Miért?<br />
– Ingyen barátságból.<br />
– Nem csinálhatnánk legalább egy biopsziát?<br />
– Miből?<br />
– Bármiből, ami hozzáférhető és egyszerű.<br />
– Ha ezt megnyugtatónak találja.<br />
– Könnyebben fogok aludni.<br />
– Megkaparhatunk megint egy szemölcsöt. Vagy valamelyik<br />
májfoltot. Vagy vizsgáljuk meg újra a prosztatáját? A<br />
prosztata nem ritka.<br />
– Az enyém egyedülálló – mondott ellent Yossarian. – Az<br />
egyetlen, amelyik az enyém. Csináljuk a szemölcsöt. Schumachernek<br />
az enyémmel egykorú prosztatája van. Tudassa velem,<br />
mikor valami bajt talál az övében.<br />
– Már most megmondhatom – közölte Yossariannal kedvenc<br />
onkológusa –, hogy nagy örömet fogok szerezni önnek,<br />
amikor tájékoztatom, hogy az eredmények negatívak.<br />
– Már most megmondhatom magának – felelte Yossarian –<br />
, hogy boldog leszek, amikor meghallom.<br />
Yossarian nagyon szeretett volna mélyebbre hatolni ezzel<br />
a deprimált férfival a patológia nyomasztó természetébe munkájának<br />
nyomasztó világában, illetve a világegyetem nyomasztó<br />
természetébe, amelyben eddig mindketten sikeresen életben<br />
maradtak, és amely napról napra megbízhatatlanabbá vált –<br />
lyukak támadtak az ózonban, kezdett kifogyni a hely a hulladékok<br />
elhelyezésére, égették a szemetet és szennyezték vele a<br />
-[29]-
levegőt, márpedig fogy a levegő –, de félt, hogy ezt a beszélgetést<br />
az orvos nyomasztónak találná.<br />
És mindez persze pénzbe került.<br />
– Hát persze – mondta Yossarian.<br />
– Honnan van ez a sok pénz? – töprengett Leon Schumacher<br />
hangosan, és láthatóan vicsorgott az irigységtől.<br />
– Most már elég öreg vagyok a Medicare-hez.<br />
– A Medicare ennek a töredékét sem fedezi.<br />
– A többi meg egy fantasztikus programból jön.<br />
– Bárcsak én is benne volnék egy ilyen programban –<br />
duzzogott Leon.<br />
Attól a vállalattól jön, magyarázta Yossarian, ahol dolgozott,<br />
és ahol még most is féligazgatási minőségben szerepel a<br />
bérlistán mint félnyugállományú féltanácsadó, és ahol élete végéig<br />
ott maradhat, ha nem próbál túl sokat csinálni.<br />
– Bárcsak nekem is ilyen állásom volna. Mi a fenét jelent<br />
ez? Yossarian, John. Foglalkozása: félnyugállományú féltanácsadó<br />
– utánozta Leon gúnyosan vigyorogva. – Mi a fenét<br />
kezdhetnének ezzel az epidemológusaink?<br />
– Ez egyike az én karrierjeimnek. Részmunkaidőben dolgozom,<br />
de teljes tiszteletdíjért, és senki nem figyel többre a felénél<br />
annak, amit mondok. Én ezt félnyugállományú féltanácsadónak<br />
nevezném, maga nem? Mindent a cég fizet. Olyan nagyok<br />
vagyunk, mint a Harold Strangelove Társaság, és majdnem<br />
olyan szeretetre méltók. Mi vagyunk az M&M Vállalkozások&Társulások.<br />
Egyike vagyok a társas társaknak. A többiek<br />
vállalkozók. Én társulok, ők vállalkoznak.<br />
– Igazából mit csinálnak?<br />
-[30]-
– Azt hiszem, bármit, ami pénzt hoz, és nem tisztességtelenül<br />
törvényellenes – felelte Yossarian.<br />
– Van ebben egy árva szónyi igazság is?<br />
– Ezt nem áll módomban tudni. Nekem éppúgy hazudhatnak,<br />
mint bárki másnak. Megőrizzük egymás elől a titkainkat.<br />
Ezt nem én találtam ki. Ellenőrizheti. Kössön vissza arra a<br />
szívmasinára, és nézze meg, kihagy-e egy-egy dobbanást, mikor<br />
hazudok.<br />
– Kihagyna? – kérdezte meglepetten Leon.<br />
– Nem látom be, miért ne hagyna ki.<br />
– Mit csinál ott maga?<br />
– Tiltakozom.<br />
– Ne legyen már olyan érzékeny.<br />
– Válaszoltam a kérdésére – tájékoztatta Yossarian szívélyesen.<br />
– Tiltakozom az olyan ügyek ellen, amelyek nem ütik<br />
meg az etikai mércémet. Néha nagyon keményen dolgozom,<br />
mikor tiltakozom. Akkor aztán vagy belevágnak, vagy nem. Én<br />
vagyok a vállalat lelkiismerete, erkölcsi jelenlétet jelentek, és ez<br />
csak egyike azoknak a dolgoknak, amiket csinálok, mióta több<br />
mint húsz évvel ezelőtt beállítottam hozzájuk, hogy segítsenek<br />
törvénybe ütközően távol tartani a gyerekeimet a vietnami háborútól.<br />
Maga hogy mentette ki a gyerekeit?<br />
– Orvosegyetemmel. Persze mind a ketten tüstént átiratkoztak<br />
a menedzserképzőbe, mihelyt elmúlt a veszély. Mellesleg<br />
egy kis madár azt súgja nekem, hogy maga még mindig<br />
erősen hetyeg az egyik kedvenc osztályos nővérünkkel.<br />
– Jobb vele, mint magával meg a társaival.<br />
– Nagyon rendes lány, és kitűnő ápolónő.<br />
– Azt hiszem, ezt én is észrevettem.<br />
-[31]-
– Vonzó is.<br />
– Azt is láttam.<br />
– Számos kitűnő specialistánk van itt, akik őszintén megmondják<br />
nekem, hogy szeretnének a bugyija alá kerülni.<br />
– Ez durvaság, Leon, ez nagyon durva volt, szégyellnie<br />
kellene magát – utasította rendre undorral Yossarian. – Ezzel a<br />
legeslegtrágárabb módon mondják ki, hogy mind szeretnék<br />
megbaszni.<br />
Leon erre mafla képet vágott, Yossarian pedig az orvos<br />
önuralmának pillanatnyi elvesztéséből kiügyeskedett magának<br />
egy kegyet: egy „Tilos a látogatás” táblát az ajtaja külső oldalára,<br />
amely már a helyén lógott, amikor megérkezett a következő<br />
látogatója, és megzavarta.<br />
A kopogtatás olyan bátortalan volt, hogy Yossarian egy<br />
pillanatra azt remélte, a káplán jött vissza szabad emberként valahonnan,<br />
akárhol volt is, ahol törvénytelenül törvényes letartóztatásban<br />
tartották. Yossariannak nem volt semmiféle ötlete,<br />
hogyan segíthetne rajta, jószerivel tehetetlen volt.<br />
De csak Michael jött, a legkisebb fia, az alulteljesítő a valamikori<br />
család négy gyereke közül. Michael mellett köztük<br />
volt még a lánya, Gillian, aki bírónő volt egy igen alacsony szintű<br />
bíróságon; Julian, a legidősebb, szintén túlteljesítő; no és Adrian,<br />
aki átlagos volt és megelégedett, így a többiek mind lenézték,<br />
mert csak átlagos volt. A nőtlen, megállapodatlan, állástalan<br />
és kifogásolhatatlan Michael azért kukkantott be, hogy lássa,<br />
mit csinál az apja már megint a kórházban, és bevallja, azon<br />
gondolkodik, hogy kimarad a jogi karról, mert ezt a munkát<br />
sem találja semmivel sem ihletőbbnek az orvoskarnál, a menedzserképzőnél,<br />
a képzőművészeti főiskolánál, az egyetemi építészkarnál<br />
és több más változatos jellegű egyetemi karnál, ame-<br />
-[32]-
lyekről rövid próbálkozások után most már oly hosszú ideje<br />
maradozott ki, hogy senki nem akart rájuk emlékezni.<br />
– A kurva életbe – búsult Yossarian. – Én állandóan mozgatom<br />
a szálakat, hogy fölvetesselek, te meg folyton kimaradsz.<br />
– Nem tehetek róla – mondta Michael csüggedten. – Minél<br />
többet tudok a joggyakorlatról, annál jobban meglep, hogy nem<br />
ütközik törvénybe.<br />
– Ez az egyik ok, amiért én is abbahagytam. Hány éves is<br />
vagy most?<br />
– Nem járok messze a negyventől.<br />
– Még van időd.<br />
– Nem tudom biztosan, tréfálsz-e vagy nem.<br />
– Én se – közölte vele Yossarian. – De ha addig el tudod<br />
halasztani a döntést, hogy mit csinálj az életeddel, amíg elég<br />
idős leszel hozzá, hogy nyugdíjba mehess, akkor soha nem kell<br />
meghoznod.<br />
– Még mindig nem tudom, tréfálsz-e.<br />
– Még mindig nem vagyok biztos benne én se – felelte<br />
Yossarian. – Néha komolyan gondolom, amit mondok, de<br />
ugyanakkor mégse gondolom komolyan. Mondd csak, szemem<br />
fénye, azt gondolod, hogy én a magam tulitarka életében valaha<br />
is tényleg azt akartam csinálni, amit éppen csináltam?<br />
– Még a filmforgatókönyvet se?<br />
– Nem igazán, és nem sokáig. Az szemfényvesztés volt,<br />
nem tartott sokáig, és nem voltam annyira elragadtatva a készterméktől<br />
sem. Azt hiszed, be akartam szállni a hirdetési üzletbe,<br />
vagy a Wall Streetbe, vagy olyan dolgokkal akartam foglakozni,<br />
mint a telekfejlesztés vagy a tőzsde? Ugyan ki indulna<br />
-[33]-
olyan álmokkal, hogy sikereket arasson a közönségkapcsolatok<br />
terén?<br />
– Tényleg dolgoztál egyszer Noodles Cooknak?<br />
– Noodles Cook dolgozott nekem. Nem sokkal a főiskola<br />
után. Gondolod, hogy tényleg akartunk politikai beszédeket írni?<br />
Noodles Cook meg én? Színdarabokat akartunk írni, és meg<br />
akartunk jelenni a The New Yorkerben. Hát kinek van sok választása?<br />
Elfogadjuk a legjobbat, Michael, amit kaphatunk, és nem<br />
azt hajszoljuk, amitől el lennénk ragadtatva. Még a walesi herceg<br />
is így van vele.<br />
– Pokoli dolog így élni, nem, apa?<br />
– Ez az, ahogyan élnünk kell.<br />
Michael egy percre elhallgatott. – Megijedtem, mikor megláttam<br />
az ajtódon a „Tilos a látogatás” táblát – vallotta be aztán<br />
szelíd, de sértett hangon. – Ki a fene tette ki? Már kezdtem azt<br />
gondolni, hogy talán tényleg beteg vagy.<br />
– Az én vicces ötletem volt – motyogta Yossarian, aki a felirathoz<br />
filctollal hozzátoldotta, hogy a tilalom megsértőit agyon<br />
fogják lőni. – Segít távol tartani az embereket. Egyszerűen beállítanak,<br />
naphosszat, állandóan, és még csak nem is telefonálnak<br />
előtte. Úgy látszik, nem fogják föl, hogy igencsak fárasztó munka<br />
egész nap körházban feküdni.<br />
– Különben sem veszed fel soha a telefonodat. Lefogadom,<br />
te vagy itt az egyetlen páciens, akinek üzenetközvetítője van.<br />
Meddig akarsz még itt maradni?<br />
– Polgármester még a polgármester? Bíboros még a bíboros?<br />
Az a pöcs még hivatalban van?<br />
– Melyik pöcs?<br />
– Akármelyik pöcs, az, aki hivatalban van. Azt akarom,<br />
hogy az összes pöcsök repüljenek.<br />
-[34]-
– Olyan sokáig nem maradhatsz itt! – kiáltotta Michael. –<br />
Különben is mi a fenét csinálsz itt? Alig néhány hónappal ezelőtt<br />
elvégezték az éves kivizsgálásodat. Mindenki azt hiszi,<br />
hogy megőrültél.<br />
– Tiltakozom. Ki hiszi?<br />
– Én.<br />
– Te megőrültél.<br />
– Mindnyájan azt hisszük.<br />
– Megint tiltakozom. Mind megőrültetek.<br />
– Julian azt mondja, réges-rég átvehetted volna az egész<br />
vállalatot, ha lenne benned bármiféle ambíció meg ész.<br />
– Ő is őrült. Michael, most az egyszer meg voltam rémülve.<br />
Látomásom volt.<br />
– Miről?<br />
– Nem arról, hogy átveszem az M&M-et. Aura vett körül,<br />
vagy csak azt hittem, féltem, hogy agyvérzést kapok vagy daganatom<br />
lesz, és nem voltam biztos benne, hogy csak képzelem-e,<br />
vagy sem. Mikor unatkozom, aggódni kezdek. Olyasmik<br />
történnek velem, hogy kötőhártya-gyulladást kapok vagy kipállanak<br />
a lábujjaim. Rosszul alszom. Nem fogod elhinni, Michael,<br />
de mikor nem vagyok szerelmes, akkor unatkozom. Márpedig<br />
nem vagyok szerelmes.<br />
– Tudom – felelte Michael. – Nem diétázol.<br />
– Ebből tudod?<br />
– Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyekből tudom.<br />
– Eszembe jutott az epilepszia, tudod, meg az ÁIS, az átmeneti<br />
isémiás roham, amiről neked fogalmad sincs. Aztán féltem<br />
a gutaütéstől... mindenkinek mindig félnie kell a gutaütés-<br />
-[35]-
től. Túl sokat beszélek? Elfogott az az érzés, hogy mindent kétszer<br />
látok.<br />
– Úgy érted, kettősen?<br />
– Nem, azt még nem. A gyanú érzése, hogy előzőleg már<br />
mindezen keresztülmentem. Alig volt számomra valami újdonság<br />
a napi hírekben. Úgy tűnt, mindennap folyik vagy elkezdődik<br />
valami politikai kampány egy újabb választásra, és amikor<br />
nem erről van szó, a kor jön egy úja b tenisztorna, vagy<br />
megint azok a kibaszott olimpiai játékok. Úgy gondoltam, jó ötlet<br />
lenne bejönni ide ellenőrzésre. Egyébként is az agyam egészséges,<br />
az eszem tiszta. A lelkiismeretem is.<br />
– Ez mind nagyon jó.<br />
– Ne légy ebben túl biztos. Nagy bűnöket követnek el emberek,<br />
akiknek tiszta a lelkiismeretük. És ne felejtsd el, apám<br />
gutaütésben halt meg.<br />
– Kilencvenkét évesen?<br />
– Gondolod, hogy ettől repesett örömében? Michael, mit<br />
fogsz kezdeni magaddal? Felkavarja a lelkem békéjét, hogy nem<br />
tudom, hol a fenében fogsz beilleszkedni.<br />
– Most már tényleg túl sokat beszélsz.<br />
– Te vagy az egyetlen a családban, akivel igazán beszélni<br />
tudok, te meg nem vagy hajlandó meghallgatni. A többiek<br />
mind tudják ezt, még anyád is, aki mindig több tartásdíjat akar.<br />
A pénz igenis számít, többet számít, mint szinte bármi más. Kell<br />
egy egészséges ötlet? Tüstént szerezz magadnak állást egy vállalatnál,<br />
amelynek jó nyugdíjbiztosítási és jó egészségbiztosítási<br />
programja van, akármilyen vállalatnál, akármilyen állást, nem<br />
számít, mennyire gyűlölöd, és maradj ott, míg csak túl öreg<br />
nem leszel hozzá, hogy folytassad. Ez az egyetlen mód, ahogyan<br />
élni lehet: ha készülünk a halálra.<br />
-[36]-
– Jaj, papa, a francba is, te tényleg hiszel ebben?<br />
– Nem, nem hiszek, bár úgy gondolom, talán igaz. De az<br />
emberek a társadalombiztosításból nem tudnak megélni, neked<br />
meg még az se lesz. Még szegény Melissa is jobb helyzetben<br />
lesz.<br />
– Ki az a szegény Melissa?<br />
– Az az édes, drága nővér odakinn, az, aki olyan vonzó és<br />
fiatalos.<br />
– Nem olyan vonzó, és idősebb nálam.<br />
– Csakugyan?<br />
– Hát nem látod?<br />
A kórházban töltött második hetének vége felé összeesküvést<br />
szőttek Yossarian ellen, amivel elűzték.<br />
A szomszéd szobában fekvő belgiumi férfival űzték ki. A<br />
Belgiumból jött férfi pénzügyi guru volt az Európai Gazdasági<br />
Közösségnél. Nagyon beteg pénzügyi guru volt ez a Belgiumból<br />
jött férfi, és alig beszélt angolul, ami nem sokat számított,<br />
mivel épp most vágtak ki egy darabot a torkából, és egyáltalán<br />
nem tudott beszélni, amellett alig is értett valamit angolul, ami<br />
viszont igencsak számított az ápolónőknek meg az orvosoknak,<br />
akik képtelenek voltak úgy megszólítani, hogy értsen is belőle<br />
valamit. Egész nap és az éjszaka nagy részében az ágya mellett<br />
ült vasalatlan, divatos ruháiban pöttöm, viaszszerű belga felesége,<br />
aki egyfolytában cigarettázott, és szintén nem tudott angolul,<br />
viszont szüntelenül hisztérikusan rikoltozott a nővérekkel,<br />
és sikoltozó rémületrohamokban tört ki, valahányszor a férje<br />
nyöszörgött vagy fulladozott, elaludt vagy fölébredt. A férfi<br />
azért jött az országba, hogy meggyógyuljon, és az orvosok kivették<br />
a gégéjét, mert biztosan meghalt volna, ha a helyén hagyják.<br />
Most viszont nem volt olyan biztos, hogy túl fogja élni.<br />
Krisztusom, gondolta Yossarian, hogy tudja ezt elviselni?<br />
-[37]-
Krisztusom, gondolta Yossarian, én hogy tudom elviselni?<br />
A férfi semmi módon nem volt képes közölni az érzelmeit,<br />
csak bólintani tudott, vagy a fejét rázta a kitartó kérdésekre,<br />
melyeket a felesége rázúdított, akinek szintén nem volt rá használható<br />
eszköze, hogy továbbítsa férjének válaszait. A férfi<br />
többféle veszélynek és kényelmetlenségnek volt kitéve, mint<br />
amennyit Yossarian a két keze ujjain meg tudott számolni.<br />
Yossariannak kifogytak az ujjai, amikor első alkalommal számba<br />
vette őket, és nem is próbálta meg újra. Nem nőttek további<br />
ujjai. Általában olyan harsány zűrzavar uralkodott a szomszédságában,<br />
hogy Yossariannak alig maradt ideje saját magáról<br />
gondolkodni. Yossarian jobban aggódott a Belgiumból jött férfi<br />
miatt, mint szerette volna. Kezdett stresszállapotba kerülni, és<br />
tudta, hogy a stressz nem egészséges. Az emberek rákot kapnak<br />
a stressz hatására.<br />
A stressz miatt aggódva Yossarian még erősebb stressz alá<br />
került, és elkezdte saját magát is sajnálni.<br />
A férfi olyan fájdalmakat szenvedett el, amely elképzelhetetlen<br />
volt Yossarian számára, aki nem kapott miatta fájdalomcsillapítókat,<br />
és úgy érezte, képtelen lenne ezt sokkal tovább elviselni<br />
és végigcsinálni. A Belgiumból jött férfit leszedálták, leszívatták,<br />
begyógyszerezték és sterilizálták. Mindenkit annyira<br />
elfoglalt, hogy MacIntosh nővér alig talált időt, amikor<br />
Yossarian megsimogathatta kombinéfának a csipkeszegélyét. A<br />
munka az munka, márpedig a Belgiumból jött beteg komoly<br />
munkát adott. Melissa hajszolt és gyűrött volt, szórakozott és<br />
izgatott. Yossarian úgy érezte, nem helyes, ha hízelgésével magára<br />
irányítja a figyelmét, mikor annyi minden folyik a szomszéd<br />
szobában, de miután előzőleg már el volt kényeztetve,<br />
most úgy érezte, elszegényedett Melissa nélkül. Senki más nem<br />
felelt meg neki.<br />
-[38]-
A Belgiumból jött férfi, aki moccanni is alig tudott, mindenkit<br />
állandó rohanásban tartott. Mesterségesen táplálták a<br />
nyakába dugott csövön át, hogy éhen ne haljon. Szegény emberbe<br />
intravénásan csöpögtették a vizet, hogy ki ne száradjon,<br />
és leszívták a folyadékot a tüdejéről, hogy meg ne fulladjon.<br />
Ez a férfi a teljes munkaidőt kitöltötte. Cső volt a mellében,<br />
cső volt a hasában, és olyan állandó gondoskodást igényelt,<br />
hogy Yossariannak kevés ideje maradt Tappman lelkészre<br />
meg a problémájára, vagy Milóra és Wintergreenre meg a<br />
láthatatlan bombázószázadaikra, vagy a magas, fehérre púderezett,<br />
tűsarkú cipőket viselő, telt keblű ausztráliai szobatársnőre<br />
vagy bárki másra gondolni. Yossarian naponta többször kimerészkedett<br />
a folyosóra, és benézett a szomszéd szobába, csak<br />
hogy lássa, mi folyik ott. Valahányszor bekukkantott, tántorogva<br />
dőlt vissza az ágyába, és a szemére szorította a karját, miközben<br />
furcsa ájulásba esett.<br />
Amikor kitisztult a látása és újra fölnézett, a rejtélyesebb<br />
magándetektív kukucskált be rá. Ez a titkosügynök fürge, apró<br />
emberke volt, pompásan szabott öltönyöket és tompított színű,<br />
tarka virágmintás nyakkendőket viselt, és sötét szemek ültek<br />
erős csontú, idegenszerű, homályosan keletiesnek látszó arcában,<br />
amely Yossariant csonthéjas gyümölcsökre, hámozott<br />
mandulára emlékeztette.<br />
– Ki a lófasz maga? – szeretett volna Yossarian nem is egyszer<br />
ráordítani.<br />
– Hé, kicsoda maga? – kérdezte meg egyszer barátságosan,<br />
mosolyt erőltetve az ajkára.<br />
– Hozzám beszél? – hangzott a főúri viszonválasz, lágy<br />
hangon, tökéletes kiejtéssel.<br />
– Segíthetek magának valamiben?<br />
-[39]-
– Egyáltalán nem. Csupán azon a köpcös, kopaszodó, sárga<br />
hajú úriemberen töprengtem, aki néhány nappal ezelőttig<br />
sokat járt itt ezen a folyosón.<br />
– A másik magándetektív?<br />
– Halvány fogalmam sincs, mit akar ezzel mondani! –<br />
válaszolta a férfi, és elosont.<br />
– Ki a lófasz maga! – kiáltotta utána Yossarian, miközben<br />
megint felharsant a folyosón a jól ismert kiáltás, és újra surrogni<br />
kezdtek a gumitalpú cipők.<br />
– Ki beszél franciául? Ki beszél franciául? – hangzott naponta<br />
vagy tucatszor MacIntosh nővér, Cramer nővér vagy valamelyik<br />
másik ápolónő ajkáról, vagy a szolgálatos orvosok,<br />
technikusok, afroamerikai, spanyol vagy a Csendes-óceán menti<br />
segéderők és egyéb gazdasági menekültek miriádjai valamelyikének<br />
szájából, akiket azért fizettek, hogy felügyeljenek a<br />
belgára ebben a bizarr, természetellenes kórházi civilizációban,amely<br />
tökéletesen természetes volt. Most, amikor az édesség-<br />
és szódavíz-automaták mellett minden emeleten készpénzautomaták<br />
is álltak, az olyan pácienseknek, akiknek hitelkártyája<br />
és komoly egészségügyi biztosítása volt, soha többé nem kellett<br />
újra kitennie a kórházból a lábát.<br />
A tökéletes beszédű és makulátlan, angolos szabású öltönyöket<br />
viselő titkosügynök egyetlenegyszer sem jelentkezett,<br />
hogy tud franciául, bár Yossarian lefogadta volna, hogy nemcsak<br />
franciául tud, hanem kódot fejteni is.<br />
Yossarian nagyon gyatrán, de beszélt kicsit franciául, ám<br />
elhatározta, hogy csak a maga dolgával törődik. Idegesítette<br />
egy orvosi műhiba lehetősége. Ki tudja? Egy fordítási hiba esetleg<br />
még annak a vádnak is kiteheti, hogy engedély nélkül gyakorolja<br />
az orvostudományt. Yossarian tudta: saját magáról tudta,<br />
hogy ha az ő korában valaha neki kellene négy vagy tizen-<br />
-[40]-
négy napig mindezen keresztülmennie, csak hogy gégével vagy<br />
gége nélkül képes legyen – csak Isten tudja, még milyen kis ideig<br />
– tovább élni, ő tiltakozna. Jobb szeretne nem élni. Végső soron<br />
a dolog az alapelemekre redukálódott. Nem tudta elviselni<br />
a belga kínjait.<br />
El kellett hagynia Melissát.<br />
Yossarian fogékony volt a tünetekre, és ezt tudta is. Egyetlen<br />
nap leforgása alatt rekedt lett a hangja.<br />
– Mi van magával? – reccsent rá MacIntosh nővér aggódva,<br />
mindjárt másnap reggel, miután munkára jelentkezett, kifestette<br />
magát, kiegyenesítette varrás nélküli harisnyájának a varrásait,<br />
majd a legklasszabb formájában bejött a szobájába, meggyőződni<br />
róla, hogy minden rendben van. – Egészen megváltozott<br />
a hangja. Miért nem eszik?<br />
– Tudom. Be vagyok rekedve. Most éppen nem vagyok<br />
éhes. Nem tudom, miért vagyok ilyen rekedt.<br />
Nem volt láza vagy más fizikai panasza, és nincs látható<br />
jele a fülében, az orrában vagy a gégéjében sehol semmiféle<br />
gyulladásnak, mondta a fülész-orrász-gégész, akit odahívtak<br />
hozzá.<br />
Másnapra megfájdult a torka. Gombócot is érzett benne,<br />
és nehezen tudta lenyelni az ételt, bár még mindig nem volt sehol<br />
semmi jele gyulladásnak vagy szűkületnek, de éppoly biztosan<br />
tudta, ahogy bármi mást tudott, hogy hamarosan el fogja<br />
veszíteni a gégéjét valami rosszindulatú fejlemény miatt, ha továbbra<br />
is ott lebzsel, és nem megy ebből a kórházból sürgősen a<br />
fenébe.<br />
Melissa MacIntosh nővéren látszott, hogy majd megszakad<br />
a szíve. Ennek nincs semmi személyes oka, biztosította őt<br />
Yossarian. Gálánsan megígérte neki, hogy hamarosan elviszi<br />
vacsorázni egy jó vendéglőbe, talán Párizsba, Firenzébe és<br />
-[41]-
Münchenbe is, és kirakatokat nézni is elmegy vele, amelyekben<br />
csipkés fehérneműket lehet látni, ha úgy találják, hogy jól kijönnek<br />
egymással, és ha Melissa nem bánja, hogy magándetektívek<br />
fogják követni, valahányszor együtt lesznek. Melissa azt<br />
hitte, tréfál a magándetektívekkel kapcsolatban, és azt mondta,<br />
hiányozni fog neki. Erre Yossarian azt a tökéletes választ adta,<br />
miszerint erre nem fog esélyt adni neki, de miközben őszintén<br />
Melissa komoly, kék szemébe bámult, és búcsúzásul melegen<br />
megszorongatta a kezét, már akkor is azon tűnődött, hogy vajon<br />
eszébe fog-e egyáltalán jutni valaha, hogy újra Látni akarja.<br />
-[42]-
Második könyv<br />
-[43]-
4. LEW<br />
Erősnek születtem, és nem ismertem a félelmet. Mind a<br />
mai napig nem tudom, mi az, egy másik embertől félni. Izmaimat,<br />
nagy csontjaimat és hordó mellkasomat nem a használt újságpapír<br />
bálázásával és a nehéz bálák emelgetésével szereztem<br />
sráckoromban, apám ócskavas- és papírhulladék-üzletében.<br />
Munkára fogott volna, de csak számolnom meg kifutóskodnom<br />
kellett volna, mint a húgaimnak és Ira bátyámnak.<br />
Négy fiú meg két lány volt a családunkban, és a fiúk közül én<br />
voltam az utolsó előtti. Anyám azt szokta mesélni az embereknek,<br />
hogy én voltam a legerősebb csecsemő, akit valaha látott,<br />
és a legéhesebb is. Két kézzel kellett elhúznia a mellétől.<br />
– Mint Herkules a bölcsőjében – mondta egyszer Sammy<br />
Singer.<br />
– Kicsoda?<br />
– Herkules. A csecsemő Herkules.<br />
– Mi volt vele?<br />
– Mikor megszületett, egy pár nagy kígyót küldtek a bölcsőjébe,<br />
hogy öljék meg. Mind a két kezével megfojtott egyet.<br />
– Szó se volt ilyesmiről, okostóni.<br />
A kis Sammy Singer már akkor ilyesmiket tudott, mikor<br />
még kissrácok voltunk, harmadik vagy negyedik elemibe jártunk.<br />
Vagy lehet, hogy már a hatodikba vagy a hetedikbe. Mi<br />
többiek a Tom Sawyerről és a Robinson Crusoe-ról írtunk beszámolókat,<br />
ő meg az Iliászról. Sammy okos volt, én dörzsölt voltam.<br />
Ő utánanézett a dolgoknak, én kispekuláltam őket. Ő jól<br />
sakkozott, én jól játszottam az amerikai snapszlit, a pinochle-t.<br />
Én abbahagytam a sakkozást, ő meg folyton veszített, mikor<br />
snapszlizott velem. Ki volt a fineszes közülünk? Mikor elmen-<br />
-[44]-
tünk a háborúba, ő vadászpilóta akart lenni, és a légierőt választotta.<br />
Én a hadsereget választottam, mert harcolni akartam a<br />
németek ellen. Azt reméltem, ülök majd egy tankban, és százával<br />
gázolom le őket. Belőle farok-géppuskás lett, én meg a gyalogságnál<br />
kötöttem ki. Őt egyszer lelőtték a víz fölött, és kitüntetéssel<br />
jött haza, én hadifogoly lettem, és a háború végéig a<br />
tengerentúlon tartottak. Talán mégis ő volt a dörzsöltebb. A háború<br />
után ő főiskolára ment, amit a kormány fizetett, én meg<br />
vettem a városon kívül egy fatelepet. Megvettem egy építési<br />
telket, és spekulációs alapon fölhúztam rá egy házat, társulva<br />
néhány vevőmmel, akik többet értettek az építkezéshez nálam.<br />
Én többet értettem az üzlethez. Ennek a háznak a hasznából a<br />
következőt már egyedül csináltam meg. Felfedeztem a hitelt.<br />
Coney Islanden mi nem tudtuk, hogy a bankok pénzt akarnak<br />
kölcsönözni. Ő operába járt, én meg vadkacsákra és kanadai<br />
ludakra jártam lövöldözni a helyi vízvezeték-szerelőkkel és jenki<br />
bankárokkal. Németországban a hadifogságban minden alkalommal<br />
aggódtam, mikor máshova helyeztek át, hogy mi fog<br />
történni, mikor az új őrök meglátják a dögcédulámat és rájönnek,<br />
hogy zsidó vagyok. Aggódtam, de nem emlékszem, hogy<br />
valaha is féltem volna. Ahogy egyre messzebbre és mélyebbre<br />
szállítottak az országban Drezda felé, minden egyes új helyen,<br />
ahová mentem, biztosan megtaláltam a módját, hogy megmondjam<br />
nekik, mielőtt rájönnek. Nem akartam, hogy azt higygyék,<br />
olyasvalakivel van dolguk, aki rejteget valamit. Amíg<br />
Sammy rá nem kérdezett, eszembe sem jutott, hogy esetleg az<br />
arcomba köphettek volna, vagy beverhették volna puskatussal<br />
a fejemet, vagy a puskáikkal meg a bajonettjeikkel egyszerűen<br />
elvezethettek volna a bokrok közé, hogy ledöfjenek vagy<br />
agyonlőjenek. Legnagyobbrészt még mindnyájan kölykök voltunk,<br />
és azon filóztam, hogy egy darabig esetleg majd terrorizálni<br />
és gúnyolni fognak, és talán szét kell majd vernem néhányuknak<br />
a pofáját, amíg megtanítom őket, hogy hagyják abba.<br />
Soha nem kételkedtem benne hogy meg Tudom csinálni. LR<br />
-[45]-
voltam, Lewis Rabinowitz, a New York-i Brooklynból, a Coney<br />
Island-i Mermaid Avenueról, és akkoriban soha nem kételkedtem<br />
benne, hogy engem semmiben nem lehet megverni, és<br />
bármiben sikert tudok aratni, amit csinálni akarok.<br />
Sráckoromban mindig ezt éreztem. Kezdettől fogva nagy<br />
voltam és vállas, erős volt a hangom, és nagyobbnak és vállasabbnak<br />
éreztem magam, mint amilyen voltam. A népiskolában<br />
saját szememmel láthattam, hogy vannak nálam idősebb srácok,<br />
akik nagyobbak, mint én, és talán erősebbek is, de ezt soha<br />
nem éreztem. És soha nem rettegtem annak a néhány olasz családnak<br />
a srácaitól, akik a környékünkön laktak, attól a sok<br />
Bartolinitől és Palumbótól, akikről a többiek mind szinte beszélni<br />
is féltek, kivéve ha otthon voltak. Suttogva azt pletykálgatták,<br />
hogy ezek a digók kést hordanak maguknál Én soha<br />
nem láttam egy fia kést se. Békén hagytam őket, és ők sem zaklattak<br />
engem. És ami azt illeti, tudtommal mást se. Kivéve<br />
egyetlen alkalmat, amikor az egyik rám szállt. Sovány, nálam<br />
idősebb, nyolcadikos srác volt, aki elslattyogott mellettem, és<br />
szándékosan rálépett a lábamra, ahogy ott ültem ebéd után a<br />
járdán, szemben az iskolaudvar előtt sorakozó srácokkal, akik<br />
várták, hogy kinyissák a kapukat és megkezdődjön a délutáni<br />
tanítás. Tornacipő volt rajta. A tornatermen kívül az iskolában<br />
nem lett volna szabad tornacipőt viselnünk, de ezek a<br />
Bartolinik és Palumbók mind azt csináltak, amit akartak. „Hohó”,<br />
mondtam magamban, mikor láttam, mi fog történni. Figyeltem,<br />
ahogy jött. Láttam, ahogy aljas és ártatlan tekintettel<br />
az irányomba fordul. Azt nem láttam, amikor a karom kilőtt és<br />
elkapta a bokáját, de csak annyira keményen, hogy helyben<br />
tartsa, amikor megpróbálta kiszabadítani, hogy szemrebbenés<br />
nélkül tovább menjen mellettem, mintha joga lenne hozzá,<br />
mintha ott se lennék. Meg volt lepve, abban hiba nincs, amikor<br />
látta, hogy nem engedem el. Megpróbált kemény fickónak látszani.<br />
Még nem voltunk tizenhárom évesek.<br />
-[46]-
– Hé, mit csinálsz? – vicsorgott.<br />
Én még keményebb pofát vágtam. – Elfelejtettél valamit –<br />
mondtam hideg mosollyal.<br />
– Igen? Mit?<br />
– A lépteidet.<br />
– Nagyon vicces. Ereszd el a lábomat.<br />
– És az egyik rám esett. – A másik kezemmel megtapogattam<br />
azt a helyet, amelyre rálépett.<br />
– Igen?<br />
– Igen.<br />
Még erősebben húzta. Még erősebben szorítottam.<br />
– Ha ráléptem, nem akarattal csináltam.<br />
– Azt hittem, akarattal csináltad – mondtam neki. – Ha<br />
megesküdnél az Úristenre, és újra azt mondanád, hogy nem<br />
akarattal csináltad, azt hiszem, talán hinnék neked.<br />
– Kemény fickó vagy? Azt hiszed?<br />
– Igen.<br />
A srácok figyeltek, a lányok is. Jól éreztem magam.<br />
– Hát, nem akarattal csináltam – mondta, és nem rángatta<br />
tovább a lábát.<br />
– Akkor azt hiszem, hiszek neked.<br />
Utána egy időre barátok lettünk.<br />
Sammy egy szép napon elhatározta, hogy megtanít rá, hogyan<br />
kell öklözni, és közben megmutatja nekem, hogy ő menynyivel<br />
jobban bokszol.<br />
– Nem lehet csak muszkliból csinálni, Lew.<br />
-[47]-
Volt egy tankönyve, amelyet elolvasott, és voltak bokszkesztyűi,<br />
amelyeket kölcsönkért. Amíg befűztük egymáson a<br />
kesztyűket, egyfolytában mosolyogtam rá. Megmutatta nekem<br />
az alapállást, a kezdeményezést, megtanított a szurkálásra, a<br />
horogra, a felütésre.<br />
– Oké, tigris, megmutattad. Most mit csináljunk?<br />
– Úgy három percet megyünk, egy percig pihenünk, aztán<br />
megmutatom neked, mit csináltál rosszul, aztán bokszolunk<br />
még egy menetet. Ne felejtsd el: állandóan mozogni kell. Fogásban<br />
nincs ütés, birkózás sincs. Az tilos. Emeld fel a bal kezedet,<br />
magasabbra, tartsd fönn, és szurkálj vele többet. Különben<br />
én egyenesen belépek és kupán váglak. Most jó. Kezdjük.<br />
Pózba vágta magát, és ki-be táncolt. Nyílegyenesen feléje<br />
indultam, bal kezemmel könnyedén lenyomtam mind a két karját,<br />
jobb kezemmel pedig a nyitott kesztyűmbe markoltam az<br />
arcát, és elkezdtem játékosan ide-oda csavargatni.<br />
– Ez fogás! – üvöltötte. – Az arcot nem szabad megfogni.<br />
Ütnöd kell, semmi mást nem csinálhatsz. Most váljunk szét, és<br />
kezdjük újra. Ne felejtsd el, meg kell próbálnod megütni.<br />
Ezúttal gyorsabban táncolt körül, egyik szurkájával meg is<br />
bökte a fejem oldalát, aztán tüstént visszamenekült. Megint<br />
egyenesen nekimentem, egyik mancsommal simán lesöpörtem<br />
a karjait, aztán a másik mancsommal elkezdtem könnyedén<br />
paskolni az arcát. Amikor ránéztem, nem tudtam visszafojtani a<br />
nevetést. Én vigyorogtam, ő lihegett.<br />
– Csináljunk valami mást – mondta szerencsétlenül. – Ez<br />
valahogy nem megy, igaz?<br />
Akkoriban néha aggódtam a kis Sammy miatt, mert nem<br />
sokat tudott csinálni, amivel megvédhette magát, és szerette<br />
froclizni az embereket. De ravasz volt, és kiderült, hogy csak<br />
azokat froclizza, akikről tudja, hogy nem haragszanak rá.<br />
-[48]-
Például engem.<br />
– Hé, Lew, hogy van a nagy csöcsű barátnőd? – mondta<br />
nekem a háború alatt, amikor elkezdtem Claire-rel randevúzgatni,<br />
és mindenfelé magammal vittem.<br />
– Okos fickó vagy – mondtam neki erőltetett mosollyal az<br />
összeszorított fogaimon át. Van egy ideg, hátul az állam egyik<br />
oldalán, meg egy másik oldalt a nyakamon, és akkoriban mindig<br />
éreztem, hogy rángatózik, amikor kezdtem dühbe gurulni.<br />
A pinochle-nél is éreztem, mikor túl magasra licitáltam, és minden<br />
ütésre szükségem volt.<br />
– Hé, Lew, add át üdvözletemet a nagy csöcsű feleségednek<br />
– mondogatta, miután Claire meg én összeházasodtunk.<br />
Winkler is ezzel kezdett ugratni, és nem verhettem laposra,<br />
ha nem vertem laposra Sammyt, márpedig Sammyt nem<br />
verhettem meg. Ő lett volna a násznagyom, de a családom a bátyáimat<br />
akarta, a mi családunkban pedig mindnyájan azt csináltuk,<br />
amit a többiek akartak.<br />
A Lewis nevet kaptam, de Louie-nak szólítottak, mintha<br />
Louis volna a nevem. Soha nem láttam be, mi ebben a különbség,<br />
amíg Sammy rá nem mutatott, és még akkor sem láttam<br />
benne sok különbséget.<br />
Sammy elolvasta az újságokat. Szerette a színes bőrűeket,<br />
és azt mondta, meg kellene engedni nekik, hogy Délen is szavazhassanak,<br />
és szabadon élhessenek, ahol akarnak. Engem<br />
nem érdekelt, hol élnek, amíg nem laktak túl közel hozzám.<br />
Igazából soha senkit nem szerettem, akit nem ismertem személyesen.<br />
Rooseveltet szerettük egy darabig, mikor elnök lett, de<br />
főleg azért, mert nem volt Herbert Hoover, se valaki más a republikánusok,<br />
a tahó déliek vagy közép-nyugatiak közül, és<br />
nem ő volt a detroiti Coughlin atya sem. De nem bíztunk benne,<br />
és nem hittünk neki. Nem bíztunk a bankokban, nem bíztunk a<br />
-[49]-
ankok kimutatásaiban, és az üzleteinkből annyit bonyolítottunk<br />
le készpénzben, amennyit csak tudtunk. A németeket már<br />
Adolf Hitler előtt se szerettük. És a németek között, akiknek<br />
semmi keresnivalójuk nem volt a házunkban, ott voltak a német<br />
zsidók is. Ez még Hitler után is így maradt. Úgy nőttem fel,<br />
hogy sokat hallottam róluk.<br />
– Én soha senkinek nem akartam rosszat – szokta ismételgetni<br />
anyám. Újra meg újra hallottam ezt tőle, csak éppen nem<br />
volt igaz. Mindenkire iszonyatos átkokat szórt, még ránk is,<br />
mindannyiunkra. – De ha valaha egy nép megérdemelte, hogy<br />
megbüntessék, akkor ők azok. Mikor Lengyelországból Hamburgba<br />
utaztunk, ránk se tudtak nézni. Mocsok voltunk a szemükben.<br />
Szégyent hoztunk rájuk a kofferjeinkkel meg a ruháinkkal,<br />
és nem tudtunk németül. Mind szégyelltek minket, és<br />
ezt a tudtunkra is adták. Voltak, akik ellopták a pénzünket, mikor<br />
el tudták lopni. Mikor akadt egy üres ülőhely a vonaton<br />
vagy valahol egy utcai padon, rátették a kalapjukat, azt akarták<br />
elhitetni, hogy valaki lefoglalta, nehogy leülhessünk melléjük.<br />
Órákig hagytak ácsorogni, még ha a gyerekeinkkel voltunk is.<br />
A pénzes emberek mind ezt csinálták. És még azt is mind el<br />
akarták hitetni velünk, hogy nem beszélnek jiddisül.<br />
Mikor Sammy nemrégiben eljött hozzám látogatóba, megemlítette,<br />
hogy véleménye szerint a német zsidók valószínűleg<br />
nem beszélnek jiddisül. Anyám süketnek tettette volna magát,<br />
ha ezt hallja.<br />
Mikor Európában kitört a háború, mi még mindig pár évvel<br />
fiatalabbak voltunk annál, hogy tüstént behívhassanak. Én a<br />
középiskolában a spanyolról áttértem a németre – kezdtem felkészülni<br />
–, és kezdtem az őrületbe hajszolni az olyan fickókat,<br />
mint Sammy az achtungjaimmal, a wie gehtseimmel, a hallóimmal,<br />
a neinjeimmel meg a jawohljaimmal. Mikor rám ordítottak,<br />
hogy hagyjam abba, odavetettem nekik egy-két danke schönt.<br />
-[50]-
Még a seregben is tovább tanultam a németet. Mire beálltam<br />
önkéntesnek, már eleget tudtam németül, hogy terrorizálhassam<br />
a hadifoglyokat, akikkel Fort Dixben és Fort Sillben, Fort<br />
Rileyben és Fort Benningben találkoztam. Drezda mellett hadifogolyként<br />
el tudtam egy kicsit beszélgetni az őrökkel, és néha<br />
tolmácsoltam a többi amerikainak. Mivel tudtam németül, egy<br />
munkaosztag vezetőjeként elküldtek Drezdába, bár őrmester<br />
voltam, és nem kellett volna elmennem.<br />
Az ócskavas- és papírhulladék-üzlet virágzott, miközben<br />
én még mindig csak civil kamasz voltam. Sammy anyja félretette<br />
a régi újságokat, és beszolgáltatta az alumíniumfazekait és -<br />
serpenyőit, apám meg eladta őket. Az öregem rájött, hogy a<br />
hulladékból jól meg lehet élni, a fémhulladékok pedig egész kis<br />
vagyont jelentettek a kereskedőknek. Rohanvást estünk neki a<br />
bontásra kijelölt épületeknek. Nyomába eredtünk a tűzoltókocsiknak.<br />
A nagy Coney Island-i tüzek mindig aranybányát –<br />
nekünk réz- és ólombányát – jelentettek, mert kimentettük a<br />
csöveket. Mikor nem sokkal a háború után leégett a Luna Park,<br />
a hulladék egész aranymezeje nyílt meg előttünk. Minden éghetőt<br />
azbeszttel burkoltak, mi meg elvittük az azbesztet, és azt is<br />
bebáláztuk. Ezután már elég jól álltunk, és az öregemnek meglett<br />
a tízezer dollárja, amit aztán kölcsönadott nekem, hogy<br />
megvehessem a fatelepet, méghozzá kemény kamatra, mert<br />
mindig is ilyen volt, és mert nem tetszett neki az ötlet. Nem<br />
akarta, hogy otthagyjam a hulladéküzletet, és nem akarta, hogy<br />
tőlük majd háromórányira költözzünk. Különösen jók voltak a<br />
régi iskolák és kórházak.<br />
Vásároltunk egy második teherautót, és erős környékbeli<br />
trógereket vettünk föl, akik nagyokat tudtak emelni, és el tudták<br />
ijeszteni a többi hulladékgyűjtőt. Még egy nagydarab svarcét<br />
is felfogadtunk, egy erős, csöndes, Sonny nevezetű feketét, aki<br />
egy szép napon beállított hozzánk, és munkát kért. Bálázócsáklyáinkkal<br />
és kalapácsainkkal keresztültörtük a rabicfalakat meg<br />
-[51]-
az azbesztszigeteléseket, hogy krampácsainkkal, feszítővasainkkal<br />
és fémfűrészeinkkel hozzáférhessünk a réz- és ólomcsövekhez.<br />
A papám kirúgta a „Füstös” Rubint.<br />
Én továbbítottam a hírt. Aztán jött Füstöstől egy üzenet,<br />
hogy keresni fog, és jobb lesz, ha nem talál meg. Egy este elmentem<br />
a Mermaid Avenue-n a Vidám Kajáldába, leültem, és<br />
vártam Füstösre. Sammy meg Winkler láthatólag teljesen elgyöngültek,<br />
mikor bejöttek és megláttak. Azt hittem, tüstént el<br />
fognak ájulni.<br />
– Te mit csinálsz itt? – kérdezte Winkler. – Tűnj el, tűnj el.<br />
– Nem tudod, hogy Füstös vadászik rád? – mondta<br />
Sammy – Összeszedte néhány haverját is.<br />
– Meg akarom könnyíteni neki, hogy megtaláljon. Fizetek<br />
nektek pár szendvicset meg egy kis szódát, ha meg akarjátok itt<br />
várni. Vagy leülhettek, ahova akartok.<br />
– Legalább hívd ide a bátyáidat, ha már úgy akarsz viselkedni,<br />
mint egy őrült – mondta Sammy – Elszaladjak hozzátok?<br />
– Inkább igyál egy malátás tejet.<br />
Nem vártunk sokáig. Füstös tüstént kiszúrt engem, mihelyt<br />
bejött – szemben ültem az ajtóval –, és egyenesen odajött a<br />
bokszunkhoz, háta mögött egy Vörös Benny nevű hapsival,<br />
meg egy kísérteties fickóval, akit csak úgy emlegettek, hogy<br />
Willie, a Gőzkalapács.<br />
– Téged kereslek. Mondanivalóm van.<br />
– Hallgatlak. – Tekintetünk egymásba fúródott. – Azért<br />
jöttem, hogy halljam.<br />
– Akkor gyere ki. Négyszemközt akarok beszélni veled.<br />
Ezen elrágódtam egy kicsit. Ők harmincévesek voltak<br />
vagy még idősebbek, mi meg csak tizenhét és fél évesek. Füstös<br />
-[52]-
egy darabig bokszoló volt, megjárta a börtönt is, és legalább<br />
egyszer csúnyán megvagdalták egy késelésben.<br />
– Oké, Füstös, ha ezt akarod – döntöttem el. – De ültesd le<br />
itt a fiúkat egy kicsit, ha tényleg négyszemközt akarsz velem<br />
odakinn beszélni, és ha tényleg azt akarod.<br />
– Csúnya dolgokat mondtál rólam, igaz? Ne hadoválj. Az<br />
apád is.<br />
– Miféle csúnya dolgokat?<br />
– Hogy kirúgtatok, én meg loptam. Az apád nem rúgott<br />
ki. Tisztázzuk ezt: én léptem ki. Nem lennék hajlandó többé<br />
senkinek dolgozni közületek.<br />
– Füstös – éreztem, hogy az ideg rángatózni kezd az arcom<br />
meg a nyakam oldalán –, az öreg azt akarja, hogy föltétlenül<br />
mondjam meg neked, ha valaha újra beteszed a lábodat az<br />
üzletbe, letöri a derekadat.<br />
Füstös ettől meghökkent egy kicsit. Ismerte az öreget. Ha<br />
az öreg ezt egyszer kimondta, akkor Füstös tudta, hogy komolyan<br />
gondolja. Apám alacsony ember volt, de neki volt a legszélesebb<br />
és legizmosabb válla, amit valaha láttam, és olyan apró<br />
kék szemek ültek az arcában, ami torpedóra vagy tüzérségi<br />
gránátra emlékeztette az embereket. A szeplőivel, a kemény<br />
vonásaival meg a májfoltjaival olyan volt, mint egy acélöntecs<br />
egy százhetvenöt centi magas üllőn. Valamikor patkolókovács<br />
volt. Mindnyájunknak nagy fejünk van és nagy, szögletes állunk.<br />
Lengyelnek nézünk ki, de tudom, hogy zsidók vagyunk.<br />
Lengyelországban apám a homlokára mért egyetlen ökölcsapással<br />
megölt egy kozákot, aki fölemelte a hangját az anyámra,<br />
Hamburgban pedig közel állt hozzá, hogy ezt megismételje valamiféle<br />
bevándorlási tisztviselővel, aki elkövette ugyanezt a<br />
hibát, és gorombáskodott anyámmal, de még idejében meggondolta,<br />
és meghátrált. Az én családomban soha senki nem úszta<br />
-[53]-
meg szárazon, ha bárkit megsértett közülünk, kivéve azt hiszem<br />
Sammy Singert, aki pimaszkodott velem meg a nagy csöcsű<br />
feleségemmel.<br />
– Hogy van a papád, Marvin? – mondta Vörös Benny<br />
Winklernek, miközben a Vidám Kajáldában már mindenki<br />
minket figyelt, és ezért Füstösnek újabb oka volt az óvatosságra.<br />
Winkler csak dobolt az ujjaival az asztalon, és néma maradt.<br />
Az apja bukméker volt, és jószerivel mindenkinél többet<br />
keresett a környéken. Egy darabig még zongorájuk is volt. Vörös<br />
Benny az apjának az egyik lótifutija volt, a pénzbeszedője, a<br />
hitelcápája, az adósa és a tolvaja. Egyik nyáron egy bandával<br />
kipucolta egy üdülőszálló minden szobáját, kivéve azt, amelyiket<br />
Winkler családja bérelt ki, amitől az állam északi részén az<br />
emberek tűnődni kezdtek, ugyan miből élhet Winkler papája,<br />
amiért pont őt és csak őt kímélték meg.<br />
Addigra Füstös is lelassított egy kicsit. – Te meg az apád...<br />
azt mondjátok az embereknek, hogy elloptam tőletek egy épületet,<br />
igaz? Én nem loptam azt a házat. Megkerestem a házmesteri,<br />
és megalkudtam vele.<br />
– Akkor találtad, amikor nálunk dolgoztál – mondtam neki.<br />
– Dolgozhatsz nekünk, vagy beszállhatsz önállóan a szakmába.<br />
A kettőt egyszerre nem csinálhatod.<br />
– A nagykereskedők semmit nem hajlandók venni tőlem.<br />
Apád nem engedi nekik.<br />
– Azt csinálnak, amit akarnak. De ha tőled vásárolnak, tőlünk<br />
nem vásárolhatnak. Ez minden, amit az apám mondott.<br />
– Ez nekem nem tetszik. Beszélni akarok vele. Tüstént beszélni<br />
akarok vele. Vele is egyenesbe akarok jönni.<br />
-[54]-
– Füstös – mondtam lassan, és éreztem, hogy hirtelen nagyon-nagyon<br />
biztos lettem magamban –, ha valaha fölemeled a<br />
hangodat apám előtt, vagy akár csak egyetlen rossz szót mondasz<br />
neki, gondoskodom róla, hogy meghalj. Ha csak az ujjad<br />
rám emeled, apám gondoskodik róla, hogy meghalj.<br />
Ez a jelek szerint mély benyomást tett rá.<br />
– Oké – engedett, és megnyúlt az arca. – Visszamegyek<br />
hozzá dolgozni. De mondd meg neki, hogy mostantól fogva heti<br />
hatvanat akarok kapni tőle.<br />
– Nem érted te ezt. Lehet, hogy még ötvenért se vesz viszsza.<br />
Meg kell próbálnom beszélni vele az érdekedben.<br />
– És megkaphatja a házat, amit találtam, ha ad nekem ötszáz<br />
ficcset.<br />
– Lehet, hogy a szokásos kétszázat fogja adni neked.<br />
– Mikor kezdhetek?<br />
– Adj nekem időt holnapig, hadd próbáljam meg rávenni,<br />
hogy gondolja meg magát. – Csakugyan kellett hozzá némi rábeszélés,<br />
emlékeztetnem kellett rá az öreget, hogy Füstös keményen<br />
dolgozott, és ő meg a mi fekete hapsink együtt elég jól<br />
el tudták kergetni a többi hulladékgyűjtőt.<br />
– Adj most nekem kölcsön egy ötvenest, Louie, ugye,<br />
adsz? – könyörgött Füstös, mintha valami kegyet kérne. – Van<br />
odakinn valami jó kis füstölnivaló Harlemből, abba akarom befektetni.<br />
– Csak egy húszast tudok adni neked. – Többet is tudtam<br />
volna adni neki. – De vicces – mondtam, amikor kimentek az<br />
ajtón. Hajlítgatni kezdtem az ujjaimat. – Valami baj van a kezemmel.<br />
Alig tudtam behajlítani, mikor odaadtam neki azt a<br />
húszast.<br />
– A cukortartót fogtad – mondta Winkler. Vacogott a foga.<br />
-[55]-
– Miféle cukortartót?<br />
– Nem tudtad? – reccsentett rám Sammy szinte dühösen.<br />
– Úgy markoltad azt a cukortartót, mintha meg akarnád<br />
ölni vele. Azt hittem, úgy szorítod, hogy darabokra törik.<br />
Nevetve hátradőltem, és almáspitét meg fagylaltot rendeltem<br />
mind a hármunknak. Nem, nem tudtam, hagy a markomban<br />
tartottam azt a vastag, hengeres cukorszórót, amíg beszélgettünk.<br />
A fejem hűvös és összeszedett volt, miközben egyenesen<br />
a szemébe néztem, de a karom kész volt az akcióra, anélkül<br />
hogy tudtam volna róla. Sammy kifújt magából egy kis levegőt,<br />
és elfehéredett, mikor fölemelte a kezét az öléből, és visszatette<br />
az asztalra a kést, amit addig markolászott.<br />
– Tigris, miért dugdostad? – mondtam nevetve. – Mire lett<br />
volna ez jó nekem?<br />
– Nem akartam, hogy lássák, mennyire reszket a kezem –<br />
suttogta Sammy.<br />
– Tudtad volna, hogy kell használni?<br />
Sammy megrázta a fejét. – És soha nem is akarom tudni.<br />
Lew, most rögtön meg kell neked mondanom valamit. Ha valaha<br />
együtt lennénk, és neked kedved szottyanna verekedni, szeretném,<br />
ha tudnád: számíthatsz rá, hogy többé nem állok melléd.<br />
– Én se – mondta Winkler. – Vörös Benny semmit se csinálna,<br />
mikor én is ott vagyok, de a többiek felől már nem voltam<br />
olyan biztos.<br />
– Micsoda banda – mondtam nekik. – Ezúttal számítottam<br />
rátok.<br />
– Tényleg kupán akartad vágni azzal a cukorszóróval?<br />
-[56]-
– Sammy, ha rá lettem volna kényszerülve, fejbe vágtam<br />
volna az egész kajáldával. Fejbe vágtam volna veled.<br />
Már elmúltam hatvanöt éves, napra két évvel, mikor elkaptam<br />
azt a fiatal retikülvagdosót, egy húszas éveiben járó<br />
magas, gyors fickót. Ezt könnyen számon tudom tartani, a születésnapom<br />
miatt. Nekem szóló ajándékként be kellett hoznom<br />
a városba Claire-t azoknak a zenés show-knak az egyikére,<br />
amiket ő látni akart, én meg nem. Korán értünk oda, és kinn<br />
ácsorogtunk egy csomó ember közt a színház bejáratának tetőernyője<br />
alatt, nem messze a KIHABUP-tól, a Kikötői Hatóság<br />
Buszpályaudvarától. Azon a buszpályaudvaron még mindig<br />
nevetnem kell, valahányszor eszembe jut az az este, mikor<br />
Sammy látogatóban járt nálunk, aztán hazafelé kirámolták a<br />
zsebét, és majdnem lesittelték, mert ordítozott a rendőrökkel, és<br />
megpróbálta rávenni őket, hogy csináljanak már valamit. De<br />
addigra én már békét kötöttem a németekkel, és Mercedesszel<br />
jártam. Claire-nek is volt egy Mercedese, egy elegáns, nyitható<br />
tetejű sportkocsi. Hirtelen egy asszonyból felszakadt egy<br />
geschrei. Láttam, hogy néhány fickó elfele rohan közvetlenül a<br />
hátam mögött. Gondolkodás nélkül elkaptam az egyiknek a<br />
grabancát. Megpördültem, fölemeltem, és odavágtam a mellét<br />
egy kocsi tetejéhez. Csak akkor láttam, amikor lefogtam, hogy<br />
fiatal, magas és erős. Barna fickó volt.<br />
– Ha megmoccansz, letöröm a derekadat – mondtam a fülébe.<br />
Egy izmát se mozdította.<br />
Mikor láttam, milyen óvatosak a zsaruk, mikor átkutatják,<br />
csak ráztam a fejemet, hiszen félnem kellett volna. Végigfésülték<br />
az ujjaikkal a fejbőrét, borotvapengét vagy valamiféle bökőt<br />
kerestek benne. Végigszőrözték a gallérját meg a zsebeit, ingének<br />
és nadrágjának összes varrásait, aztán tetőtől talpig végigtapogatták,<br />
pisztolyt, kést vagy bármiféle kicsi is éles tárgyat<br />
keresve. Akkor ébredtem rá, hogy meg is ölhettek volna. A<br />
-[57]-
endőrök csak akkor könnyebbültek meg, amikor lejutottak a<br />
futócipője felsőrészéig és befejezték.<br />
– Ön nagyon szerencsés, uram – mondta az akciót vezető<br />
fiatal zsaru, aki a legidősebb volt a társulatban.<br />
Az emberek egyfolytában mosolyogtak rám, én meg egyfolytában<br />
visszamosolyogtam rájuk. Hősnek éreztem magam.<br />
– Oké, Lew, a te show-d véget ért – mondta Claire szárazon:<br />
Lefogadtam volna, hogy ezt fogja mondani. – Most menjünk<br />
be az igazi show-ra.<br />
– Csak még egy perc, Claire – válaszoltam neki hangosan,<br />
miközben hencegve parádéztam. – Van itt egy szép szőke kislány,<br />
aki azt hiszem, szeretne velem közelebbről megismerkedni.<br />
– Lew, a jóisten áldjon meg, bejössz most rögtön – mondta<br />
Claire –, vagy menjek be nélküled?<br />
Nevetve bementünk. Alig két hét múlva visszatértek a tüneteim,<br />
és újra visszakerültem a kórházba kemoterápiára.<br />
-[58]-
5. JOHN<br />
A kórházon kívül még mindig ment a verkli. Emberek<br />
őrültek meg, és kitüntetésekkel jutalmazták érte őket. A belső<br />
berendezők lettek a kultúra hősei, a divattervezők pedig társadalmilag<br />
fölébe emelkedtek a kuncsaftjaiknak.<br />
– És miért ne emelkednének? – válaszolta máris Frances<br />
Beach Yossariannak erre a megfigyelésére, szinte annyira tökéletes<br />
kiejtéssel, hogy mások már gyakran töprengtek rajta, hogyan<br />
képes valaki ilyen makulátlan angol kiejtésre anélkül,<br />
hogy úgy hangzana, mintha orrpolipja lenne. – Elfelejtetted,<br />
hogy néznénk ki meztelenül?<br />
– Ha ezt egy férfi mondaná – mondta Patrick Beach, a férje,<br />
aki megint egyszer nagyon elégedett volt a feleségével –, elevenen<br />
megnyúznák.<br />
– Férfiak mondják ezt, drágám – vágta rá Frances Beach –<br />
a tavaszi meg az őszi kollekciójuk bemutatásakor, és milliárdokat<br />
keresnek azon, hogy öltöztetnek minket.<br />
Még mindig bőven voltak szegények.<br />
Yossarian ferde szemmel nézett a körház előtt a járdán<br />
heverésző bandára, miközben a járda szegélye felé baktatott a<br />
fekete ablakú, nyújtott limuzinhoz, amely már ott várta, hogy a<br />
városon keresztül ahhoz a felhőkarcoló luxusbérházhoz szállítsa,<br />
amely mostanában az otthona lett. Ő egy szedánt jegyeztetett<br />
elő, azok meg megint a limuzint küldték; nem fognak érte<br />
pótdíjat felszámítani. A bérház-felhőkarcolót, amelyben élt, luxusépületnek<br />
nevezték, mivel magasak voltak benne a megélhetési<br />
költségek. A szobák viszont kicsik voltak, a mennyezetük<br />
-[59]-
alacsony, a két fürdőszobának nem volt ablaka, a konyhatérben<br />
pedig nem volt helye se asztalnak, se széknek.<br />
Otthonától alig tízsaroknyira állt a New York-i Kikötői<br />
Hatóság Buszpályaudvarának hét emelet magasságig buszbeállókkal<br />
teli épülete. Földszintjén a rendőrségi ügyelet három fő<br />
őrizetes cellája állandóan használatban állt, és naponta többször<br />
is telezsúfolódott az újonnan letartóztatottakkal. Oda lódították<br />
be egy évvel azelőtt Michael Yossariant is, amikor felbukkant a<br />
földalatti egyik kijáratában, majd megpróbált visszalépni, miután<br />
rájött, hogy túl korán szállt le, útban a belvárosi építésziroda<br />
felé, amelynek rajzokat készített.<br />
– Az volt az a nap – idézgette föl még mindig –, amikor<br />
megmentetted az életemet, és megtörted a lelkemet.<br />
– Azt akartad, hogy bekasztlizzanak azok közé?<br />
– Belehaltam volna. De nem volt könnye látni, ahogy felfújod<br />
magad, terrorizálod az összes zsarut, és elviszed szárazon.<br />
És tudni, hogy én ugyanezt soha nem tudnám megcsinálni.<br />
– Úgy gurulunk dühbe, ahogy muszáj, Michael. Nem hiszem,<br />
hogy sok választásom lett volna.<br />
baj.<br />
– Kezdek depressziós lenni.<br />
– Volt egy bátyád, aki zsarnokoskodott fölötted. Talán ez a<br />
– Miért nem állítottátok le?<br />
– Nem tudtuk, hogyan. Nem akartuk terrorizálni.<br />
Michael erre csak egy kényszeredett vihogással válaszait.<br />
– Téged aztán igazán érdemes volt figyelni, igaz? –<br />
vádaskodott irigykedve. – Egész kis tömeg gyűlt köréd. Még<br />
tapsoltak is.<br />
Utána mind a ketten elcsüggedtünk.<br />
-[60]-
A buszpályaudvaron mostanában már ott élnek az emberek,<br />
férfiakból, nőkből, hóbortos fiúkból és lányokból álló állandó<br />
lakossága alakult ki. Éjszaka a többség a sötétebb mélységekben<br />
aludt, hogy aztán a nap nagy részére úgy bukkanjanak<br />
elő, mint holmi bejáró polgárok, és a szabadban bonyolították<br />
le szokásos üzleti ügyeiket, már ami az ő köreikben szokásos<br />
volt.<br />
A különböző szintek vécéiben a mindenfajta igényt kielégítő<br />
kurvák és buzik bőséges választéka mellett meleg és hideg<br />
folyóvíz volt, és rengeteg kézre eső boltocska elégítette ki az<br />
olyan alapvető mindennapi szükségleteket, mint a rágógumi, a<br />
cigaretta, az újság és a gyümölcskocsonyás fánk. A vécépapír<br />
ingyen volt. Termékeny anyák érkeztek ide rendszeresen, idealizált<br />
szülővárosaikból menekülve, kisgyerekeikkel, akik itt tanyáztak<br />
le. A buszpályaudvar pompás otthont és bázist nyújtott<br />
az utcalányoknak, a koldusoknak és a fiatal szökevényeknek. A<br />
bejáró üzletemberek ezrei és a látogatók százai megpróbáltak<br />
nem különösebben odafigyelni rájuk, amikor reggelente útban a<br />
munkahelyükre, majd a munkanap végén, útban hazafelé áthaladtak<br />
köztük. Gazdag nem akadt az utasok közt, mert a gazdagok<br />
közül senki nem járt busszal dolgozni.<br />
Felhőkarcoló lakásának fennkölt panorámaablakaiból<br />
Yossariannak akadálytalan kilátása nyílt egy másik luxusbérházra,<br />
amely még az övénél is magasabbra emelkedett. A két<br />
épület között húzódott odalenn a széles főútvonal, amelyen<br />
most már egyre utálatosabban nyüzsögtek a harcias és visszataszító<br />
koldusok, prostituáltak, kábszeresek, kábszerárusok, selyemfűik,<br />
rablók, pornóárusok, perverzek és tévelygő pszichopaták<br />
vicsorgó klánjai, akik mind a szabadban űzték kriminális<br />
specialitásaikat a lecsúszott és bemocskolódott emberek egyre<br />
sokasodó áradatában, akik most már tényleg a szabadban éltek.<br />
A hajléktalanok közt most már fehérek is voltak, ők is a falnak<br />
pisáltak, és azokban a sikátorokban szartak, amelyekben köre-<br />
-[61]-
ikből mások végül mind alkalmas szállóhelyeken aludni telepedtek<br />
le.<br />
Yossarian tudta, hogy még az övénél különb környéken, a<br />
Park Avenue-n is látni nőket, akik leguggolnak, és a középen<br />
levő közlekedési szigetek gondozott virágágyai között<br />
könnyítenek magukon.<br />
Nehéz volt nem gyűlölnie mindnyájukat.<br />
És ez volt New York, a Nagy Alma, a Birodalmi Állam Birodalmi<br />
Városa, az ország pénzügyi szíve, agya és ina, ez a város,<br />
ahol, talán Londont kivéve, a legnagyszerűbb kulturális<br />
események zajlottak az egész világon.<br />
Yossariannak óhatatlanul gyakran eszébe jutott, hogy noha<br />
életében sehol, se a háborús Rómában vagy Pianosában, de<br />
még a szétbombázott Nápolyban vagy Szicíliában sem kellett<br />
olyan iszonyatos szenny szemtanújává válnia, amilyet most, a<br />
pusztulás nyilvánvaló biradalmává felhalmozódva, nap mint<br />
nap maga körül látott. Még a szex nélküli pénzalapgyűjtő ebédeken<br />
és fekete nyakkendős esti rendezvényeken sem – tette<br />
hozzá sajátos cinizmusával nem is egyszer Frances Beachnek,<br />
régmúlt szép időkből való barátnőjének –, melyeken többször<br />
kellett megjelennie, mint szerette volna, mint az M&M Vállalkozások<br />
és Társulások egyetlen tisztességes külsejű tisztviselőjének,<br />
mint partiképes férfinak és olyan embernek, aki üzleti<br />
ügyeken kívül másról is többé-kevésbé folyékonyan tud csevegni<br />
más jól informált emberekkel, akik egoisztikusan azt képzelik,<br />
hogy befolyásolják a világeseményeket, ha beszélnek róluk.<br />
Ebben, persze senki nem volt hibás.<br />
– Atyaisten, mi ez? – kiáltott fel Frances Beach, mikor kettesben<br />
visszafelé kocsikáztak Yossarian bérelt limuzinján a bérelt<br />
sofőrrel egy újabb lagymatag teás-boros összejövetel-<br />
-[62]-
ől,amelyet a New York Public Library azon kurátorai és barátai<br />
számára rendeztek, akik még a várósban voltak, és a határozatlankodás<br />
hosszú rohamai után úgy döntöttek, hogy el akarnak<br />
rá menni.<br />
– A buszpályaudvar – mondta Yossarian.<br />
– Szörnyű, nem? Mi az ördögnek kell ez?<br />
– A buszoknak. Mi az ördögöt gondoltál, mire való? Tudod,<br />
Frances – ugratta Yossarian szelíden –, talán gondolkozhatnál<br />
rajta, hogy ne tartsd-e itt a legközelebbi divatbemutatódat<br />
vagy valamelyik csillogó jótékonysági balodat. Ismerem<br />
McBride-ot.<br />
– Miről beszélsz? Ki az a McBride?<br />
– Egy volt zsaru, aki most ott dolgozik. Miért nem rendezel<br />
ott egy esküvőt – folytatta –, egy igazán nagy esküvőt? Az<br />
tényleg szenzációt keltene. Tartottál már...<br />
– Én nem.<br />
–...a múzeumban meg az operaházban. A buszpályaudvar<br />
festőibb.<br />
– Társasági esküvő azon a buszpályaudvaron? – vette a<br />
lapot Frances gúnyos mosollyal. – Te megőrültél. Tudom, hogy<br />
csak viccelsz, hagyjál hát gondolkozni. Olivia és Christopher<br />
Maxon hamarosan talán új lakást keresnek. Nézd azokat az embereket!<br />
És amazokat... miért kell ilyen dolgokat az utcán csinálniuk?<br />
Miért nem tudják megvárni, amíg hazaérnek?<br />
– Sokuknak nincs otthonuk, drága Frances – mondta<br />
Yossarian, és jóságosan rámosolygott. – A buszpályaudvaron<br />
pedig hosszú sarok állnak a toalettek előtt. Csúcsidőkre előre<br />
kell helyet foglaltatni. Enélkül senki nem ülhet le rájuk. Vendéglőkben<br />
és szállodákban a mosdókat a táblák szerint csak a<br />
vendégek használhatják. Észrevetted már valaha, Frances, hogy<br />
-[63]-
a férfiak, akik az utcán eresztik ki a fáradt gőzt, rendszerint nagyon<br />
hosszan eregetik?<br />
Nem, nem vette észre, közölte vele az asszony fagyosan. –<br />
Olyan keserűnek látszol mostanában. Azelőtt mulatságosabb<br />
voltál.<br />
Sok-sok éve, amikor egyikük sem volt még házas, együtt<br />
kéjelegtek abban, amit manapság viszonynak neveznének, bár<br />
akkoriban egyiküknek sem jutott volna eszébe, hogy ilyen díszes<br />
címkét aggassanak azokra a dolgokra, amelyeket tüzesen<br />
és szüntelenül műveltek egymással, miközben soha nem ígértek<br />
egymásnak közös jövőt, és nem is törődtek vele komolyan.<br />
Yossarian akkoriban fordult el rövid idő után kezdő tőzsdealkuszként<br />
és beruházási bankárként végzett ígéretes munkájától,<br />
és vágott bele másodszor is a tanításba, mielőtt visszatért volna<br />
a hirdetési ügynökséghez, majd a közönségkapcsolatokhoz és a<br />
szabadúszó íráshoz, míg idővel sikert aratott mint sokoldalú<br />
szakértő, aki mindenhez ért, kivéve a bármiféle olyan termékkel<br />
kapcsolatos ügyeket, mely látható, megfogható, hasznosítható<br />
és fogyasztható, teret foglal el, és szükség van rá. Eközben<br />
Frances, akiben volt kíváncsiság, energia és némi veleszületett<br />
tehetség, kezdett rájönni, hogy vonzza a színházi producereket<br />
és egyéb olyan úriembereket, akikről úgy vélte, hasznosak lehetnek<br />
számára a színpadon, a mozivásznon és a televízióban.<br />
– Te meg azelőtt sokkal együtt érzőbb voltál –<br />
emlékeztette most az asszonyt Yossarian. – Elfelejtetted a múltadat.<br />
– Te is.<br />
– És radikális voltál.<br />
– Te is. Most meg olyan negatív lettél – jegyezte meg különösebb<br />
érzés nélkül Frances. – És mindig szarkasztikus vagy,<br />
-[64]-
nem? Mindent félvállról veszel, az emberek soha nem biztosak<br />
benne, hogy csakugyan egyetértesz velük. És mindig flörtölsz.<br />
– Én aztán nem!<br />
– De igen – kötötte az ebet a karóhoz Frances Beach, de<br />
még a fejét sem fordította feléje, hogy meggyőzőbbé tegye az<br />
érvelését. – Jószerivel mindenkivel, kivéve engem. Tudod te, ki<br />
flörtöl és ki nem. Patrick és Christopher nem flörtöl. Te flörtölsz.<br />
Mindig is flörtöltél.<br />
– Így szoktam viccelődni.<br />
– Egyes nők azt képzelik, hogy szeretőt tartasz.<br />
– Szeretőt? – Yossarian horkantó röfögéssé változtatta a<br />
szót. – Ha csak egy volna, az is eggyel több lenne a kelleténél.<br />
Ezen Frances Beach is nevetett, és látszólagos feszültsége<br />
elpárolgott. Mind a ketten túl voltak a hatvanötödik évükön.<br />
Yossarian ismerte, mikor még Fanny volt a neve, és Frances is<br />
emlékezett rá, amikor a férfit Yo-Yónak hívták. Azóta sem játszadoztak<br />
egymással, még a házasságaik között sem, egyiküket<br />
sem szállta meg soha a szükség, hogy kipróbálja a másik által<br />
létrehozott berendezkedést.<br />
– Úgy tűnik, egyre több és több van ezekből az emberekből<br />
mindenütt – mormolta Frances olyan szelíd elkeseredéssel,<br />
melyről világossá tette, hogy könnyen féken tartható –, akik<br />
minden elképzelhető dolgot a nyilvánosság előtt csinálnak.<br />
Patrickot éppen a házunk előtt ütötték le, és éjjel-nappal kurvák<br />
ácsorognak minden sarkon, idétlen nők, visszataszító szerelésben,<br />
mint azok ott, annál az épületnél.<br />
– Tegyél le annál az épületnél – mondta Yossarian. – Most<br />
ott lakom.<br />
el.<br />
– Ott? – Mikor Yossarian rábólintott, hozzátette. – Költözz<br />
-[65]-
– Épp most költöztem oda. Mi ebben a baj? Varázshegyem<br />
tetején van néhány egészségszalon, az egyik a Szerelem Temploma.<br />
Alul van kilenc mozink, kettő pornó, egy meg buzi, közbül<br />
meg vannak tőzsdeügynökeink, ügyvédi irodáink és hirdetési<br />
ügynökségeink. Mindenféle orvosok. Van egy készpénzautomatás<br />
bankunk meg egy szupermarketünk is. Fölvetettem,<br />
hogy legyen szanatóriumunk is. Mihelyt lesz egy szanatóriumunk,<br />
egy életen át úgy élhetek ott, hogy soha ki se kell tennem<br />
a lábamat a külvilágba:<br />
– Az isten szerelmére, John, ne viccelj már mindig. Menj el<br />
egy jó környékre.<br />
– Hol találok olyat? Mostanában? – nevetett megint<br />
Yossarian. – Frances, ez jó környék. Gondolod, hogy betenném<br />
a lábomat egy rossz környékre?<br />
Frances egyszerre fáradtnak és csüggedtnek látszott. –<br />
John, valamikor te mindent tudtál – tűnődött, abbahagyva a<br />
kulturált beszéd majmolását. – Mit lehet tenni?<br />
– Semmit – válaszolta Yossarian lekötelezően és segítőkészen.<br />
Hiszen jól állnak a dolgok, emlékeztette rá Francest: hivatalos<br />
mércével mérve ritkán álltak jobban. Ezúttal csak a szegények<br />
nagyon szegények, és az új börtöncellák iránti szükséglet<br />
sürgősebb, mint a hajléktalanok szükségletei. A problémák reménytelenek:<br />
túl sok az olyan ember, akinek élelemre van szüksége,<br />
és túl sok az élelem, semhogy jövedelmezően táplálni lehessen<br />
őket. Amire szükségünk van, tette hozzá finom mosolylyal,<br />
azok a további hiányok. Azt önként nem bökte ki, hogy<br />
mostanára ő is tagja lett annak a szolid középosztálynak, amely<br />
nem töri magát, hogy fölemeljék az adóit azok nyomorúságának<br />
enyhítésére, akik semmi adót nem fizetnek. Inkább több<br />
börtönt akart.<br />
-[66]-
*<br />
Yossarian hatvannyolc éves volt és némileg hiú arra, hogy<br />
fiatalabbnak látszott sok hatvanhét éves férfinál, és jobban nézett<br />
ki nagyjából minden saját nemzedékéhez tartozó nőnél.<br />
Második felesége még mindig válófélben volt tőle. Úgy gondolta,<br />
hogy harmadik nem lesz.<br />
Gyerekei mind az első házasságából születtek.<br />
Gillian lánya, a bírónő, elvált a férjétől, aki sokkal nagyobb<br />
jövedelme ellenére nem ért el annyit, mint ő, és nem volt valószínű,<br />
hogy valaha is többre vihette volna, mint ami volt: megbízható<br />
férj, apa, családjának élő kenyérkereső.<br />
Hencegő, legidősebb fia, Julian, afféle kis nagymenő volt a<br />
Wall Streeten, de még nem keresett eleget ahhoz, hogy királyi<br />
módon Manhattanbe költözhessen. Avulgató kertvárosi kúriájukban<br />
most ő meg a felesége külön lakrészeket foglaltak el,<br />
miközben ügyvédeik a válóperi keresetekre és ellenkeresetekre<br />
készülődtek, és lehetetlen próbálkozásokat tettek a vagyon és a<br />
gyerekek olyan megosztására, amely mindkét fél teljes megelégedésére<br />
szolgált volna. Felesége jóképű, de kellemetlen aszszony<br />
volt, ízlése a divatot követte, és olyan családból származott,<br />
ahol mindig nemtörődöm módon szórták a pénzt; pont<br />
olyan hangos és ugyanolyan zsarnokian magabiztos volt, mint<br />
Julian, fiuk és lányuk pedig szintén szerettek zsarnokoskodni és<br />
mindenkihez utálatosak voltak.<br />
Yossarian érezte, hogy bajok érlelődnek másik fiának, Adriennek<br />
a házasságában is, aki tudományos fokozat nélküli vegyész<br />
volt, egy kozmetikai gyárban dolgozott New Jerseyben,<br />
és felnőtt munkás életének nagy részét az őszülő haj festési receptjének<br />
keresésével töltötte, miközben a felesége rákapott a<br />
felnőttoktatási tanfolyamokra.<br />
-[67]-
A legtöbbet Michael miatt bosszankodott, aki a jelek szerint<br />
nem tudta elszánni magát, hogy bármiben is vigye valamire,<br />
és teljesen vak volt az ebben a céltalanságban settenkedő veszélyekre.<br />
Egyszer azzal viccelődött Yossariannak, hogy előbb a<br />
válására fog spórolni, és csak aztán a házasságára, mire<br />
Yossarian elfojtotta magában a szellemeskedő visszavágást, miszerint<br />
a vicce nem vicc. Michael nem bánta, hogy soha nem<br />
próbálta meg istenigazában, hogy művészként befusson. Ez a<br />
szerep sem vonzotta.<br />
A nők, különösen azok a nők, akik előzőleg már férjnél<br />
voltak, szerették Michaelt, és együtt éltek vele, mert békés volt,<br />
megértő és igénytelen, aztán hamarosan ráuntak erre az együttélésre,<br />
mert Michael békés volt, megértő és igénytelen. Konokul<br />
nem volt hajlandó veszekedni, konfliktushelyzetekben elnémult<br />
és elszomorodott. Yossarianban felébredt az a tiszteletteljes<br />
gyanú, hogy Michael a maga hallgatag módján mind a nőkkel,<br />
mind a munkával kapcsolatban tudja, hogy mit csinál. De a<br />
pénzt illetően nem tudta.<br />
Hogy némi pénzt keressen, Michael szabadúszóként művészi<br />
munkákat végzett ügynökségeknek és magazinoknak,<br />
vagy szerződéses megbízások alapján művészeti iskoláknak,<br />
vagy pedig tiszta lelkiismerettel elfogadta Yossariantól, amire<br />
szüksége volt, mert nem hitte el, hogy egyszer fel kell virradnia<br />
a napnak, amikor nem fog többé ilyen kényelmes szabadúszó<br />
megbízásokat találni, Yossarian pedig esetleg úgy fog dönteni,<br />
hogy nem óvja meg mindig a végső pénzügyi tragédiától.<br />
Mindent egybevetve, döntötte el Yossarian, családja tipikusan<br />
modern, gyatrán alkalmazkodott, új korszakbeli család,<br />
amelyben az anyán kívül senki nem szereti igazán a többieket,<br />
se jó okát nem látja, hogy szeresse, és mint gyanította, mindegyikük<br />
olyan, mint ő: legalább titokban és időszakosan szomorú<br />
és bűnbánatos.<br />
-[68]-
Családi élete tökéletes, szeretett siránkozni. Thomas Mann<br />
Gustav Aschenbachjához hasonlóan neki sem volt családja.<br />
Még mindig megfigyelés alatt állt. Azt nem tudta, hogy<br />
hányan figyelik. A hét végére még egy ortodox zsidó is felbukkant,<br />
aki föl-le járkált házának épülete előtt a sugárút túlsó oldalán,<br />
az üzenetközvetítőjén pedig hívást kapott Melissa<br />
MacIntosh nővértől, akit szinte teljesen elfelejtett, és aki tájékoztatta,<br />
hogy egy időre áthelyezték esti műszakba, ha netán azt<br />
tervezné, hogy elviszi vacsorázni – és Párizsba meg Firenzébe<br />
fehérneműért, emlékeztette gúnyosan kuncogva –, majd közölte<br />
a hihetetlen hírt, miszerint a belga páciens még mindig él, bár<br />
fájdalmai vannak, és a hőmérséklete majdnem a normálisra<br />
ment le.<br />
halt.<br />
Yossarian az életét tette volna rá, hogy a belga már meg-<br />
A sokak közül, akik a nyomát követték, csak néhányat tudott<br />
számon tartani – azokat, akiket elidegenedett felesége fogadott<br />
fel, meg azokat, akiket ama nő elidegenedett, indulatos<br />
férjének az ügyvédje szerződtetett, akivel nemrégiben egyszer<br />
félrészegen lefeküdt, és akinek serdülő gyerekei voltak; lagymatagon<br />
eszébe ötlött, nem szeretne-e vele néha megint lefeküdni,<br />
ha valaha még megszállná a késztetés, hogy megint egy olyan<br />
nővel feküdjön le, akinek a férje detektívekkel követtet minden<br />
férfit, akit csak ismer, mert mániákusan bizonyítékokat akar<br />
szerezni az asszony paráználkodásairól, hogy kiegyensúlyozza<br />
felesége korábban ellene szerzett bizonyítékait a saját paráználkodásairól.<br />
Eszébe jutottak a többiek, és a gondolat fekélyesedni kezdett.<br />
Néhány további sértődött elkeseredési roham után<br />
Yossarian szarvánál fogta meg a bikát, és betelefonált az irodába.<br />
– Van valami újság? – kezdte. Milo fiával beszélt.<br />
-[69]-
– Amennyire tudom, nincs.<br />
– Igazat mondasz nekem?<br />
– Legjobb képességeim szerint.<br />
– Nem hallgatsz el semmit?<br />
– Amennyire tudom, nem.<br />
– Megmondanád nekem, ha elhallgatnál valamit?<br />
– Megmondanám, ha tudnám.<br />
– Mikor apád ma betelefonál, M2 – mondta II. Milo<br />
Minderbindernek –, mondd meg neki, hogy szükségem van egy<br />
jó magándetektívre. Egy személyes ügyben.<br />
– Már betelefonált – közölte az ifjabb Milo. – Egy Jerry<br />
Gaffney nevű embert ajánl a Gaffney ügynökségtől. Semmilyen<br />
körülmények közt ne említse meg, hogy apám javasolta.<br />
– Máris ezt mondta neked? – Yossarian el volt bűvölve. –<br />
Honnan tudta, hogy erre fogom kérni?<br />
– Ezt én nem tudom megmondani.<br />
– Hogy érzed magad, M2?<br />
– Ezt nehéz biztosan megmondani.<br />
– Úgy értem, általában. Visszamentél a buszpályaudvarra,<br />
megnézni azokat a tévémonitorokat?<br />
– Egy kicsit még többet kell néznem őket. Újra oda akarok<br />
menni.<br />
– Ezt megint el tudom intézni.<br />
– Michael is velem jön majd?<br />
– Ha egész napra kifizeted. Rendben mennek a dolgok?<br />
– Nem akarnám-e elmondani magának, ha nem mennének<br />
rendben?<br />
-[70]-
– De elmondanád-e?<br />
– Ez attól függne.<br />
– Mitől?<br />
– Hogy megmondhatnám-e magának az igazat.<br />
– Megmondhatnád nekem az igazat?<br />
– Hát tudom én, mi az?<br />
– Tudnál nekem hazudni?<br />
– Csak ha tudnám az igazságot.<br />
– Most őszinte vagy velem.<br />
– Apám így akarja.<br />
*<br />
– Mr. Minderbinder már említette, hogy fel fog hívni –<br />
mondta egy Jerry Gaffney nevű ember hevesen és lágyan zengő<br />
hangja, amikor Yossarian telefonált neki.<br />
– Ez muris – mondta Yossarian. – Melyik?<br />
– Az idősebb Mr. Minderbinder.<br />
– Akkor ez nagyon muris – mondta Yossarian most már<br />
keményebb modorban. – Mert az idősebb Minderbinder ragaszkodott<br />
hozzá, hogy ne említsem magának a nevét, amikor<br />
telefonálok.<br />
– Ez próba volt. Hogy lássuk, titokban tud-e tartani dolgokat.<br />
– Nem adott rá nekem esélyt, hogy kiálljam.<br />
– Én bízom az ügyfeleimben, és azt akarom, hogy mindnyájan<br />
tudják, mindig bízhatnak Jerry Gaffneyben. Hová lennénk<br />
bizalom nélkül? Én mindent nyíltan kiteregetek. Erre most<br />
-[71]-
izonyítékot is adok magának. Tudnia kell, hogy ezt a telefont<br />
lehallgatják.<br />
Yossariannak elállt a lélegzete. – Honnan a fenéből tudta<br />
ezt meg?<br />
– Ez az én telefonvonalam, és én intézkedtem, hogy lehallgassák<br />
– magyarázta Mr. Gaffney logikusan. – No látja?<br />
Számíthat Jerry Gaffneyre. Egyedül én veszem fel a beszélgetéseket.<br />
– Az én vonalamat is lehallgatják? – Yossarian úgy vélte,<br />
ezt meg kell kérdeznie. – Sok üzleti hívásom van.<br />
– Hadd nézzek utána. Igen, a cége lehallgatja. Lehet, hogy<br />
a lakásán is poloska van.<br />
– Mr. Gaffney, honnan tudja maga mindezt?<br />
– Szólítson Jerrynek, Mr. Yossarian.<br />
– Honnan tudja maga mindezt, Mr. Gaffney?<br />
– Onnan, hogy én vagyok az, aki beszerelte a lehallgatót,<br />
és egyike vagyok azoknak, akik esetleg poloskát raktak ott fel,<br />
Mr. Yossarian. Hadd adjak magának egy tippet. Minden falnak<br />
füle lehet. Ha bizalmasan akar beszélni, csak akkor beszéljen, ha<br />
folyik a víz maga mellett. Szexet csak a fürdőszobában vagy a<br />
konyhában folytasson, ha szeretkezni akar, vagy a légkondicionáló<br />
alatt, a ventilátort a maximumra állítva... Ez az! – ujjongott,<br />
miután Yossarian kiment a konyhába a hordozható telefonjával,<br />
és mind a két csapot teljesen kinyitotta, hogy titkosan beszélhessen.<br />
– Nem csíptünk el semmit. Alig hallom magát.<br />
– Nem mondok semmit.<br />
– Tanuljon meg szájról olvasni.<br />
– Mr. Gaffney...<br />
– Szólítson Jerrynek.<br />
-[72]-
– Mr. Gaffney, maga lehallgatja a telefonomat, és poloskát<br />
szerelt a lakásomba?<br />
– Lehet, hogy szereltem. Utána kell nézetnem valamelyik<br />
nyomozómmal. Én semmit nem hallgatok le. Mr. Yossarian,<br />
magának van egy belső hangos telefonkapcsolata az előcsarnok<br />
személyzetével. Biztos benne, hogy most nincs bekapcsolva?<br />
Nem figyelik videokamerákkal magát?<br />
– Ki csinálna ilyet?<br />
– Például én, ha megfizetnek érte. Most, amikor már tudja,<br />
hogy igazat mondok, beláthatja, hogy szoros barátságba kerülhetünk.<br />
Csak így lehet dolgozni. Azt hittem, tudja, hogy a telefonját<br />
lehallgatják, a lakásában poloska van, a postáját, az utazásait,<br />
a hitelkártyáit és a bankszámláit pedig ellenőrzik.<br />
– A kurva életbe, már azt sem tudom, mit tudok –<br />
emésztette meg Yossarian hosszú sóhajjal a kellemetlen kémadatokat.<br />
– Nézze a napfényes oldaláról, Mr. Yossarian. Mindig ezt<br />
kell tennie. Azt hiszem, hamarosan újabb házassági aktus részese<br />
lesz. Mindezt jószerivel ingyenesnek tarthatja, ha a főnökeinek<br />
meglesz a rávalójuk, hogy kifizessenek minket.<br />
– Maga ezzel is foglalkozik?<br />
– Sok ilyen munkát is végzek. De ez most csak a cég. Miért<br />
kell törődnie vele, mit hall az M&M V&T, ha soha nem mond<br />
olyasmit, amiről nem akarja, hogy a cég meghallja? Ezt csak elhiszi,<br />
nem?<br />
– Nem.<br />
– Nem? Tartsa jól eszében, Mr. Yossarian, hogy én mindezt<br />
fölveszem, bár örömmel le fogok törölni belőle annyit, amennyit<br />
csak óhajt. Hogyan lehetnek fenntartásai az M&M V&T-<br />
-[73]-
vel kapcsolatban, holott részesedik a haladásból? Nem részesedik<br />
mindenki?<br />
– Erről nyilvánosan soha nem nyilatkozom, Mr. Gaffney,<br />
és most sem nagyak hajlandó. Mikor találkozhatunk, hogy elkezdjük?<br />
– Én már elkezdtem, Mr. Yossarian. Señor Gaffney lába<br />
alatt nem nő ki a fú. A tájékoztatás szabadságát kimondó törvény<br />
alapján elküldettem a kormányzati dossziéiért, és megszereztem<br />
a nyilvántartását az egyik legjobb fogyasztói hitelképességet<br />
vizsgáló irodától. A társadalombiztosítási száma már<br />
megvan. Eddig tetszik?<br />
– Nem azért szerződtettem magát, hogy énutánam nyomozzon!<br />
– Meg akarom tudni, mit tudnak magáról azok az emberek,<br />
akik követik, mielőtt megtudom, hogy kicsodák. Mit is<br />
mondott, mit gondol, hányan vannak?<br />
– Nem mondtam semmit. Legalább hatot tudok megszámolni,<br />
de lehet, hogy közülük ketten vagy négyen párban dolgoznak.<br />
Észrevettem, hogy olcsó kocsikon járnak.<br />
– Gazdaságos kocsikon – javította ki Gaffney pedánsan –,<br />
hogy fel ne figyeljenek rájuk. Valószínűleg ezért vette észre<br />
őket. – Yossarian úgy érezte, a pasas rendkívül egzakt. – Azt<br />
mondja, hatot? A hat jó szám.<br />
– Miben?<br />
– Például természetesen a mi szakmánkban. A számokban<br />
biztonság van. Ha például egy vagy kettő elhatározná közülük,<br />
hogy meggyilkolja magát, máris lennének rá tanúink. Igen, a<br />
hat nagyon jó szám – folytatta Gaffney boldogan. – Még szebb<br />
volna felemelni nyolcra vagy tízre a számukat. Egyelőre felejtse<br />
el ezt a találkozást velem. Nem szeretném, ha valamelyikük rájönne,<br />
hogy magának dolgozom, hacsak ki nem derül, hogy ne-<br />
-[74]-
kem dolgoznak. Szeretem, ha megtalálom a megoldásokat, mielőtt<br />
rábukkanok a problémákra. Kérem, ha éppen nem folytat<br />
szexuális tevékenységet, akkor most zárja el azt a vizet. Berekedek<br />
a kiabálásba, és alig hallom magát. Igazán nincs erre szüksége,<br />
mikor velem beszél. A barátai Yo-Yónak nevezik? Egyesek<br />
meg Johnnak szólítják?<br />
– Csak a közeli barátaim, Mr. Gaffney<br />
– Az enyémek engem Jerrynek szólítanak.<br />
– Meg kell magának mondanom, Mr. Gaffney, hogy idegesítőnek<br />
találom ezt a magával folytatott beszélgetést.<br />
– Remélem, ez változni fog. Ha megbocsát, amiért ezt<br />
mondom, szívvidító volt meghallgatni az ápolónője beszámolóját.<br />
– Miféle ápolónő? – horkant fel Yossarian. – Nekem nincs<br />
ápolónőm.<br />
– Melissa MacIntosh a neve, uram – javította ki Gaffney,<br />
szemrehányóan köhécselve.<br />
– Maga lehallgatja az üzenetközvetítőmet is?<br />
– A cége hallgatta le, uram. Én csak megbízott vagyok.<br />
Nem tenném, ha nem fizetnének meg érte. A páciens életben<br />
van. Fertőzésnek semmi jele.<br />
– Szerintem ez fenomenális.<br />
– Örülök, hogy örül.<br />
*<br />
És a lelkész még mindig nem került elő: őrizetben tartották<br />
valahol vizsgálat és kihallgatás céljából, miután a tájékoztatás<br />
szabadságát kimondó törvény segítségével utolérte<br />
Yossariant a kórházban, és visszacsöppent az életébe a problémájával,<br />
amellyel jómaga nem tudott megbirkózni.<br />
-[75]-
Yossarian annak idején hanyatt feküdt a kórházi ágyán,<br />
amikor a lelkész előző alkalommal rábukkant, most pedig felháborodott<br />
és ellenséges tekintettel várakozott, amikor lassan<br />
kitárult szobájának ajtaja, miután semmiféle választ nem adott a<br />
félénk kopogtatásra, és meglátta a lószerű, dudoros homlokot,<br />
az üres arcot és a tompán, ezüstösen elszíntelenedett szénaszín<br />
haj ritkuló fürtjeit, amint a lelkész fejét szégyenlősen lefelé hajtva<br />
és rá kukucskálva befelé óvakodott. A szemét takaró rózsaszín<br />
szemhéjak abban a pillanatban vidáman felragyogtak,<br />
amint tekintete Yossarianra esett.<br />
– Tudtam! – rikkantott fel örömében ennek az arcnak a viselője.<br />
– Különben is viszont akartam látni magát! Tudtam,<br />
hogy meg fogom találni! Tudtam, hogy meg fogom ismerni. Milyen<br />
jól néz ki! Milyen boldog vagyok, hogy még mind a ketten<br />
élünk! Ujjongani szeretnék!<br />
– Ki a fészkes fene maga? – kérdezte Yossarian szigorúan.<br />
Tüstént megkapta a választ. – Lelkész, Tappman,<br />
Tappman lelkész, Albert Tappman, lelkész? – csicseregte Albert<br />
Tappman lelkész bőbeszédűen. – Pianosa? Légierő? Második<br />
világháború?<br />
Yossarian végül engedélyezett magának egy felismerő<br />
mosolyt.<br />
– Nahát, még ilyet! – Némi melegség lopódzott a szavaiba,<br />
amikor végre érzékelte, hogy több mint negyvenöt év után<br />
megint együtt van Albert T. Tappman tábori lelkésszel. – Jöjjön<br />
már be. Maga is jól néz ki – vetette oda jószívűen a lelkésznek,<br />
aki nyúzottnak, alultápláltnak, hajszoltnak és öregnek látszott.<br />
– Üljön már le, az isten szerelmére.<br />
A lelkész engedelmesen leült. – Yossarian, de sajnálom,<br />
hogy kórházban találom. Nagyon beteg?<br />
– Egyáltalán nem vagyok beteg.<br />
-[76]-
– Akkor ez jó, nem?<br />
– Igen, ez jó. És maga hogy van?<br />
A lelkész erre tüstént csüggedtnek látszott. – Nem jól.<br />
Kezdem azt gondolni, hogy nem, talán nem olyan jól.<br />
– Ez hát rossz – mondta Yossarian. Örült, hogy ilyen gyorsan<br />
eljött az ideje, hogy a tárgyra térjenek. – Nos, akkor mondja<br />
el nekem, tiszteletes, mi hozta ide? Ha az öreg légierősök újabb<br />
összejöveteléről van szó, akkor rossz helyre jött.<br />
– Nem összejövetelről van szó. – A lelkész szerencsétlen<br />
képet vágott.<br />
– Akkor miről?<br />
– Bajról – mondta egyszerűen. – Azt hiszem, talán komoly<br />
bajról. Nem értem a dolgot.<br />
Természetesen járt már pszichiáternél, aki megmondta<br />
neki, hogy felettébb kitűnő jelöltje az öregkori depressziónak, és<br />
már túl öreg ahhoz, hogy a depressziónak valami jobb fajtájában<br />
reménykedhessen.<br />
– Ezt én is megkaptam.<br />
Felvetették, hogy lehetséges, hogy a lelkész csak képzeli<br />
az egészet. A lelkész nem képzelődött, csak azt képzelte, hogy<br />
csak képzeli az egészet.<br />
De ennyi aztán biztos volt.<br />
Amikor az ijesztő jövevények folyamatos áradatából –<br />
akik hivatalos küldetésben bukkantak fel Kenoshában, hogy<br />
kikérdezzék a problémájáról – senki nem mutatott semmiféle<br />
hajlandóságot arra, hogy segítsen rajta, vagy akár csak megpróbálja<br />
megérteni a problémáját, eszébe jutott Yossarian és a tájékoztatás<br />
szabadságát kimondó törvény.<br />
-[77]-
A tájékoztatás szabadságát kimondó törvény, magyarázta<br />
a lelkész, olyan szövetségi rendelkezés, amely kötelezi a kormányszerveket,<br />
hogy bocsássák rendelkezésre minden információjukat<br />
bárkiről, aki ezért folyamodik, kivéve azokat az információkat,<br />
amelyeket nem akarnak kiadni.<br />
Ám a tájékoztatás szabadságát kimondó törvénynek ezen<br />
egyetlen bökkenője miatt, mint arra Yossarian a továbbiakban<br />
rájött, a hatóságok gyakorlatilag nem voltak kötelesek semmiféle<br />
információt sem kiadni. Minden héten rendszeresen száz-<br />
meg százezer oldalnyi anyagot küldtek ki a kérelmezőknek,<br />
amelyből az írásjeleket, a prepozíciókat és a kötőszavakat kivéve<br />
minden ki volt törölve. Pompás csapda, ítélte meg Yossarian<br />
szakértőként, hiszen a kormánynak nem kell semmiféle tájékoztatást<br />
adnia azokról az információkról, amelyeket nem óhajt<br />
rendelkezésre bocsátani, és egyáltalán nem lehet tudni, vajon<br />
bárki betartja-e a tájékoztatás szabadságát kimondó törvénynek<br />
nevezett liberalizáló szövetségi jogszabályt.<br />
A lelkész még alig tért vissza Wisconsinba, amikor egy-két<br />
nap múlva minden értesítés nélkül markos titkosügynökök népes<br />
osztaga zúdult a nyakába, és teljes titokban elhurcolták. Azt<br />
mondták, olyan kényes, országos jelentőségű ügyben járnak nála,<br />
hogy még azt sem mondhatják meg neki, hogy kicsodák, különben<br />
veszélyeztetnék annak az ügynökségnek a titkosságát,<br />
amelynél elmondásuk szerint dolgoztak. Nem volt letartóztatási<br />
parancsuk. A törvény azt mondta, hogy nincs rá szükségük.<br />
Hogy miféle törvény? Ugyanaz a törvény, amely kimondta,<br />
hogy soha nem szabad hivatkozni rá.<br />
– Ez különös, nem? – tűnődött Yossarian.<br />
– Az volna? – felelte meglepetten a lelkész felesége, amikor<br />
telefonon beszéltek egymással. – Miért?<br />
– Kérem, folytassa.<br />
-[78]-
A lelkésznek felolvasták a jogait, aztán megmondták neki,<br />
hogy nem rendelkezik velük. Bajt akar keverni? Nem, nem akar<br />
bajt keverni. Akkor be kell fognia a száját, és együtt kell működnie<br />
velük. Házkutatási parancsuk sem volt, de ezzel együtt<br />
nekiálltak és átkutatták a házat. Ők és más hozzájuk hasonló<br />
alakok azóta is többször visszajöttek, jelvényekkel, laboratóriumi<br />
köpenyekkel, kesztyűkkel, Geiger-számlálókkal és sebészmaszkokkal<br />
felszerelt technikusok brigádjainak kíséretében,<br />
akik mintákat vettek mérőedényeikbe, kémcsöveikbe és más<br />
különleges tartályaikba a talajból, a festékből, a fából, a vízből<br />
és jószerivel mindenből. A kertet is felásták. A szomszédok<br />
csodálkoztak.<br />
A lelkésznek a nehézvíz volt a problémája.<br />
Nehézvizet ürített a vizeletében.<br />
– Attól tartok, ez igaz – súgta meg Leon Schumacher bizalmasan<br />
Yossariannak, amikor megkapta a teljes vizeletleletet.<br />
– Honnan szedte ezt a mintát?<br />
– Attól a barátomtól, aki a múlt héten volt itt, amikor maga<br />
benézett hozzám. A régi tábori lelkészem a seregből.<br />
– Ő honnan vette?<br />
– Azt hiszem, a hólyagjából. Miért?<br />
– Biztos ebben?<br />
– Mennyire lehetnék biztos? – mondta Yossarian. – Nem<br />
őrködöm mellette. De honnan szerezhette volna máshonnan?<br />
– Franciaországból, Grenoble-ból. Vagy azt hiszem, Georgiából,<br />
Tennessee-ből vagy Dél-Carolinából. Ott gyártanak belőle<br />
a legtöbbet.<br />
– Miből a legtöbbet?<br />
– Nehézvízből.<br />
-[79]-
– Mi a fenét jelent ez, Leon? – tudakolta Yossarian. –<br />
Abszolút biztosak benne? Nincs itt valami tévedés?<br />
– Annak alapján, amit itt olvasok, nincs. Szinte azonnal<br />
meg tudták állapítani, hogy nehéz. Két embernek kellett felemelnie<br />
a szemcsöppentőt. Persze hogy biztosak benne. A víz<br />
minden hidrogénmolekulájában egy extra neutron van. Tudja,<br />
hány molekula van alig néhány dekában? A maga barátjának<br />
legalább 25 kilóval nehezebbnek kell lennie, mint amennyinek<br />
kinéz.<br />
– Ide figyeljen, Leon – mondta Yossarian, óvatosan lehalkítva<br />
a hangját. – Ezt titokban fogja tartani, ugye?<br />
– Természetesen. Ez egy kórház. Senkinek nem fogjuk elmondani,<br />
kivéve a szövetségi kormányt.<br />
– A kormányt? Hiszen ők azok, akik zaklatják! Ők azok,<br />
akiktől a legjobban fél!<br />
– Kénytelenek vagyunk rá, John – kántálta Leon Schumacher,<br />
automatikusan a betegágy mellett alkalmazott modorában.<br />
– A laboratórium átküldte a radiológiára, hogy meggyőződjön<br />
róla, biztonságos-e, a radiológiának pedig értesítenie<br />
kellett a Nukleáris Szabályozás Bizottságát meg az Energiaügyi<br />
Minisztériumot. John, nincs a világon ország, amelyik eltűrné,<br />
hogy engedély nélkül nehézvizet állítsanak elő, ez a fickó pedig<br />
naponta többször félliterszámra állítja elő. Ez a deutérium-oxid<br />
dinamit, John.<br />
– Veszélyes?<br />
– Orvosilag? Ki tudja? Mondhatom magának, én még soha<br />
nem hallottam ilyesmiről. De neki ezt tisztáznia kellene. Lehet,<br />
hogy atomerőművé vagy atombombává fog változni. Tüstént<br />
riasztania kellene.<br />
Mire Yossarian telefonált Albert T. Tappmannek, az Egyesült<br />
Államok Légiereje nyugdíjas lelkészének, hogy figyelmez-<br />
-[80]-
tesse, már csak Mrs. Tappmant találta otthon, hisztérikus könynyek<br />
közt. A lelkész néhány órája eltűnt.<br />
A felesége azóta sem hallott róla, bár Mrs. Karen<br />
Tappmant minden héten pontosan meglátogatták, biztosították<br />
arról, hogy a férje jól van, sőt készpénzt is adtak neki, melynek<br />
összege nagylelkűen még meg is haladta azt a summát, amenynyit<br />
a lelkész hozott volna haza, ha szabadlábon lett volna. Az<br />
ügynökökben csak úgy izzott a lelkesedés, amikor az asszony<br />
könnyek között elmesélte nekik, hogy semmi hírt nem kapott<br />
tőle. Ezt a megerősítést akarták hallani: a lelkész nem tud kapcsolatba<br />
kerülni senkivel odakinn.<br />
– Továbbra is meg fogom próbálni kinyomozni a hollétét,<br />
Mrs. Tappman – ígérte meg Yossarian minden alkalommal,<br />
amikor beszélt az asszonnyal. – Bár igazán nem tudom, hogy<br />
legközelebb hová forduljak.<br />
Az ügyvédek, akiktől az asszony tanácsot kért, nem hittek<br />
neki. A kenoshai rendőrség is szkeptikus volt. Gyerekeinek<br />
szintén kételyeik voltak, bár nem adtak hitelt a rendőrség elméletének,<br />
miszerint a lelkész, mint az eltűntnyilvántartásukban<br />
szereplő oly sok férfi, megszökött egy másik nővel.<br />
Yossarian azóta is mindössze annyit tudott megtudni,<br />
hogy bármiféle jelentősége van is a lelkésznek hivatalos elrablói<br />
számára, az pusztán pénzügyi, katonai, tudományos, ipari, diplomáciai<br />
és nemzetközi természetű.<br />
Ezt Milótól tudta meg.<br />
Először befolyásos washingtoni jó barátaihoz fordult – egy<br />
ügyvédhez, egy pénzalapgyűjtőhöz, egy vezércikkíróhoz és egy<br />
image-alkotóhoz –, akik mind azt mondták, hogy hozná sem<br />
akarnak nyúlni a dologhoz, aztán attól fogva nem hívták vissza,<br />
és nem akartak többé barátkozni vele. Egy lobbista meg egy közönségkapcsolati<br />
tanácsadó egyaránt magas tiszteletdíjat kért,<br />
-[81]-
és garantálta, hogy nem garantálhatja, hogy bármit fog tenni,<br />
amivel kiérdemli. A szenátora hasznavehetetlen volt, a kormányzója<br />
tehetetlen. Az Amerikai Polgárjogi Unió szintén kihátrált<br />
az Eltűnt Lelkész Esetéből: egyetértett a kenoshai rendőrséggel,<br />
hogy a lelkész valószínűleg megszökött egy másik<br />
nővel. Végül frusztrációjában elment Milo Minderbinderhez,<br />
aki harapdálni kezdte a felső, majd az alsó ajkát, és azt mondta:<br />
– Nehézvíz? Mennyiért veszik a nehézvizet?<br />
– Ingadozik az ára, Milo. De nagyon sokat adnak érte.<br />
Utánanéztem. Van egy belőle származó gáz, ami még többe kerül.<br />
Azt hiszem, most éppen kábé harmincezer dollár grammja.<br />
De nem ez a lényeg.<br />
– Mennyi egy gramm?<br />
– Körülbelül az uncia harmincad része. De nem ez a lényeg.<br />
– Harmincezer dollár egy harmincad unciáért? Ez majdnem<br />
olyan jól hangzik, mint valami kábítószer. – Milo töprengve<br />
a távolba szögezte széttartó szemeit, miközben mindkét barna<br />
szivárványhártyája más-más irányba fordult, mintha együttesen<br />
teljességében fognák látóhatárukba mindazt, ami az emberiség<br />
számára látható. Bajszának két szára másmás ritmusban<br />
rángatózott, minden egyes rozsdabarna bajuszszála idegesen<br />
vibrált, mint megannyi elektronikus megfigyeléseket rögzítő<br />
szenzor. – Nagy a kereslet a nehézvíz iránt? – kérdezte.<br />
– Minden ország szerezni akar. De nem ez a lényeg.<br />
– Mire használják?<br />
– Főleg az atomenergiához. Meg atomrobbanófejek gyártására.<br />
-[82]-
– Ez jobban hangzik, mint a kábítószer – folytatta Milo teljesen<br />
lenyűgözve. – Azt mondanád, hogy a nehézvíz van olyan<br />
jó növekedési iparág, mint az illegális kábítószerek?<br />
– Én nem nevezném a nehézvizet növekedési ágazatnak –<br />
felelte szárazon Yossarian. – De én nem erről beszélek, Milo. Én<br />
azt akarom megtudni, hogy hol van.<br />
– Ki hol van?<br />
– Tappman. Akiről beszélek neked. Együtt volt velünk a<br />
seregben, ő volt a lelkész.<br />
– Rengeteg emberrel voltam a seregben.<br />
– Ő tanúsította a jellemességedet, mikor majdnem bajba<br />
kerültél, mert megbombáztad a saját támaszpontunkat.<br />
– Sok tanúsítványt kaptam a jellememről. Nehézvíz? Igen?<br />
Úgy hívják? Mi az a nehézvíz?<br />
– Nehézvíz.<br />
– Igen. Értem. És az a gáz?<br />
– Trícium. De nem ez a lényeg.<br />
– Ki csinál nehézvizet?<br />
– Például Tappman lelkész. Milo, én meg akarom találni,<br />
és vissza akarom hozni, mielőtt bármi történik vele.<br />
– Én meg segíteni akarok – ígérte Milo –, mielőtt megteszi<br />
Harold Strangelove, a General Electric vagy valamelyik másik<br />
versenytársam. Nem tudom eléggé megköszönni neked, hogy<br />
hozzám jöttél ezzel, Yossarian. Te annyit érsz aranyban, amenynyit<br />
nyomsz. Mondd csak, mi ér többet, az arany, vagy a trícium?<br />
– A trícium.<br />
-[83]-
– Akkor annyit érsz tríciumban, amennyit nyomsz. Ma el<br />
vagyok foglalva, de meg kell találnom a lelkészt, és be kell<br />
csempésznem egyik emberemet a tudósok közé, akik kihallgatják,<br />
hogy biztosítsam a tulajdonjogát.<br />
– Hogy fogod ezt elintézni?<br />
– Egyszerűen azt mondom, hogy ez nemzeti érdek.<br />
– És hogy fogod ezt bizonyítani?<br />
– Úgy, hogy kétszer mondom – válaszolta Milo, és elrepült<br />
Washingtonba annak az új, titkos bombázórepülőgépnek a második<br />
bemutatására, amelyet kitervelt, és amely nem csap semmi<br />
zajt, és nem lehet látni.<br />
-[84]-
6. MILO<br />
– Hallhatják és láthatják. Gyorsabban fog menni a hangnál,<br />
és lassabb lesz, mint a hang.<br />
– Ezért mondja, hogy a gépe szubszuperszonikus?<br />
– Igen, Bowes őrnagy.<br />
– Mikor akarja, hogy lassabban szálljon a hangnál?<br />
– Mikor leszáll, és talán mikor felszáll.<br />
– Feltétlenül, Mr. Wintergreen?<br />
– Okvetlenül, Hook kapitány.<br />
– Köszönöm, Mr. Minderbinder.<br />
Az első föld alatti szinten üléseztek, a KÜKTÉTÉ, a Katonai<br />
Ügyek Különleges Titkos Tervhivatalának új épületében,<br />
egy tengerkék áttetsző plasztikfalakkal övezett kör alakú teremben,<br />
melyet a behorpadt kontinensek fölött átívelő hosszúsági<br />
körök és lecsapó ragadozómadarakkal viaskodó harcos halakat<br />
megjelenítő élénk, szabadon álló szoborpanelek világítottak<br />
meg. A kérdezősködők frissen fodrászolt feje mögött kolosszális<br />
szárnyú, kapzsi, aranyozott karmú kondorkeselyű<br />
ékeskedett a falon. A jelenlévők mind férfiak voltak. Az elhangzottakról<br />
senki sem készíthetett írásos feljegyzéseket. Mivel<br />
mindannyian éles elméjű férfiak voltak, kollektív emlékezetük<br />
elegendő felvilágosítással szolgált. Ketten máris elfojtották ásítozásukat,<br />
és amúgy is mindnyájan magától értetődőnek vélték,<br />
hogy a teremben poloskák vannak, hiszen az efféle ülések túlságosan<br />
titkosak voltak ahhoz, hogysem bizalmasak maradhattak<br />
volna.<br />
-[85]-
– Gyorsabban fog menni a fénynél? – kérdezte egy ezredes<br />
a holtpontban elnöklő alakot övező szakértők félköréből. Az elnök<br />
magasabb széken ült, mint a többiek.<br />
– Majdnem olyan gyorsan fog menni.<br />
– Fel tudjuk pörgetni, hogy még a fénynél is gyorsabban<br />
menjen.<br />
– Ez némileg megnövelné az üzemanyag-fogyasztását.<br />
– Várjon egy percet, kérem, csak egy percig várjon, Mr.<br />
Minderbinder. Hadd kérdezzek valamit – vágott közbe lassan<br />
egy professzori viselkedésű értetlen civil. – Mitől lenne a maga<br />
bombázója zajtalan? Most is vannak szuperszonikus gépek,<br />
amelyek minden bizonnyal zajt csapnak a hangrobbanásaikkal,<br />
nem?<br />
– A hajózószemélyzet számára zajtalanok lesznek.<br />
– Miért lenne ez fontos az ellenségnek?<br />
– Fontos lehet a személyzetnek – Hangsúlyozta Milo –,<br />
senki nem aggódik jobban azok miatt a fiúk miatt, mint mi.<br />
Egyesek közülük esetleg hónapokig lesznek odafönn.<br />
– Esetleg évekig, azokkal az üzemanyagtöltő gépekkel,<br />
melyeket javasolunk.<br />
– Azok is láthatatlanok lesznek?<br />
– Ha láthatatlannak akarják őket.<br />
– És nem csapnak zajt?<br />
– A személyzet nem fogja hallani őket.<br />
– Hacsak le nem lassítanak, és hagyják, hogy a zaj utolérje<br />
őket.<br />
– Értem, Mr. Wintergreen. Nagyon ügyes az egész.<br />
– Köszönöm, Pickering ezredes.<br />
-[86]-
– Mekkora is a legénység?<br />
– Csak két fő. Két főt olcsóbb kiképezni, mint négyet.<br />
– Feltétlenül, Mr. Minderbinder?<br />
– Okvetlenül, North ezredes.<br />
A középen ülő tiszt tábornok volt, aki most szándéknyilatkozatként<br />
megköszörülte a torkát. A terem elcsöndesedett. A<br />
tábornok nagyra értékelte a feszültséget.<br />
– A fény mozog? – kérdezte végül.<br />
Erre ólmos csend következett.<br />
– A fény mozog, Bingham tábornok – lépett közbe végül<br />
Milo Minderbinder, megkönnyebbülve, amiért képes volt erre.<br />
– Gyorsabban, mint bármi – tette hozzá segítőkészen<br />
Wintergreen exőrvezető. – A fény nagyjából a legsebesebb dolog,<br />
ami létezik.<br />
– És az egyik legfényesebb is.<br />
Bingham kételkedve fordult a balján ülő férfiak felé. Néhányan<br />
bólogattak közülük. Bingham a homlokát ráncolta.<br />
– Biztosak benne? – kérdezte, és a jobbján ülő szakértők felé<br />
fordította józan képét.<br />
Néhányan közülük is ijedten bólogattak. Egyesek elfordították<br />
a tekintetüket.<br />
– Ez vicces – mondta lassan Bingham. – Látom azt a lámpát<br />
a sarokasztalon, ott áll, és tökéletesen mozdulatlannak látszik.<br />
– Ez azért van, mert olyan gyorsan mozog – dobta be<br />
Milo.<br />
– Gyorsabban, mint a fény – mondta Wintergreen.<br />
– Tudhat a fény gyorsabban mozogni a fénynél?<br />
-[87]-
– Minden bizonnyal.<br />
– Az ember nem láthatja a fényt, mikor mozog, uram.<br />
– Feltétlenül nem, Pickering ezredes?<br />
– Okvetlenül nem, Bingham tábornok.<br />
– A fényt csak akkor látjuk, amikor nincs ott – mondta<br />
Milo.<br />
– Hadd mutassam meg – szökkent türelmetlenül talpra<br />
Wintergreen. Eloltotta a lámpát. – Látja ezt? – újra fölkapcsolta<br />
a lámpát. – Észrevesz valami különbséget?<br />
– Értem, mire gondol, Gene – mondta Bingham. – Igen,<br />
kezdem látni a fényt, mi? – Bingham tábornok elmosolyodott és<br />
rádőlt a széke karfájára. – Egyszerűen fogalmazva, Milo, milyen<br />
a maga gépe?<br />
– Radaron? Az ellenség nem fogja látni. Akkor se, mikor<br />
fel van fegyverezve az összes atomfegyverével.<br />
– Számunkra milyen. Fényképeken és rajzokon.<br />
– Ez titok, uram, amíg nem szerez nekünk némi pénzalapot<br />
rá.<br />
zá.<br />
– Láthatatlan – tette hozzá Wintergreen, és kacsintott hoz-<br />
– Megértem, Eugene. Láthatatlan? Kezd úgy hangzani,<br />
mint a jó öreg Lopakodó.<br />
– Hát, egy kicsit hasonlít a jó öreg Lopakodóra.<br />
– A B-2-es Lopakodóra? – kiáltott fel döbbenten Bingham.<br />
– Csak egy egész kicsit!<br />
– De jobb, mint a Lopakodó – vágott közbe sietve Milo.<br />
– És sokkal szebb.<br />
-[88]-
– Nem, nem olyan, mint a jó öreg Lopakodó.<br />
– Iciri-picirit sem hasonlít a jó öreg Lopakodóra.<br />
– Ennek örülök. – Bingham újra a széke karfájára tehénkedett.<br />
– Milo, magabiztosan kijelenthetem, hogy mindnyájunknak<br />
tetszik, amit ma magától hallottam. Minek nevezi ezt a<br />
csodálatos új repülőgépét? Ennyit azért tudnunk kell.<br />
– Mi az M&M V&T Szubszuperszonikus Láthatatlan és<br />
Zajtalan Védelmi Második Csapásmérő Támadó Rohambombázónak<br />
nevezzük csodálatos új gépünket.<br />
– Szép név egy második csapásmérő védelmi támadó rohambombázónak.<br />
– Többé-kevésbé magától adódott, uram.<br />
– Egy pillanat, Mr. Minderbinder – tiltakozott egy vézna<br />
civil a Nemzetbiztonsági Tanácstól. – Ön úgy beszél az ellenségről,<br />
mintha lenne ellenségünk. Nincsenek többé ellenségeink.<br />
– Mindig vannak ellenségeink – ellenkezett egy vitakedvelő<br />
geopolitikus, aki szintén keret nélküli szemüveget viselt, és<br />
legalább olyan okosnak tartotta magát. – Kell lenniük ellenségeinknek.<br />
Ha nincsenek ellenségeink, nekünk kell megteremtenünk<br />
őket.<br />
– De hát ezúttal nem nézünk szembe semmiféle szuperhatalommal<br />
– érvelt egy kövér férfi a Külügyminisztériumból. –<br />
Az oroszok összeomlottak.<br />
– Akkor megint eljött Németország ideje – mondta<br />
Wintergreen.<br />
– Igen, Németország mindig ott van. Van rá pénzünk?<br />
– Vegyünk fel rá kölcsönt – mondta Milo.<br />
– A németek kölcsönöznek majd – mondta Wintergreen.<br />
-[89]-
– Meg a japánok is. És mihelyt megkaptuk a pénzünket –<br />
tette hozzá Wintergreen diadalmasan –, biztosítanunk kell,<br />
hogy bármiféle háborút megnyerünk ellenük. Ez további pompás<br />
titkos védelmi vonása a mi csodálatos támadó-védekező<br />
rohambombázónknak.<br />
– Örülök, hogy rámutatott erre, Gene – mondta Bingham<br />
tábornok. – Milo, ezzel el akarom vinni az aranyérmet, és megteszem<br />
az ajánló javaslatomat.<br />
– A Kis Pöcsnek? – tört ki Milóból a remény.<br />
– Ó, nem – válaszolta Bingham vidáman, hogy a kedvére<br />
tegyen. – A Kis Pöcsnek ez még túl korai lenne. Legalább még<br />
egy ülésre van szükségünk a többi fegyvernem stratégáival. És<br />
az elnök mellett mindig ott vannak az olyan átkozott civilek,<br />
mint Noodles Cook. Arra is szükségünk lesz, hogy kiszivárogtassuk<br />
az újságoknak. El akarom kezdeni fölépíteni hozzá a támogatást.<br />
Nem maga az egyetlen, aki ráhajt erre, azt tudja.<br />
mit.<br />
– Kik a többiek?<br />
– Az egyik Strangelove.<br />
– Strangelove? – mondta Milo. – Strangelove nem ér sem-<br />
– Csak hadovál – vádaskodott Wintergreen.<br />
– Ő erőszakolta a Lopakodót.<br />
– Most miben töri a fejét?<br />
– Elnevezte ezt a jószágot Strangelove Univerzális Csináld-Magad<br />
Védelmi <strong>Első</strong> Második vagy Harmadik csapásmérő<br />
Vigyázat Fantasztikus Ultraszuper Támadó Rohambombázónak.<br />
– Nem fog működni – mondta Wintergreen. – A miénk<br />
jobb.<br />
-[90]-
– Az övének jobb a neve.<br />
– Dolgozunk a miénk nevén.<br />
– Az ő Strangelove Univerzális Csináld-Magad Védelmi<br />
<strong>Első</strong> Második vagy Harmadik csapásmérő Vigyázat Fantasztikus<br />
Ultraszuper Támadó Rohambombázóját össze se lehet hasonlítani<br />
a mi M&M V&T Szubszuperszonikus Láthatatlan és<br />
Zajtalan Védelmi Második Csapásmérő Támadó Rohambombázónkkal<br />
– mondta kurtán Milo.<br />
– Soha semmi nem működik, amit csinál, igaz?<br />
– Ezt örömmel hallom – mondta Bingham tábornok –,<br />
mert maguk azok a haverok, akiket támogatok. Itt van az új üzleti<br />
névjegye. Egyik biztonsági ügynökünk lopta el annak a másik<br />
beszerzési egységnek az egyik titkos ügynökétől, amely ellen<br />
éppen most készülünk nyílt háborút indítani. A maguk<br />
bombázója segíteni fog.<br />
A körbeadott üzleti névjegyet az Osztrák-Magyar Monarchia<br />
kétfejű sasa és metszett, aranyozott betűk ékesítették, szövege<br />
pedig így szólt:<br />
HAROLD STRANGELOVE TÁRSASÁG<br />
REMEK KAPCSOLATOK ÉS TANÁCSOK<br />
MÁSODKÉZBŐL VALÓ BEFOLYÁS VÉTELE ÉS ELADÁSA<br />
DAGÁLYOSSÁG KÍVÁNSÁG SZERINT<br />
MEGJEGYZÉS: A NÉVJEGYEN LÉVŐ INFORMÁCIÓK<br />
NEM ADHATÓK TOVÁBB<br />
Milo Borús lett. A névjegy jobb volt, mint az övé.<br />
– Milo, mindnyájan részt veszünk az évszázad versenyében<br />
a végső fegyver előállításáért, amely a világ végéhez vezethet<br />
és örök hírnevet szerezhet a győztesnek, aki először használja.<br />
Akárki szponzorálja ezt a bébit, az a vezérkari főnökök<br />
-[91]-
egyesített tanácsába emelkedhet, és én, Bernard Bingham szeretnék<br />
az a férfi lenni.<br />
– Halljuk, halljuk! – zengték kórusban a tisztek Bingham<br />
tábornok mindkét oldalán, aki szégyenlősen és meglepetten<br />
mosolygott, míg a kövér civil meg a sovány civil vigasztalanul<br />
hallgatott.<br />
– Akkor jobb lesz, ha gyorsan cselekszik, uram –<br />
fenyegetőzött faragatlanul Wintergreen. – Nem szeretünk üldögélni<br />
a seggünkön egy olyan kapós termékkel, mint ez. Ha<br />
maguknak nem kell...<br />
– Persze, Eugene, persze. Csak adjon nekem valami jó<br />
prospektust, hogy tudjuk, miről beszélünk, mikor elbeszélgetünk<br />
az emberekkel arról, amiről ma maga nekünk beszélt. Ne<br />
legyen túl részletes, különben esetleg zűrjeink lehetnének. Csak<br />
néhány tüzes bekezdés, ami keményen eladható, meg esetleg<br />
néhány színes rajz, ami valami fogalmat ad róla, hogy hogyan<br />
fog kinézni. Nem kell pontosnak lenniük, csak hatásosnak. Mi<br />
pedig mind olyarc gyorsan fogunk haladni, ahogy csak tudunk.<br />
Gyorsan, mint a fény, mi? És Milo, van még egy zavaró kérdésem,<br />
amit fel kell tennem.<br />
– Nekem is – mondta a kövér.<br />
– Nekem is van egy – mondta a sovány.<br />
– Kényes kérdés, ezért előre elnézést kell kérnem. Működni<br />
fognak a maguk gépei? El fogják végezni azt a feladatot,<br />
amelyről azt mondja, el fogják? A világ jövője múlhat ezen.<br />
– Hát hazudnék én magának? – kérdezte Milo<br />
Minderbinder.<br />
– Mikor a világ jövője múlhat rajta? – mondta Wintergreen<br />
exőrvezető. – Inkább hazudnék az exfeleségemnek.<br />
-[92]-
van.<br />
– Megadták nekem a biztosítékokat, amelyekre szükségem<br />
– Bingham tábornok – mondta Wintergreen annak az embernek<br />
a fájdalmas ünnepélyességével, akit megsértettek –, én<br />
tudom, hogy milyen a háború. A második világháborúban árkokat<br />
ástam Coloradóban. Őrvezetőként szolgáltam a tengerentúlon.<br />
Postát osztottam a földközi-tengeri hadszíntéren a normandiai<br />
invázió alatt. Ott voltam a D-napon, úgy értem a postázómban,<br />
amelyik nem volt sokkal nagyobb, mint ez a szoba,<br />
amelyben ma ülünk. A nyakamat kockáztattam az Olaszországban<br />
harcoló katonáink számára lopott Zippo öngyújtókkal.<br />
– Én ezt tojásokkal csináltam – mondta Milo.<br />
– Minket nem kell emlékeztetni mindarra, ami kockán forog.<br />
Ebben a teremben senki nincs nálam erősebben tudatában<br />
a felelősségének és a kötelezettségeinek, és senki nincs nálam<br />
mélyebben elkötelezve annak, hogy teljesítse azokat.<br />
– Bocsánatot kérek, uram – mondta Bingham tábornok<br />
alázatosan.<br />
– Kivéve önt, tábornok, vagy Mr. Minderbindert itt. Vagy<br />
az asztalnál ön mellett ülő kollégáit, uram.<br />
– Jesszus Mária, tudtam, hogy ezek a kibaszott stricik<br />
akarnak majd valamit – panaszkodott Wintergreen, mihelyt kiléptek<br />
Milóval a konferenciateremből.<br />
Együtt vágtak keresztül a tekervényes alagsori komplexumon,<br />
ahol csak úgy nyüzsögtek az életerősen viselkedő férfiak<br />
és nők, akik hivatalos ügyeikben civilben és egyenruhában<br />
fürgén elsiettek mellettük.<br />
– Az egész kibaszott banda – jegyezte meg Wintergreen,<br />
visszafojtottan morogva – jómódúnak és tisztának, aszeptikusnak<br />
és kurvára magabiztosnak látszik. – Az egyenruhás nők<br />
mind pöttömnek tűntek, kivéve a hivatásos tiszteket, akik élet-<br />
-[93]-
nagyságúnál is magasabbra tornyosultak. – És egytől egyig<br />
mind baszottul gyanúsnak, nagyon gyanúsnak tűnnek –<br />
motyogta Wintergreen bűntudatosan lesütve a szemét.<br />
Folytatva útjukat a lift felé, elhaladtak egy tábla mellett,<br />
amely az Igazságügy-minisztérium felé mutatott. A következő<br />
folyosón újabb, ezúttal fekete iránymutató nyíl kalauzolt az új<br />
Nemzeti Katonai Temetőhöz vezető rövid átjáróhoz. Az új<br />
KÜKTÉTÉ épületének nyilvános tere, magasba szárnyaló átriumában<br />
a csillogó-villogó bevásárlóközponttal, máris a második<br />
legnépszerűbb turistalátványosság lett az ország fővárosában<br />
(a legnépszerűbb a legújabb háborús emlékmű volt). Az<br />
embernek különleges, szigorúan titkos KÜKTÉTÉ-igazolványra<br />
volt szüksége, hogy feljebb vagy lejjebb mehessen az egymás<br />
fölött húzódó sétányoknál és nyitott félemeleteknél, ahol tömegével<br />
álltak a szecessziós újságosbódék, büfépultok és emléktárgybazárok,<br />
nem is beszélve az olyan ünnepelt látványosságokról,<br />
mint a diorámák és a „virtuálisan valóságos” céllövöldék,<br />
amelyek máris kitűntek a nemzetközi építészeti versenypályázatokon.<br />
Tőlük jobbra, az alagsorban lángoló rakétához<br />
hasonló, színjátszó vörös nyíl irányította tekintetüket az irányjelző<br />
táblára, amely közölte:<br />
MÉLYALAGSOR A-Z<br />
A nyíl aztán hirtelen szögben lefelé mutatott egy zárt fémajtóra,amelyen<br />
ez a felirat állt:<br />
VÉSZBEJÁRAT<br />
TILOS A BELÉPÉS<br />
A BETOLAKODÓKAT LELÖVIK<br />
Az ajtót két egyenruhás őrszem őrizte, akiket a jelek szerint<br />
azért állítottak a vészbejárat elé, hogy távol tartsák tőle az<br />
embereket. A csillogó fekete háttérre festett nagy, sárga Ó betű<br />
megnyugtatóan emlékeztetett rá, hogy a látogatók és az alkal-<br />
-[94]-
mazottak kényelmére és védelmére új, régimódi óvóhelyet létesítettek.<br />
A Lifteknél további őrök álltak, akik még egymással sem<br />
voltak hajlandók szóba állni. A lift belsejébe tévékamerát szereltek.<br />
Milo és Wintergreen nem beszélgettek és meg se moccantak;<br />
még akkor se beszéltek, amikor újra felértek a való világ<br />
legfőbb csarnokába, ahol az idegenvezetők turistacsoportokat<br />
vezettek a forgóajtókon túl parkoló turistabuszoktól a főbejáratnál<br />
erre fenntartott térségbe. Mindaddig nem beszéltek egymással,<br />
míg ki nem értek a könnyedén permetező tavaszi esőbe,<br />
és távolabb nem ballagtak a különleges titkos programok méltóságteljes<br />
épületéből, amelyben éppen az előbb üléseztek.<br />
– Wintergreen – suttogta végül Milo –, ezek a mi gépeink<br />
tényleg működni fognak?<br />
– Honnan a picsából tudnám?<br />
– Hogy fognak kinézni?<br />
– Úgy sejtem, még ezt is ki kell találnunk.<br />
– Ha rajtunk fog múlni a világ jövője – okoskodott Milo –,<br />
akkor azt hiszem, meg kell kötnünk ezt az üzletet, amíg még<br />
megvan a világ. Különben esetleg soha nem fognak kifizetni<br />
minket.<br />
– Szükségünk lesz valamiféle rajzokra. Az a fasz<br />
Strangelove.<br />
– És valami szövegre, a prospektusokhoz. Kit tudnánk<br />
megszerezni hozzá?<br />
– Yossariant?<br />
– Lehet, hogy tiltakozni fog ellene.<br />
– Akkor lófasz a seggébe – mondta Wintergreen. – Hadd<br />
tiltakozzon. Megint fütyülni fogunk arra a faszra. Húzzon el a<br />
-[95]-
faszba! Mi a faszt számít, hogy ez a fasz tiltakozik vagy nem?<br />
Megint fütyülhetünk arra a kibaszott faszra, nem? Le van szarva.<br />
– Szeretném, ha nem káromkodnál ennyit az ország fővárosában<br />
– mondta Milo.<br />
– Senki nem hallja rajtad kívül.<br />
Milo mintha habozott volna. A szelíd napfényben úgy vette<br />
körül a szemöldökét a rápermetező esőcsöppek prizmaszerű<br />
köde, mint valami koszorú. – Yossarian az utóbbi időben<br />
megint túl sokat tiltakozik. Meg tudnám ölni a fiamat, amiért<br />
elmondta neki, hogy egy bombázóról van szó.<br />
– Ne öld meg a fiadat.<br />
– Szeretnék keríteni valami másodrendű bértollnokot,<br />
akinek jó a pozíciója a kormányzatban, és aki nem túl skrupulózus,<br />
mikor arról van szó, hogy pénzt kereshet.<br />
– Noodles Cook?<br />
– Noodles Cook az, aki az eszemben jár.<br />
– Noodles Cook most túl nagy ember ehhez a dologhoz.<br />
És szükségünk lenne Yossarianra, hogy fölvegyük vele a kapcsolatot.<br />
– Aggódom Yossarian miatt – töprengett Milo komoran.<br />
– Nem vagyok biztos abban, hogy bízom-e benne. Attól<br />
tartok, még mindig becsületes.<br />
-[96]-
Harmadik könyv<br />
-[97]-
7. A MOMAKTEAB<br />
Yossarian taxin vágott át a városon a Metropolitan Museum<br />
of Artba, a MOMAKTEAB havi ülésére, és még éppen időben<br />
érkezett, hagy elolvashassa a névtelen javaslatot egy bontási<br />
alap létrehozására, amely megnyirbálná a múzeumnak azokat<br />
a képtelen dimenzióit, amelyekre mostanára nevetséges<br />
módon felduzzadtak. Hallotta, amint az indítványt levették a<br />
napirendről, látta, amint Olivia Maxon szigorúan rászögezte izzó,<br />
fekete szemét, miközben elfojtott mosollyal Frances Beachre<br />
fordítja a tekintetét, aki csodálattal és kérdőn húzta fel Patrick<br />
Beach felé a szemöldökét, aki viszont a körmeit bámulta, és rá<br />
se hederített Christopher Maxonra, aki a sok pofázás és viháncolás<br />
közepette egy képzeletbeli szivart forgatott az ujjai között,<br />
megnyalta képzeletbeli végét, élvezettel beszívta képzeletbeli<br />
aromáját, majd bedugta a képzeletbeli szivart a valódi szájába,<br />
és mélyeket pöfékelve álmosító delíriumba ringatta magát.<br />
A MOMAKTEAB, a Metropolitan Museum of Art Kulturális<br />
Tevékenységeit Előmozdító Albizottság válogatott és exkluzív<br />
testület volt, amelynek csak harminc, negyven vagy hetven<br />
vagy nyolcvan tagja jelent meg aznap, hogy megint ugyanazzal<br />
a fogas kérdéssel foglalkozzon: lehet-e, és ha igen, hogyan<br />
lehet növelni a jövedelmeiket, olyan társadalmi eseményekre<br />
hasznosítva helyiségeiket, mint esküvők, lakodalmak, bridzstanfolyamok,<br />
divatbemutatók és születésnapi estélyek, vagy<br />
hagyjanak fel teljesen ezekkel az oda nem illő hacacárékkal<br />
mint durva ízléstelenségekkel.<br />
Mint mindig, hatalmas szükség volt pénzre.<br />
Ismertették, majd átfogóbb tárgyalás céljából jövendő ülésekre<br />
napolták el az olyan témákat, mint a pénzalapok gyűjtésének<br />
művészete, az alku művészete, a reklám művésziessége,<br />
a társasági törtetés művészete, a divattervezés művészete, an-<br />
-[98]-
nak művészete, hogy hogyan lehet különvélemények nélkül levezetni<br />
és időben lezárni egy két óra hosszat tartó ülést, amely<br />
kellemes és eseménytelen, nem hoz meglepetéseket, és teljesen<br />
szükségtelen.<br />
Ami nézeteltérés felmerült, azt szépen elsimították.<br />
Egy végső névtelen javaslatot, miszerint többé semmiféle<br />
névtelen javaslat ne kerüljön még felületes megfontolásra sem,<br />
a végrehajtó bizottság elé utaltak megfontolás céljából.<br />
A közeli szálloda bárjában, ahová az ülés után Yossarian<br />
Patrick és Frances Beachcsel elmenekült, Frances egy gin és tonikkal<br />
kezdte, Patrick Beach pedig unott pofát vágott.<br />
– Persze hogy unatkozom – közölte a feleségével indulatos<br />
büszkeséggel. – Most már ugyanúgy utálom a festményeket,<br />
mint ahogy utálom hallgatni, mikor beszélnek róluk. Ó,<br />
Frances – sóhajtott fel, mint egy nyűgös mártír –, miért kell neked<br />
mindkettőnket ilyen helyzetekbe hoznod?<br />
– Van valami jobb tennivalónk? – kérdezte férjétől kedvesen<br />
Frances Beach. – És annyi más dologra hívnak meg minket<br />
ennek a révén, amelyek még rosszabbak, nem? És hozzásegít,<br />
hogy állandóan az újságokban maradjon a nevünk. Hogy az<br />
emberek tudják, kik vagyunk.<br />
ja.<br />
– Hogy mi tudjuk, kik vagyunk.<br />
– Szerintem ez isteni.<br />
– Megígértem neki, hogy megölöm, ha ezt a szót használ-<br />
– Térjünk a tárgyra – mondta Frances komolyan.<br />
– Azt nem gondolhatta komolyan.<br />
– De igen. Komolyan gondoltad, John, amikor fölvetetted,<br />
hogy tartsunk esküvőt a buszpályaudvaron?<br />
-[99]-
vőt?<br />
– Természetesen – hazudta Yossarian.<br />
– És mit gondolsz, meg lehetne csinálni? Egy nagy eskü-<br />
– Semmi kétségem felőle – hazudta újra Yossarian.<br />
– Olivia Maxon. – Frances savanyú képet vágott. –<br />
Esküvőt akar rendezni egy mostoha-unokahúgának vagy valakinek,<br />
és friss ötleteket keres egy eredeti helyszínhez. Ezek a saját<br />
szavai. A múzeum nem elég jó, mióta az a két zsidó ott rendezte<br />
meg a fogadást, azt a másik két zsidót pedig kinevezték<br />
kurátornak. Ezek szintén az ő szavai. Szegény Olíviának egyszerűen<br />
nem jut eszébe, mikor velem beszél, hogy hátha én is<br />
zsidó vagyok.<br />
– Miért nem emlékezteted rá?<br />
– Nem akarom, hogy megtudja.<br />
Mind a hárman kuncogni kezdtek.<br />
– Velem aztán ugyancsak tudatni akartad – pirongatta<br />
Patrick szeretetteljesen. – És a családomban mindenkivel.<br />
– Akkor szegény voltam – mondta Frances –, és dühös<br />
színésznő voltam, aki kivirult a drámai konfliktusoktól. Most,<br />
hogy férjhez mentem egy gazdag emberhez, lojális vagyok az<br />
osztályához.<br />
– És tehetséged van a körmönfont visszavágásokhoz –<br />
mondta Patrick. – Frances meg én akkor vagyunk együtt a legboldogabbak,<br />
mikor én elmegyek vitorlázni.<br />
– Amiért soha nem tudtam hinni a vígjátékokban –<br />
tűnődött Yossarian –, az az, hogy az emberek vicces dolgokat<br />
mondanak bennük, a többiek meg nem nevetnek rajtuk. Még<br />
azt sem tudják, hogy egy komédia részesei.<br />
– Mint mi – mondta Patrick.<br />
-[100]-
– Térjünk vissza a napirendünkre – intézkedett Frances.<br />
– Szeretném látni a buszpályaudvaron azt az esküvőt.<br />
Olivia kedvéért. Ami engem illet, szeretném, ha az évszázad katasztrófája<br />
lenne.<br />
– Olivia bele fog vágni. Biztos benne, hogy oda tudja vonzani<br />
legújabb elnökünket. Christopher sokat adakozik, mióta<br />
felfüggesztett ítéletet kapott, és megúszta a közösségi munkaszolgálatot.<br />
– Ez jó kezdet.<br />
– A polgármester el fog menni.<br />
– Az is segíteni fog.<br />
– És a bíboros ragaszkodni fog hozzá, hogy megjelenjen.<br />
– Minden kártya a kezünkben van – mondta Yossarian. –<br />
ha igazán akarjátok, majd körülszimatolok.<br />
– Kit ismersz ott? – tudakolta mohón Frances.<br />
– McMahont és McBride-ot, egy zsarut meg egy igazgatót.<br />
McBride azelőtt detektív volt az ottani rendőrőrszobán...<br />
– Van nekik ott rendőrőrszobájuk? – kiáltott fel Patrick.<br />
– Ez újdonság lesz – jegyezte meg Frances. – Kéznél lesz a<br />
védelmünk.<br />
– És kényelmes is – mondta Yossarian. – Ujjlenyomatot<br />
vehetnek a vendégekről, amikor megérkezünk. McBride-nak<br />
tudnia kell, meg lehet-e csinálni. Nagyon összebarátkoztunk,<br />
mióta Michael fiamat letartóztatták.<br />
– Miért? – tudakolta Patrick.<br />
– Mert feljött a földalattiból, aztán visszalépett, mikor rájött,<br />
hogy eltévesztette az állomást. A falhoz bilincselték.<br />
-[101]-
– Atyaisten! – reagált erre dühös tekintettel Patrick. –<br />
Rémítő lehetett.<br />
– Mind a ketten majd belehaltunk – mondta Yossarian,<br />
ideges, kedvetlen nevetéssel. – Gyere el velem oda, Patrick. Én<br />
nézek valami újat, te meg többet fogsz látni abból, hogy milyen<br />
is igazából a modern élet. Nem csak múzeumokból áll.<br />
– Inkább vitorlázni mennék.<br />
A mindkettőjüknél négy évvel idősebb Patrick Beach gazdagnak<br />
és intelligensnek született, és már korán elpimaszodott,<br />
mivel felfogta alapvető haszontalanságát. Nagy-Britanniában,<br />
Olaszországban vagy abban a néhány megmaradt republikánus<br />
társadalomban, amelyben még élnek a valódi arisztokratikus<br />
hagyományok, jegezte meg Yossariannak, talán megpróbálta<br />
volna a tudományos életben kitüntetni magát, mint valamely<br />
szakterület tudós szakértője. De itt, ahol az intellektuális törekvéseket<br />
általánosan kulimunkának bélyegzik, születésénél fogva<br />
arra volt ítélve, hogy vagy dilettáns legyen, vagy hivatásos<br />
diplomata, márpedig úgy érezte, hogy ez a kettő szinte mindig<br />
ugyanaz. Három felszínes nővel kötött három gyors és felszínes<br />
házassága után végül tartósan kikötött Frances Rosenbaum<br />
mellett, akinek Frances Rolphe volt a művészneve, és aki könynyen<br />
megértette vissza-visszatérő vonzódását a magány és a<br />
kutatás iránt. – Én örököltem a pénzemet – szerette eltúlzott<br />
szívélyességgel ismételgetni azok előtt az új ismerősei előtt,<br />
akikkel érzése szerint köteles volt udvariaskodni. – Nekem nem<br />
kellett keményen megdolgoznom azért, hogy itt lehessek maguk<br />
közt.<br />
Nem zavarta, hogy sokan nem szerették. De patríciusarca<br />
néha megfagyott, finom ajka pedig remegett a tehetetlen frusztrációtól<br />
olyan emberek társaságában, akik ahhoz is túl ostobák<br />
voltak, hogy leereszkedésében felfedezzék a sértést, vagy túl<br />
durvák, hogysem törődjenek vele.<br />
-[102]-
– Olivia Maxon – foglalta össze Frances – mindennel egyet<br />
fog érteni, amit csak akarok, amennyiben hagyom, hogy azt<br />
higgye, övé volt a kezdeményezés.<br />
– Christopher Maxon pedig mindig mindenbe beleegyezik<br />
– garantálta Patrick –, ha az ember odalök neki valamit,<br />
amivel egyetérthet. Gyakran ebédelek vele, mikor egyedül van<br />
kedvem ebédelni.<br />
Amikor kedve szottyant együtt étkezni valakivel, gyakran<br />
gondolt Yossarianra, aki beérte azzal, hogy lekezelően elcsevegjenek<br />
szinte bármiféle eseményről, vagy kölcsönösen felidézzék<br />
második világháborús élményeiket, amikor Yossarian kitüntetett<br />
bombázótiszt volt Olaszország mellett egy szigeten, Patrick<br />
pedig Washingtonban ült a Háborús Tájékoztatási Hivatalban.<br />
Patricket még mindig tiszteletteljes ámulat töltötte el, hogy<br />
olyan emberrel beszélgethet, akit kedvel, és aki tudja, hogyan<br />
kell ugyanolyan szkeptikusan olvasni az újságot, ahogyan ő; aki<br />
egyszer megsebesült a harcban, és oldalba döfte egy bennszülött<br />
prostituált; aki dacolt a közvetlen feletteseivel, és végül rákényszerítette<br />
őket, hogy küldjék haza.<br />
Frances jókedvűen folytatta. – Olivia el lesz ragadtatva, ha<br />
megtudja, hogy te is segítesz. Kíváncsi rád, John – bökte ki pajkosan.<br />
– Már egy éve különváltan élsz, és még mindig nem kötődtél<br />
másik nőhöz. Ezen én is csodálkozom. Azt mondod, félsz<br />
egyedül élni.<br />
– Még jobban félek együtt élni valakivel. Egyszerűen tudom,<br />
hogy a következő is szeretni fogja a mozit meg a tévéhíradót!<br />
És én nem vagyok benne biztos, tudok-e még valaha szerelmes<br />
lenni – jegyezte meg sóvárogva. – Attól tartok, ezek a<br />
csodák alighanem elmúltak.<br />
– És mit gondolsz, mit érez egy magamkorú nő?<br />
-[103]-
– De mit szólnál – ugratta Yossarian –, ha azt mondanám,<br />
hogy most szerelmes vagyok egy Melissa MacIntosh nevű ápolónőbe?<br />
Frances örömmel ment bele a játékba. – Emlékeztetnélek<br />
rá, hogy a szerelem a mi korunkban ritkán éli túl a második<br />
hétvégét.<br />
– És vonzódom egy formás ausztráliai szőkeséghez is, aki<br />
a barátnője, és együtt is laknak. Angela Backupnak hívják.<br />
– Abba talán én is beleszeretnék – kockáztatta meg<br />
Patrick. – Tényleg így hívják? Backup?<br />
– Back.<br />
– Nem azt mondtad, hogy Backup?<br />
– Azt mondtam, Back, Patrick.<br />
– Backupot mordtál – mondta Frances szemrehányóan. –<br />
És még azzal is megvádolnálak, hogy ártatlan, fiatal, dolgozó<br />
lányokat zsákmányolsz ki könyörtelenül degenerált szexuális<br />
célokra.<br />
– Nem ártatlan, és nem is olyan fiatal.<br />
– Akkor már kikezdhetnél valamelyik özvegyünkkel vagy<br />
elvált asszonyunkkal is. Manipulálni lehet őket, bár kizsákmányolni<br />
soha. Ügyvédeik és pénzügyi tanácsadóik vannak, akik<br />
nem engedik meg, hogy rajtuk kívül bárki más használja őket.<br />
Patrick elfintorodott. – John, hogy beszélt Frances, mielőtt<br />
színpadra lépett?<br />
– Mint most én. Egyesek azt mondanák, Patrick, hogy szerencsés<br />
vagy, mert olyan nőt vettéi feleségül, aki epigrammákban<br />
beszél.<br />
– És minket is így beszéltet.<br />
– Én ezt isteninek találom.<br />
-[104]-
– Egy szart, édesem – mondta Patrick.<br />
– Ez olyan trágárság, drágám, amit John soha nem ejtene<br />
ki a száján kettőnk előtt.<br />
– Velem trágárul beszél.<br />
– Velem is. De kettőnk előtt soha.<br />
Patrick meglepetten pillantott Yossarianra. – Ez igaz?<br />
– Lefogadhatod. Fölteheted rá a seggedet – nevetett<br />
Yossarian.<br />
– Megtudsz, amit csak lehet? Az esküvőről a buszpályaudvaron?<br />
– Már indulok is.<br />
A szálloda előtt nem talált taxit. A háztömb másik végében<br />
álló Frank Campbell Temetési Otthon megbízható ravatalozó<br />
volt, onnan temették a város számos elhunyt notabilitását.<br />
Az épület előtt két férfi civakodott egymással fojtott hangon, az<br />
egyik józan, hivatalnoki öltönyt viselt, a másiknak plebejus külseje<br />
volt, hátizsákkal és hegymászó bottal, de amikor fölemelte<br />
a karját, és leintett egy taxit, rá se néztek.<br />
-[105]-
8. A TIME<br />
Az M&M székháza, ahová Yossarian később, de még aznap<br />
el akart menni, kisebbfajta épület volt abban a japán ingatlankomplexumban,<br />
amely ma a Rockefeller Center néven ismert.<br />
Korábban az volt a régi Time-Life székház, a Time Inc.<br />
Kiadóvállalat székháza, azé a vállalaté, amelynél valamikor<br />
réges-régen ugyanebben az épületben Sammy Singer hirdetésszöveg-íróként<br />
munkába állt – nem sokkal azután, hogy inkább<br />
feladta a tanári állását Pennsylvaniában, mintsem hogy aláírja<br />
azt az állami hűségesküt, amelynek récén megtarthatta volna a<br />
csak évi háromezer-kétszáz dollárt fizető állást –, és ahol megismerkedett<br />
azzal a nővel, aki aztán öt év múlva a felesége lett.<br />
Glenda egy évvel idősebb volt Sammynél, ami eleve diszkvalifikálta<br />
volta Sammy anyjának szemében, ha még élt volna, és<br />
nem volt zsidó, ami alighanem még jobban kiborította volna.<br />
Ráadásul Glenda elvált asszony volt, három kisgyerekkel,<br />
akik közül az egyik sajnálatos módon arra volt kárhoztatva,<br />
hogy gyenge akaratú, kallódó skizofrén váljék belőle, vonzották<br />
a kábítószerek, és kezdettől hajlott az öngyilkosságra. A másik<br />
kettő életben maradt, de mint végül kiderült, olyan lappangó<br />
jellegzetességeket hordoztak, amelyek daganatos rendellenességek<br />
rendkívül magas kockázatának tették ki őket. Sammy<br />
csak egyetlen dolgot sajnált hosszú házasságából: a tragikus és<br />
váratlan véget. Sammynek nem volt elkötelezett véleménye a<br />
hűségeskükről, de szenvedélyesen utálta azokat az embereket,<br />
akik propagálták őket. Jószerivel ugyanígy állt a koreai és a vietnami<br />
háborúval is: egyik irányban sem volt mélységesen elkötelezve,<br />
de ellenséges viszolygás alakult ki benne mindkét politikai<br />
párt demagógjai iránt, akik fenyegetően azt követelték,<br />
-[106]-
hogy azt higgye, amit ők. Nem kedvelte Harry Trumant, miután<br />
1948-ban oly nagy kedvét lelte győzedelmes kampányában,<br />
és nem lelkesedett sem Eisenhowerért, sem Nixonért. Kennedyért<br />
sem lelkesedett jobban, mint Eisenhowerért, és nem ment<br />
el többé szavazni az elnökválasztásokon. Hamarosan teljesen<br />
abbahagyta a szavazást, és nagyon meg volt magával elégedve<br />
a választások napján. Glenda akkor már évek óta nem járt szavazni,<br />
amikor megismerkedett vele, és közönségesnek, unalmasnak<br />
és undorítónak találta a közhivatalokért korteskedő<br />
összes jelöltet.<br />
A Time magazinnál évi kilencezer dollár volt a kezdő fizetése,<br />
azaz háromszor annyi, mint amennyit főiskolai oktatóként<br />
keresett volna, és négy hét nyári szabadságot kapott. Ott töltött<br />
harmadik éve végén áldásnak érezte, amikor rájött, hogy fontos<br />
érdekek fűzik egy nagylelkű vállalati nyugdíj- és haszonrészesedési<br />
programhoz. Egyetemi végzettségével, amelyet a szövetségi<br />
kormányzat fizetett és tett lehetővé a közlegények jogairól<br />
szóló törvény keretében, és a híres, országosan ismert cégnél<br />
szerzett állásával már huszonöt éves korában összes Coney Island-i<br />
gyerekkori barátja mesésen sikeresnek tartotta. Amikor<br />
beköltözött saját kis lakásába Manhattanben, karizmatikusan az<br />
elit császári világába emelkedett, és még Lew Rabinowitz is valami<br />
élvezetteljes irigységgel nézett rá. Sammy szerette a környezetét,<br />
szerette az életet. Miután megnősült, szerette a feleségét,<br />
szerette a mostohagyerekeit, és bár ezt Lew nem volt hajlandó<br />
elhinni, mindaddig nem feküdt le más nővel, amíg Glendával<br />
élt.<br />
Belvárosi munkahelyén életében először találta magát republikánusok<br />
közt. Sem a családjában, sem a felsőoktatási tanulmányai<br />
során semmi nem készítette elő erre, úgy képzelte,<br />
senki nem akarhat republikánus lenni, kivéve a banditákat, a<br />
szociopatákat vagy a tudatlan tökfejeket. Ám munkatársai nem<br />
voltak sem tudatlanok, sem banditák vagy szociopaták. Sammy<br />
-[107]-
martinakat iszogatott a vállalatnál dolgozó férfiakkal és nőkkel<br />
a hosszú ebédeken, néhány évig gyakran szívott füvet éjszakánként<br />
régi és új barátaival, és siránkozott régi brooklyni ismerősei<br />
miatt, akik addigra már rákaptak a heroinra. A keresztény<br />
férfiak és nők szemében, akik között whiskyt iszogatott és<br />
marihuánát szívott, hihetetlennek látszott, hogy a New York-i<br />
Brooklynban zsidó fiatalok a kábítószer rabjaivá válhassanak.<br />
Elvitte hát Brooklynba manhattani barátait, hogy megismerkedhessenek<br />
amazokkal, kagylót ehessenek Sheepshead<br />
Bayben, vagy hot dogot Coney Islanden, befizethessenek az ejtőernyőugrásra<br />
meg az óriáskerékre, és nézhessék azokat, akik<br />
fölmerészkednek a félelmetes hullámvasútra. Elvitte őket<br />
George C. Tilyou Steeplechase Parkjába. Fényes nappal és sötét<br />
éjjel fiatal nőkkel bújt ágyba, akik pesszáriumot és fogamzásgátló<br />
habokat használtak, és ezen még mindig nem tudta túltenni<br />
magát. Ellentétben a barátaival, akikkel együtt nőtt fel, nem nősült<br />
meg tüstént, mihelyt elevenen hazatért a háborúból, csak<br />
akkor, amikor már majdnem harmincéves lett. Amíg egyedül<br />
élt, gyakran volt magányos, de szinte soha nem volt boldogtalan.<br />
Főnöke világos fejű, elegáns és modoros férfi volt, aki<br />
megvetette a szerkesztőket, mindenekelőtt azért, mert ő maga<br />
nem tartozott közéjük, és mert mindnyájuknál olvasottabb volt.<br />
Az értekezleteken ékesszólóan hangoztatta, hogy osztályának<br />
üzleti és reklámírói különb írók a szerkesztőségi állomány újságíróinál,<br />
és sokkal többet tudnak. Abban az időben minden<br />
reklámszövegíró – Sammy is – könyveket, cikkeket, novellákat<br />
és forgatókönyveket írt, vagy azt mondogatta, hogy írni fog; a<br />
művészeti osztályon dolgozó férfiak és nők pedig festegettek és<br />
mintáztak a hétvégeken, és kiállításokról álmodoztak. Azt a kiállhatatlan<br />
igazgatót, akire mindnyájan büszkék voltak, végül<br />
korán nyugdíjba tuszkolták. Nemsokára meg is halt rákban.<br />
Közvetlenül azután, hogy az igazgató távozott a vállalattól,<br />
-[108]-
Sammy, a Coney Island-i zsidó azon kapta magát, hogy egy kisebb<br />
osztály vezetője és egy középnyugati, érzelmileg határozottan<br />
kiegyensúlyozott protestáns asszony három gyerekének<br />
a mostohaapja lett egy protestáns szervezetben, amelyben túlsúlyban<br />
voltak az első osztályú kertvárosi polgárok. Glenda egy<br />
szép napon kora reggel elment és elköttette a petevezetékét,<br />
nehogy még több gyereket szüljön kikapós férjével kötött ingadozó<br />
házasságában, amelyről már tudta, hogy biztosan fel fog<br />
bomlani. A kikapóssághoz még tudott volna alkalmazkodni<br />
mondta – bár Sammy nem hitt neki –, de megvetette a férjét a<br />
tapintatlanságáért. Nem sokkal a válásuk után a férj melanomát<br />
kapott, de még élt, amikor Sammy Glendához költözött, sőt<br />
még akkor is életben volt, amikor összeházasodtak.<br />
Sammy megmaradt a Time-nál, és elégedetten írta a hirdetésszövegeket,<br />
hogy fellendítse hirdetési üzletét a magazinnak,<br />
amelyet kizárólag elsőrendű fogyasztási termékként becsült,<br />
egyébként nem sokat tartott róla. Szerette a munkáját, szerette<br />
az embereket, akikkel dolgozott, örült egyre emelkedő fizetésének<br />
és az anyagi biztonság vigasztaló tudatának. Mivel belefolyt<br />
a Time és a Life magazin nemzetközi kiadásába, alkalma<br />
volt utazgatni, és így tartós barátságokat kötött más országok<br />
lakóival. Mint nemzedékének sok más tagja, ő is azzal a gyakorlatias<br />
ideállal nőtt fel, miszerint munkának az a legjobb, amit az<br />
ember találni tud magának.<br />
Ott is maradt egészen addig, amíg csak őt is nem tuszkolták<br />
korán, hatvanhárom éves korában nyugdíjba, egy virágzó<br />
cégtől, amely még dúsabb virágzását létszámcsökkentéssel és a<br />
hozzá hasonló, öregedő száraz ágak lemetszésével óhajtotta<br />
megvalósítani. Szerencsés módon távozott; élete hátralevő részére<br />
garantált, szép jövedelmet kapott, hála a szervezet nagyvonalú<br />
nyugdíj- és haszonrészesedési programjának, ráadásul a<br />
darabonként több mint száz dollárt érő háromezer részvénynek,<br />
valamint a bőkezű kórházi és egészségügyi biztosítási jut-<br />
-[109]-
tatásoknak, amelyek nagyjából Glenda összes számláit fedezték<br />
végső betegségében, és élete végéig ki fognak terjedni rá, majd<br />
utána két élő unokájára is – ha akkor még elég fiatalok lesznek –<br />
tizenkilenc éves korukig vagy főiskolai tanulmányaik befejezéséig.<br />
-[110]-
9. A KIHABUP<br />
A poggyászra leső trógerek jeges tekintettel meredtek rá,<br />
mivel poggyász nélkül érkezett. A buszpályaudvar belsejében<br />
minden normálisnak látszott. Utazók áradata özönlött céljaik<br />
felé: az induló utasok vagy lefelé igyekeztek az odalenn beálló<br />
buszokhoz, amelyek mindenfelé elvitték őket, vagy fölfelé, a<br />
második, harmadik és negyedik szintre, azokhoz a buszokhoz,<br />
amelyek máshová mindenfelé vitték őket.<br />
– Egy petákért megcsinálom magának, miszter – szólította<br />
meg szemérmesen egy tizennégyével-forma sovány fiú.<br />
A peták öt dollárt jelentett, és Yossariannak nem volt szíve<br />
azt mondani a legénykének, hogy nem hiszi, hogy megérné.<br />
– Egy petákért megcsinálom magának, miszter – mondta<br />
közvetlenül a fiú mögött egy lapos mellű lány, aki néhány ével<br />
idősebb lehetett a fiúnál, de teljesen hiányoztak belőle a bimbózó<br />
női érettség duzzadó körvonalai. Egy festett szájú, hájas és<br />
szeplős, kipirosított orcájú kövér nő csak nézett maga elé, és<br />
nevetgélt magában, miközben szűk szaknyájából kivillantak<br />
szeplőkkel pettyezett vaskos, hájas térdei.<br />
– Megnyalogatom a tökeit – javasolta a nő, amikor<br />
Yossarian elment mellette, és kacéran forgatni kezdte a szemét.<br />
– Csináljuk a vészlépcsőházban.<br />
Yossarianban ekkor már feszülni kezdett a felháborodás.<br />
Hatvannyolc éves vagyok, mondta magában. Mi lehet bennem,<br />
amitől ezekben az emberekben felmerül a gondolat, hogy azért<br />
jöttem a buszpályaudvarra, hogy csinálják velem, vagy nyalogassák<br />
a tökeimet? Hol a francban van McMahon?<br />
-[111]-
Thomas McMahon, a kikötői hatóság rendőrségének kapitánya<br />
a rendőrszobán ült Lawrence McBride-dal, a buszpályaudvar<br />
igazgatóhelyettesével, és Michael Yossariant figyelte, aki<br />
egy széles papírlap hátára rajzolgatott a ceruzájával. Csak<br />
ámult és bámult, a tapasztalatlan emberek különleges tiszteletével,<br />
amelyet a művész olyan hétköznapi készségei iránt tanúsítanak,<br />
amelyek belőlük hiányzanak. Yossarian megmondhatta<br />
volna nekik, hogy Michael valószínűleg abba fogja hagyni a<br />
vázlatot, mielőtt befejezné, és el fogja dobni. Michael hajlamos<br />
volt nem befejezni a dolgokat, ezért sok mindenbe bölcsen bele<br />
se kezdett.<br />
Michael éppen azon szorgoskodott, hogy rémült önarcképet<br />
rajzoljon önmagáról a falhoz erősített bilincsben, amelyhez<br />
még akkor is oda volt láncolva, amikor Yossarian berontott a<br />
rendőrőrszobára aznap, amikor letartóztatták. A börtöncellák<br />
derékszögű moduljait hurkos vonásokkal függőleges, forgó oldalú.<br />
pöcegödörré alakítatta át, amelybe oldalvást pillantott be<br />
a szemlélő, és amelyben teljesen körülfonva és elveszetten álldogált<br />
saját merev, emberi gyufaszál-figurája, melyet éppen<br />
most vázolt föl.<br />
– Hagyják ott, ahol van! – mennydörögte Yossarian a telefonba<br />
fél órával azelőtt a rendőrnek, aki azért hívta fel, hogy<br />
megállapíthassák Michael személyazonosságát, mivel az építészeti<br />
irodánál, amelynek Michael homlokzatrajzokat csinált, a<br />
telefonos nem tudta, hogy megbízták egy alkalmi feladattal. –<br />
Ne merészeljék egy cellába bedugni!<br />
– Egy percre, uram, csak egy percre, uram! – vágott közbe<br />
a zsaru, tiltakozásul magasra emelve a hangját. – A személyazonosság<br />
megállapításának érdekében hívom. Nekünk megvannak<br />
a magunk eljárásai.<br />
– Basszák meg az eljárásaikat! – parancsolta Yossarian. –<br />
Ért maga engem? – Elég dühös és elég rémült volt hozzá, és<br />
-[112]-
elég tehetetlennek érezte magát, hogy ölni tudjon. – Csinálja,<br />
amit mondok, különben szétrúgom a seggét! – üvöltötte durván,<br />
abban a hitben, hogy komolyan is gondolja.<br />
– Hé, hé, hé, egy percre, komám, hé, csak egy percre, komám!<br />
– A fiatal zsaru most már szinte hisztérikus izgalomban<br />
rikoltozott. – Mit gondol, ki a lófasz maga?<br />
– John Yossarian őrnagy vagyok az M&M Pentagon Légierő<br />
Programból – válaszolta pattogós szigorú hangon<br />
Yossarian. – Pimasz disznó! Hol van az elöljárója?<br />
– Itt McMahon kapitány – mondta egy idősebb férfi meglepetten,<br />
de minden felindulás nélkül. – Mi a baj, uram?<br />
– Itt John Yossarian őrnagy, az M&M Pentagon Légierő<br />
Programtól, kapitány. A fiam maguknál van. Nem akarom,<br />
hogy hozzányúljanak, nem akarom, hogy elszállítsák, nem akarom,<br />
hogy bárkinek a közelébe tegyék, aki bánthatja. És ez magukra,<br />
zsarukra is vonatkozik. Megértettük egymást?<br />
– Én értem magát – válaszolta McMahon hűvösen. – De<br />
azt hiszem, maga nem ért engem. Mit is mondott, kicsoda maga?<br />
– John Yossarian, John Yossarian őrnagy. És ha továbbra is<br />
feltart ezzel, a maga seggét is szétrúgom. Hat perc múlva ott leszek.<br />
A taxisofőrnek adott egy százdolláros bankót, és miközben<br />
hallotta a szíve kalapálását, tiszteletteljesen azt mondta:<br />
– Kérem, hajtson át minden piros lámpán, amin biztonságosan<br />
át tud hajtani. Ha egy zsaru megállítja, adok magának<br />
még száz dollárt, aztán gyalog megyek tovább. Bajba került a<br />
gyerek.<br />
Hogy a gyerek elmúlt harminchét éves, nem számított.<br />
Hogy ő maga védtelen volt, az igen. De Michael még bizton-<br />
-[113]-
ságban volt, lánccal a falhoz bilincselve, mintha tüstént a földre<br />
roskadt volna, ha nem tartotta volna az a lánc, és fehér volt,<br />
mint egy kísértet.<br />
Az őrszobán nagy volt a tumultus. Emberek jöttek-mentek<br />
és ordibáltak mindenütt. A cellák ketreceiben nyüzsögtek a karok,<br />
az izzadt arcok, a csillogó szemek és szájak, és a folyosókon<br />
is; a levegőben mindenféle bűzök szállongtak, a rendőrök meg<br />
a börtönőrök pedig, akik szintén izzadtak és mindenütt nyüzsögtek,<br />
egyfolytában azon fáradoztak, hogy összeszedjék, kirángassák,<br />
kitaszigálják és fölkapdossák, majd betuszkolják a<br />
letartóztatottakat a rabomobilokba, amelyek a belvárosba szállítják<br />
és más kezekre adják őket. Az összes jelenlévő közül csak<br />
Yossarianon és Michaelen látszott, hogy tudatában vannak: ami<br />
itt folyik, az nem mindennapi. A jelek szerint még a letartóztatottak<br />
is ideálisan akklimatizálódtak az örvénylő környezethez<br />
és az erélyes eljárásokhoz. Sokan unatkoztak közülük, mások<br />
fölényeskedtek és szórakoztak, egyesek őrülten locsogtak. Jó<br />
néhány fiatal nő harsányan röhögött, és csábító züllöttséggel<br />
szemérmetlen trágárságokat visongott, csalogatóan ingerelve a<br />
tehetetlen őröket, akiknek mindezt ki kellett állniuk, és mindezzel<br />
meg kellett birkózniuk anélkül, hogy megtorolhatták volna.<br />
ták.<br />
McMahon és az ügyeletes őrmester megkövült arccal vár-<br />
– Kapitány... maga az? – kezdte Yossarian. Egyenest<br />
McMahont szólította meg, kemény tekintetével belémeredve a<br />
kapitány világoskék, acélos szemébe. – Szokjon hozzá a gondolathoz!<br />
Nem fogja bedugni egy cellába! És azt se akarom, hogy<br />
a többiekkel együtt betegyék a rabomobilba. Egy rendőrautó, az<br />
rendben van, de én is vele akarok menni. Ha akarják, bérelek<br />
egy magánautót, és berakhat mellénk néhány rendőrt.<br />
McMahon összefont karokkal hallgatta. – Jól hallok? –<br />
mondta csöndesen. Egyenes volt és karcsú, több mint száz-<br />
-[114]-
nyolcvan centi magas, finom vonású, csontos arcának magasan<br />
ülő arccsontjain úgy izzottak fel a halványrózsaszín foltok,<br />
mintha előre élvezné a kialakuló konfliktust. – Mondja csak el<br />
nekem újra, uram. Mit is mondott, kicsoda maga?<br />
– John Yossarian őrnagy Az M&M Pentagon Légierő Programján<br />
dolgozom.<br />
– És azt hiszi, hogy ez kivétellé teszi a fiát?<br />
– A fiam kivétel.<br />
– Tényleg?<br />
– Hát vak maga? – robbant ki Yossarian. – Nézze már meg<br />
jól, a Krisztus szerelmére. Ő itt az egyetlen, akinek száraz a töke<br />
és száraz az orra. Ő itt az egyetlen fehér ember.<br />
– Nem, nem ő az egyetlen, kapitány – javította ki félénken<br />
az őrmester. – Van nálunk két másik kaukázusi is, akik tévedésből<br />
összevertek egy zsarut. Ott hátul tartjuk őket. Pénzt kerestek<br />
nála.<br />
Most már körös-körül mindenki úgy bámult Yossarianra,<br />
mintha valami bizarr jelenség volna. Amikor pedig végül felmérte,<br />
hogy miért, hogy felemelt karokkal, eszement bokszolóállásban<br />
áll előttük, mintha kész lenne tüstént odavágni, ironikus<br />
elkeseredésében nyüszíteni szeretett volna. Megfeledkezett<br />
a koráról. Michael is elképedten bámult rá.<br />
Aztán, az elbátortalanító önfelismerésnek éppen ezen a<br />
pontján, beállított McBride, és egyszerre határozott és békítően<br />
szelíd modorban megkérdezte: – Mi van, fiúk?<br />
Yossarian középmagas, kipirult arcú, pirospozsgás férfit<br />
látott, aki unalmas világosszürke poliészteröltönyt viselt, és széles<br />
mellkasa akkora pocakban dagadt kifelé és lefelé, hogy a<br />
nyakától a derekáig olyan volt, mint valami bástya.<br />
-[115]-
– Hát maga meg ki a fene? – sóhajtotta Yossarian elkeseredetten.<br />
– Helló – felelte lágyan McBride, annak az embernek a félelmet<br />
nem ismerő magabiztosságával, aki jól ért minden rendzavarás<br />
megfékezéséhez. – Lawrence McBride vagyok, a Kikötői<br />
Hatóság Buszpályaudvarának igazgatóhelyettese. Helló,<br />
Tommy Valami hézag van?<br />
– Ez azt hiszi, hogy nagy ember – mondta McMahon. –<br />
Azt mondja, fontos ember. És azt hiszi, megmondhatja nekünk,<br />
mit csináljunk.<br />
– Yossarian őrnagy – mutatkozott be Yossarian. – Itt tartják<br />
a fiamat, Mr. McBride, ahhoz a falhoz láncolva.<br />
– Letartóztatták – mondta McBride szívélyesen. – Mit szeretne,<br />
mit csináljanak vele?<br />
– Azt akarom, hogy hagyják ott, ahol van, amíg eldöntjük,<br />
hogy mit csináljunk. Ez minden. Nincs priusza. – A Michaelhez<br />
legközelebb álló rendőrnek odareccsentette a parancsot.<br />
– Vegye le róla a bilincset, kérem, de tüstént.<br />
McMahon egy pillanatig töprengett, aztán jelt adott, hogy<br />
megengedi.<br />
– Mondják meg nekünk, mit akarnak csinálni vele, hová<br />
akarják vinni. Nem szökünk meg – kezdte újra barátságosan<br />
Yossarian. – nem akarok semmi zűrt. Kibéreljem azt a kocsit?<br />
Vagy túl sokat beszélek?<br />
Michael meg volt sértve. – Még azt se olvasták fel, hogy<br />
jogom van hallgatni.<br />
– Valószínűleg arra se kérték, hagy mondjon valamit –<br />
magyarázta McBride. – Vagy kérték?<br />
-[116]-
– A bilincselés meg fenemód fájt! Nem ez. Az igazi bilincselés,<br />
az isten verje meg. Ez brutalitás!<br />
– Mi ellene a vád, Tommy? – kérdezte McBride.<br />
McMahon lecsüggesztette a fejét. – Lógni akart a metrón.<br />
– Ugyan már, Tommy – kérlelte McBride.<br />
– Hol van Gonzales? – Kérdezte McMahon az őrmestertől.<br />
– Az az a hapsi, aki elkapott! – kiáltott fel Michael.<br />
Az őrmester elpirult. – Visszament a metrókijárathoz, kapitány,<br />
teljesíteni a fejkvótáját.<br />
– Gondoltam, hogy van egy kibaszott kvótájuk! – üvöltötte<br />
Michael.<br />
– Őrnagy, nem tudná elhallgattatni a fiát, amíg ezt elintézzük?<br />
– kérdezte McMahon, mintha szívességet kérne.<br />
– Tommy – mondta McBride –, nem tudnál egyszerűen<br />
adni neki egy idézést, aztán feltételesen szabadlábra helyezni?<br />
Tudjuk, hogy meg fog jelenni az idézésre.<br />
– Mit gondoltál, mit fogunk csinálni, Larry? – felelte<br />
McMahon. Úgy fordult Yossarianhoz, mintha szövetségesek<br />
lennének. – Hallja ezt, őrnagy? Én kapitány vagyok, ez itt őrmester<br />
volt, most meg ő mondja meg nekem, hogyan végezzem<br />
a dolgomat. Uram, maga tényleg őrnagy?<br />
– Nyugalmazott – ismerte be Yossarian. Számos magával<br />
hordott névjegye közt megtalálta azt az üzleti névjegyet, amit<br />
keresett. – A névjegyem, kapitány. És adnék egyet magának is,<br />
Mr. McBride... McBride, ugye?... hátha viszonozni tudom egyszer<br />
a szívességet. Magát az Isten küldte.<br />
– És itt az enyém, őrnagy – mondta McBride, aztán Michaelnek<br />
is adott egyet: – Adok magának is egyet, hátha egyszer<br />
megint bajba kerül itt.<br />
-[117]-
*<br />
Michael egyre csak durcáskodott, amikor McBride társaságában<br />
kifelé ballagtak. – Nagyszerű dolog, hogy még mindig<br />
itt vagy és vigyázol rám, mi? – vádaskodott komoran. Yossarian<br />
csak megvonta a vállát. – Most aztán szar puhánynak érzem<br />
magamat.<br />
McBride itt közbelépett. – Hé, maga helyesen viselkedett,<br />
fiam. – Elhallgatott, kuncogott, aztán hangosan felnevetett. –<br />
Hogy tudott volna maga meggyőzni minket, hogy összetöri<br />
kezünket-lábunkat, mikor meg volt bilincselve?<br />
– Én ezt csináltam? – kérdezte Yossarian rémülten.<br />
McBride megint nevetni kezdett. – A szavahihetőség,<br />
ugye? Nem igaz, Yossarian őrnagy?<br />
– Szólítson Yo-Yónak, az isten szerelmére – mondta<br />
Yossarian kedélyesen. – Biztos megfeledkeztem a koromról.<br />
– De még mennyire – rohamozott Michael. – Be voltam<br />
ijedve, a fene egye meg. Maguk meg csak röhögtek. Bajnok voltál,<br />
papa – folytatta gúnyosan. – nekem még a hangom is gyönge.<br />
Mikor egyszer megállított egy zsaru, annyira remegett a kezem,<br />
hogy attól félt, szívrohamot kaptam, és elengedett.<br />
– Ilyenek vagyunk, Michael, mikor dühbe jövünk vagy félünk.<br />
Én begurulok és túl sokat beszélek.<br />
– Még az igazi nevemet se tudtam megadni nekik, hogy<br />
higgyenek nekem. És hol a fenében és mikor voltál te valaha<br />
tényleg őrnagy?<br />
– Akarsz egy névjegyet? – vihogott ravaszul Yossarian, aztán<br />
McBride-hoz fordult. – Körülbelül másfél percig –<br />
magyarázta. – Ideiglenesen előléptettek, mert nem tudták, mi<br />
mást csinálhatnának velem, aztán hazaküldtek, visszaállították<br />
az állandó rendfokozatomat, és tisztesen leszereltek. Megkap-<br />
-[118]-
tam a kitüntetéseimet, megkaptam a stráfjaimat, még a Bíbor<br />
Szívet is.<br />
– Megsebesült? – kiáltott fel McBride.<br />
– Ühüm, és meg is őrült – felelte Michael büszkén. –<br />
Egyszer elkezdett meztelenül mászkálni.<br />
– Meztelenül mászkált? – kiáltott fel McBride.<br />
– És kitüntetést adtak neki – hencegett Michael, most már<br />
teljesen felszabadultan. – Kitüntették a bátorságáért.<br />
– Kitüntették a bátorságáért? – kiáltott fel McBride.<br />
– És nem tudták kitűzni.<br />
– Mert meztelen volt?<br />
– Anyaszült meztelen.<br />
– Nem volt zavarban? Nem csináltak magával semmit?<br />
– Őrült volt.<br />
– Miért kapta a kitüntetést, őrnagy? Hogy szerezte a Bíbor<br />
Szívet? Miért mászkált meztelenül?<br />
– Ne őrnagyozzon már folyton, Mr. McBride – mondta<br />
Yossarian. Semmi kedve nem volt most arról a déli származású<br />
derékgéppuskásról beszélni, aki elesett Avignon fölött, se a<br />
farokgéppuskásról, a Coney Island-i Sammy Singerről, aki folyton<br />
elájult, valahányszor odament és meglátta a haldokló derékgéppuskást<br />
meg Yossariant, aki összevissza hányta magát,<br />
mikor a kötszerekkel bajmolódva hiába próbálta megmenteni a<br />
haldoklót. Azóta néha mulatságosnak érezte mindezt, éppen<br />
ezek miatt a hátborzongató anekdotikus részletek miatt. A sebesült<br />
derékgéppuskás fázott és fájdalmai voltak, Yossarian pedig<br />
semmit nem tudott csinálni, amivel felmelegíthette volna.<br />
Valahányszor Singer magához tért, mindig valami más látványra<br />
nyitotta fel a szemét, és amit Yossarian éppen csinált, attól<br />
-[119]-
megint elájult: hol öklendezett, hol bebugyolálta az elhalt húst,<br />
hol ollót csattogtatott. Miközben a haldokló géppuskás halálra<br />
fagyott a padlón a mediterrán napsütés pászmájában, Sammy<br />
Singer pedig folyton elájult, Yossarian levetette az összes ruháját,<br />
mert a repülőegyenruháját bemocskoló hányadék és vér látványától<br />
megint rájött a hányhatnék, és émelynő bizonyossággal<br />
érezte, hogy többé nem akar újra semmiféle egyenruhát viselni,<br />
soha többé, és mikor leszálltak, a felcserek nem voltak biztosak<br />
benne, melyiküket tegyék be hármuk közül elsőnek a<br />
mentőautóba.<br />
– Beszéljünk inkább magáról.<br />
Yossarian aztán megtudta, hogy McBride-ot otthagyta a<br />
felesége – az asszonyt szinte egyik napról a másikra dühödt fúriává<br />
alakította át valami belső düh, melynek létezését férje soha<br />
nem is sejtette –, és egyedül él, mióta a lánya a barátjával Kaliforniába<br />
költözött, ahol gyógytornászként dolgozik. McBride<br />
szemében házasságának váratlan felbomlása újabb szívszaggató,<br />
kibogozhatatlan kegyetlenség volt abban a világban, amelyben<br />
oly sok más kegyetlenséget látott barbár módra fortyogni.<br />
Larry McBride-nak, a Kikötői Hatóság rendőrsége ötvenéves<br />
korábbi detektívőrmesterének olyan kisfiús, pirospozsgás arca<br />
volt, mint egy nehéz időkben önmagába tekintő arkangyalnak.<br />
Mint zsaru soha nem volt képes túljutni fájdalmas együttérzésén<br />
az áldozatok minden egyes típusa iránt, amellyel csak találkozott<br />
– még most is kínozta az a tudat, hogy egy féllábú nő él a<br />
buszpályaudvaron –, és valahányszor megrázó érzelmi károsodások<br />
árán felgöngyölített egy bűnesetet, szenvedni kezdett a<br />
bűnözők iránti együttérzéstől is, akármilyen megrögzöttek, bestiálisak<br />
vagy ostobák voltak, és akármilyen gonosz volt a bűntettük.<br />
Szánakozva nézett mindnyájukra, mintha gyerekek volnának.<br />
Mikor alkalma nyílt teljes nyugdíjjal visszavonulni, és<br />
elfoglalni a jól fizetett vezető állást a buszpályaudvaron – ahol<br />
-[120]-
valójában ilyen-amolyan gyámolítóként mostanára egész munkás<br />
életét kitöltötte –, örömmel ragadta meg a lehetőséget.<br />
Az általa kielégítőnek tartott házasságának vége akkora<br />
csapást jelentett számára, melyről a jelek szerint eleinte úgy vélte,<br />
hogy soha nem fogja kiheverni. Miközben Michael felkészült<br />
a várakozásra, Yossarian most azon tűnődött, ugyan miféle újdonságot<br />
akar McBride mutatni neki.<br />
– Majd maga megmondja – felelte McBride rejtélyesen.<br />
Előző alkalommal már elárulta a terveit: szülőszobának<br />
akarta átalakítani a két hátsó tartalékcella egyikét, amelyekre<br />
soha nem volt szükség, a nem kívánt gyerekeket szülő anyák<br />
számára, akik általában a sikátorokban vagy a folyosókon tették<br />
le újszülött csecsemőiket, vagy bedobták őket a szemétkosarakba,<br />
a hulladékgyűjtőkbe és a kukákba. Saját költségére már oda<br />
is szállíttatott a lakásából egyes bútordarabokat, melyekre nem<br />
volt többé szüksége. Yossarian bólogatva hallgatta, kissé beszívta<br />
az arcát, aztán tovább bólogatott. Megmondhatta volna<br />
McBride-nak, hogy azok a csecsemők senkinek se kellenek, és<br />
senki nem törődik azokkal az anyákkal sem, akik szolgálatot<br />
tesznek a köznek, amikor elhajítják őket.<br />
A másik tartalékcellával kapcsolatban egyfajta nappali<br />
gyerekmegőrző központ ötlete jár a fejében, folytatta McBride,<br />
annak a sok-sok kissrácnak a számára, akik a buszpályaudvaron<br />
élnek, és ahol anyáik egy tiszta és biztonságos helyen helyezhetnék<br />
el ivadékaikat, míg ők odakinn ügyködnek, koldulnak<br />
és kurválkodnak a kábítószerekért, a piáért meg kajáért, továbbá<br />
a hazulról megszökött srácok számára is, akik folyton<br />
felbukkannak a városnak ebben a szívében, míg csak jó kapcsolatot<br />
nem építenek ki egy elfogadható kábszerárussal vagy stricivel.<br />
Yossarian bűnbánóan vágott közbe.<br />
-[121]-
– McBride?<br />
– Azt hiszi, dilis vagyok? – védekezett McBride sietve. –<br />
Tudom, Tommy szerint dilis vagyok. De szerezhetnénk a kicsiknek<br />
mobilokat, kitömött állatokat és kifestőkönyveket. A<br />
nagyobbaknak meg televíziókat és videojátékokat, esetleg számítógépeket,<br />
azám, még szövegszerkesztőket is. Hát nem tudnák<br />
ezeket megtanulni?<br />
– McBride? – ismételte meg Yossarian.<br />
– Yossarian? – McBride öntudatlanul átvette Yossarian<br />
számos beszédbeli modorosságát.<br />
– Mobilokat meg szövegszerkesztőket olyan srácoknak,<br />
akik kábítószereket meg szexet akarnak?<br />
– Csak amíg lődörögnek és kapcsolatokat keresnek. Itt nagyobb<br />
biztonságban lennének, mint bárhol máshol, nem? Mi<br />
ebben a rossz? Yossarian, mi ezzel a baj?<br />
Yossarian fáradtan felsóhajtott. Úgy érezte, ez már egyszer<br />
megesett vele. – Maga egy rendőrőrszobán felállítandó létesítményről<br />
beszél, leendő gyermekprostituáltak számára. Larry, a<br />
nagyközönség üvöltene, véres gyilkosságról sikoltozna. Én is.<br />
– Maga mit csinálna? Mi lenne jobb ennél? Mindenképpen<br />
idejönnek, nem?<br />
Mivel McBride azóta hallgatott ezekről a humanitárius<br />
vállalkozásokról, Yossarian föltételezte, hogy megakadályozták<br />
vagy megtiltották őket.<br />
Ma valami új meglepetést tartogatott, és Yossarian kiment<br />
vele a buszpályaudvar tágas épületébe, ahol mind hevesebben<br />
zajlottak a legkülönfélébb tevékenységek. Az emberek gyorsabban<br />
mozogtak, és sokkal többen lettek, automatikusan jöttekmentek,<br />
mint holmi kísértetek, akik ha szabadon dönthettek<br />
volna, más utat választanak, mint azok, akiket követtek. Járás<br />
-[122]-
közben sokan eszegettek, a morzsákat és a csomagolópapírokat<br />
elpotyogtatva, csokoládérudakat, almát, hot dogot, rósejbnit,<br />
pizzát, szendvicset majszoltak. Az izgő-mozgó-nyüzsgő csirkefogók<br />
nagy munkában voltak, ki-ki a maga szakágazatában tevékenykedett,<br />
a legkülönbek lelkesen, éles szemmel, ravaszul<br />
vadásztak az alkalmas célpontokra, mások durván és ügyetlenül<br />
keresgéltek szinte akármit, míg megint mások, nők és férfiak,<br />
fehérek és feketék üres szemmel, sóvárgó kábulatban lebegtek,<br />
és nem annyira ragadozóknak, mint inkább megnyomorodott<br />
zsákmánynak látszottak.<br />
– Zsebesek – intett az állával McBride egy három férfiból<br />
és két lányból álló csoport felé, akiknek mind jó volt a megjelenésük<br />
és latin-amerikaiasak voltak az arcvonásaik. –<br />
Képzettebbek, mint mi. Még a joghoz is többet értenek. Nézze.<br />
Transzvesztiták vidám csoportja indult fölfelé a mozgólépcsőn<br />
a következő szintre, arcukon kozmetikumok fénye csillogott,<br />
arcra és öltözékre hiú és hermafrodita valamennyi, és az<br />
egész banda úgy hancúrozott és kacérkodott, mint egy csapat<br />
serdülő cserkészlány, akiknek magas a hormonszintjük.<br />
McBride kalauzolásával áthaladtak a félemeleti szint megfigyelőfülkéjét<br />
alátámasztó oszlopok alatti üres téren. Odafönn<br />
a számos alkalmazottból álló személyzet békésen kábszerezgetett,<br />
miközben a buszpályaudvar Kommunikációs Ellenőrző<br />
Központjában elhelyezett öt tucat videomonitort figyelte. Az<br />
azúrkék szemű ostoba videokamerák bedugták lapos orrukat a<br />
két belvárosi háztömb területén terpeszkedő zűrzavaros, hatemeletes<br />
épületkomplexum minden szintjének minden szegletébe,<br />
pirulás nélkül bekukucskáltak még a férfivécékbe és a hírhedt<br />
vészlépcsőházakba is, melyekbe éjszakánként a buszpályaudvaron<br />
élők legtöbbje bemászott aludni, barátkozni és egykedvűen<br />
szeretkezni. Milo és Wintergreen már gondolkodott<br />
rajta, hogy a Kommunikációs Ellenőrző Központot jövedelmező<br />
-[123]-
vállalkozássá alakítsák át, megnöveljék a képernyők számát, és<br />
eladják a nézési időt azoknak a mohó bámészkodóknak és játékosoknak,<br />
akik a Kikötői Hatóság alkalmazottainak helyébe<br />
lépve megtakarítanák azok fizetését és költséges egészségügyi,<br />
üdülési és nyugdíjprogramjait. Özönlenének az emberek bámészkodni,<br />
zsarut játszani és kukkolni. Elnevezhetnék „Az Igazinak.<br />
Ha visszaesne a bűnözés, megrendezett jeleneteket mutatnának<br />
be, amivel elegendő szexet és erőszakot biztosíthatnának<br />
ahhoz, hogy még a legvérszomjasabb fizető tömegeket is<br />
kielégítsék.<br />
Japán turistacsoportokat jegyeztethetnének elő. Előbb<br />
vagy utóbb aztán átadhatnák az egészet egy japán filmvállalatnak.<br />
McBride elhaladt egy indiánok vezette újságosbódé mellett,<br />
ahol az újságok meg az olyan színes folyóiratok, mint a<br />
Time, a The Weekly Newsmagazine, nagybetűs főcímekkel harsogták<br />
az orosz szocializmus összeomlását és az amerikai kapitalizmus<br />
nagyszerűségét, továbbá a legfrissebb üzleti csődöket,<br />
munkanélküliségi adatokat és egy-egy újabb nemzetgazdasági<br />
jelentőségű óriásvállalat külföldieknek való eladását, aztán az<br />
egyik vészlépcsőház bejáratához értek. Yossarian nem akart újra<br />
vállalkozni erre a kiruccanásra.<br />
– Csak egy emelet – ígérte McBride.<br />
– Valami szörnyűség?<br />
– Ilyesmit nem tennék magával.<br />
Odaföntről kósza hangok visszhangoztak mézédesen. A<br />
lépcsőház gyakorlatilag üres volt, a padló majdnem tiszta. Ám<br />
ennek a civilizációnak erős volt a szaga, füst, mosdatlan testek,<br />
vizelet és ürülék bűze terjengett a levegőben, a rothadás és a<br />
bomlás bűze, amely hevesen undorító és förtelmesen elviselhetetlen<br />
volt mindenki számára, kivéve azokat a tömegeket, ame-<br />
-[124]-
lyek naponta létrehozták. Éjfélre már alig akadt olyan varázslatos<br />
test, melynek elegendő élettere maradt volna, hogy ne nyomakodjék<br />
hozzá egy másik, züllöttebb és mocskosabb test. Az<br />
emberek civakodtak: kiáltások harsantak, veszekedések törtek<br />
ki, késeltek és összeégették egymást, folyt a szex, a kábszerezés,<br />
az ivászat, törtek az üvegek; reggelre sebesültek hevertek ott, és<br />
minden elképzelhető mocsok felgyülemlett, az ipari hulladékot<br />
kivéve. Nem volt se vizük, se vécéjük. A szemetet csak reggel<br />
gyűjtötték össze, mikor a helybéliek fölkeltek és elvánszorogtak<br />
az illemhelyek mosdóihoz és toalettjeihez, hogy megtegyék<br />
egészségügyi előkészületeiket az előttük álló napi munkára, a<br />
kiplakátozott tilalmak ellenére megfürödjenek, és kimossák<br />
szennyesüket a mosdókagylókban.<br />
A karbantartók arcvédő maszkjaikban mostanára már elvégezték<br />
a dolgukat, slagjaikkal eltisztogatták az előző éjszakáról<br />
maradt mocskot, ürüléket, hulladékokat meg a szemetet, a<br />
megszenesedett gyufaszálakat és az üres kábítószeres fiolákat, a<br />
kólásdobozokat, az injekciós tűket, a borospalackokat, a használt<br />
kotonokat és leukoplasztot. A maró fertőtlenítőszer csípős<br />
szaga kitörölhetetlenül lebegett a levegőben, mint a könyörtelen<br />
végromlás karbolszagú előhírnöke.<br />
McBride elindult lefelé a lépcsőn, két pimaszul és unottan<br />
viselkedő lezüllött férfi mellett, akik marihuánát szívtak és borozgattak,<br />
majd miután végigmérték, elnémultak: valamiféle<br />
objektivitással elfogadták és tudomásul vették a belőle sugárzó<br />
rejtett tekintélyt és bátorságot. A lépcső alján magányos férfi<br />
aludt, háttal a korlátnak.<br />
Lementek a beton lépcsőpihenőre, anélkül, hogy megzavarták<br />
volna, majd óvatosan, lábujjhegyen megkerülték a féllábú<br />
nőt, akit éppen egy ványadt, fehér fenekű, lila herezacskójú<br />
férfi erőszakolt meg, néhány méternyire egy nagydarab, barna<br />
bőrű asszonytól, aki levetette a bugyogóját meg a szoknyáját, és<br />
-[125]-
a hátát meg a hónalját sikálta holmi nedves törülközőkkel, melyeket<br />
néhány összehajtogatott száraz törülközővel együtt újságpapírokra<br />
teregetett ki a két barna bevásárlószatyra mellé.<br />
Dülledt szemei körül szétszórt szeplők virítottak, és kisebesedett<br />
kátrányszín májfoltok ültek a nyakán meg a hátán, melyek<br />
Yossariannak a melanomát juttatták eszébe. A nő végignézett<br />
rajtuk, aztán gyakorlatias barátságossággal külön-külön mindegyiküknek<br />
odabólintott. Ujjatlan rózsaszín ingében hatalmasan<br />
lógtak himbálódzó mellei, a hónalja sötét volt és bozontos.<br />
Yossarian nem akart lenézni a fedetlen nemi szervére. Nem<br />
tudta, ki ez a nő, de azt tudta, hogy az égvilágon semmiről nem<br />
akar beszélni vele.<br />
A kijárati szintre vezető utolsó, legalsó lépcsőfordulóban<br />
csak egy monoklis szemű, rongyos piros pulóvert viselő sovány,<br />
szőke nő ült, aki álmatagon varrogatta elszakadt, mocskos,<br />
fehér blúzát. Legalul, ahol a lépcső az utcára vezető kijárati<br />
ajtóval szemben véget ért, valaki máris odaszart a sarokba. Elfordították<br />
a tekintetüket, és lesütött szemmel mentek tovább,<br />
mintegy azzal a szorongató rossz előérzettel, hogy valami bűnös<br />
dologra léphetnek. McBride, ahelyett hogy kifelé tartott<br />
volna, a lépcső alján megfordult, majd továbbment az ennek a<br />
legalsó lépcsőpihenőnek majdnem a végéig húzódó sötét árnyékai<br />
közé, míg egy színtelen ajtóhoz nem ért, amelyet<br />
Yossarian láthatatlannak talált volna.<br />
McBride felgyújtott egy lámpát, gyönge sárga volt a fénye.<br />
A kis helyiségben, melybe beléptek, nem volt más, csak egy<br />
fémszekrény az egyik fal mellett, rozsdás ajtajai törött sarkokon<br />
lógtak. McBride szétfeszítette az ajtókat, és belépett a lepusztult<br />
ócskaságba, melynek nem volt háta. Mikor megtalálta a reteszét,<br />
kitárta a falba épített bejáratot.<br />
– Egy narkós talált rá – motyogta sebesen. – Elhitettem vele,<br />
hogy csak képzelte. jöjjön be.<br />
-[126]-
Yossariannak elállt a lélegzete a meglepetéstől a szűk előtérben,<br />
ahol néhány lépésnyire az arca előtt széles tűzvédelmi<br />
ajtó állta el az útját. Sima katonai zöldre pingált felszínére<br />
szemmagasságban nagybetűs figyelmeztetést festettek, amely<br />
senkinek nem kerülhette el a figyelmét, aki olvasni tudott.<br />
VÉSZBEJÁRAT<br />
TILOS A BELÉPÉS<br />
A BETOLAKODÓKAT LELÖVIK<br />
A robosztus ajtó vadonatújnak látszott, karcolás nélküli<br />
felszínén frissen villogtak a betűk.<br />
nak.<br />
– Menjen csak be. Ez az, amit meg akarok mutatni magá-<br />
– Nincs rá engedélyem.<br />
– Nekem sincs.<br />
– Hol a kulcs?<br />
– Hol a zár? – vigyorgott McBride, diadalmasan félrebillentve<br />
a fejét. – Menjen.<br />
A kilincs elfordult. A masszív ajtó olyan könnyedén nyílt<br />
ki, mintha ellensúlyok mozgatnák, és zajtalan csapágyakon fordulna.<br />
– Megkönnyítik az embernek a bejutást, igaz? – mondta<br />
lágyan Yossarian.<br />
McBride hátramaradt, és Yossariant tuszkolta be elsőnek.<br />
Yossarian hátrahőkölt, amikor felfedezte, hogy egy kis kovácsoltvas<br />
pihenőn áll, egy alagút teteje fölött, amely sokkal magasabbnak<br />
látszott, mint amilyen ténylegesen volt, a szédítően<br />
meredeken lefelé lejtő lépcső miatt, melynek a tetején állt. Ösztönösen<br />
tüstént belekapaszkodott a karfába. A lépcsőfokok itt<br />
fönn aprók voltak, majd egy apró, fényrácsos, elliptikus dobogó<br />
-[127]-
körül hirtelen irányt változtattak, így a következő lépcsőforduló<br />
élesen visszafordult alatta, majd ugyanebben a meredeken<br />
ereszkedő szögben el is tűnt a szeme elől. Ezért nem is láthatta,<br />
hol ér véget a lépcső az alagsor szakadékában, melynek sötét<br />
padlatát a jelek szerint újonnan burkolták valamiféle gumírozott<br />
keverékkel. Amikor lenézett a kacskaringózó szőlőlevelek<br />
kovácsoltvas mintázatán át, melyek mintha csúfolódtak volna<br />
saját nehézkes mintájukon, nevetséges módon tüstént egy régimódi<br />
vidámparknak azok a függőleges csúszdái jutottak<br />
eszébe, amelyekben az ember sötétben, összefont karral, hanyatt<br />
fekve beszállt egy hengeres oszlop belsejébe, ezen egyre<br />
erősebb lendülettel csigavonalban lesiklott, majd végül kirepült<br />
egy sírvára csiszolt, kerek fapadlóra, ahol ellentétes irányba<br />
forgó tárcsák lódították hol erre, hol arra, a szájtáti bámészkodók<br />
nagy gyönyörűségére, míg végül félretaszították a látványosság<br />
kör alakú részét körülvevő stabil dobogóra. Yossarian<br />
leginkább arra a csúszdára emlékezett, amelyet Emberi Biliárdasztalnak<br />
neveztek, az öreg George C. Tilyou Steeplechase<br />
Parkjában, Coney Islanden, ahol a nézők térségét körülvevő<br />
vaskorlátba áramot vezettek, és ártalmatlan feszültséggel csípős<br />
áramütéseket mértek az óvatlan nézőkre, valahányszor valamelyik<br />
piros egyenruhás, zöld zsokésapkás hintáslegény alkalmasnak<br />
vélte rá az időpontot. A kezekbe és karokba villanő apró,<br />
bizsergő tűszúrások hirtelen rohama elviselhetetlenül emlékezetes<br />
maradt, és mindazok, akik megfigyelték másoknak ezt<br />
a fél másodpercnyi ijedelmét és rémült zavarát, jót nevettek rajta.<br />
Az áldozatok is nevettek, csak később. Nevetés tört elő a<br />
hangszórókból is. Néhány saroknyira onnan torzalakokat mutogattak<br />
látványosságként, köztük törpe fejű embereket.<br />
Yossarian most úgyszólván a tetején állt egy majd két<br />
emelet magas valaminek, egy furcsa föld alatti átjárónak, melynek<br />
impozáns szélessége mellett nem volt semmi észlelhető<br />
haszna, és boltozatos mennyezetét őszibarackszín, rovátkolt,<br />
-[128]-
üreges akusztikus csempék hangszigetelték, keskeny, almazöld<br />
szegélycsíkkal keretezve. A magas, sima, sötét, vöröses árnyalatú<br />
kőfalak alját fehér csempék szegélyezték, akárcsak a metróhálózat<br />
föld alatti állomásait. A furcsa átjáró olyan széles volt,<br />
mint egy belvárosi sugárút, de járdák és járdaszegélyek nélkül.<br />
Vasútállomásként is szolgálhatott volna, csakhogy Yossarian se<br />
síneket, se peronokat nem látott. Aztán a túlsó oldalon, alul észrevett<br />
egy hosszú, vörös, tükröző nyilat, amely egyik pillanatban<br />
tüzes péniszre, a másikban pedig lángoló rakétára emlékeztette,<br />
és előbb hevesen balra lövellt, aztán függőlegesen lefelé<br />
hajlott a feketével írott szavak felé, amelyek ezt közölték:<br />
MÉLYALAGSOROK A-Z<br />
A nyíl fölött, ahol a fehér csempézet véget ért, úgy tízméternyire<br />
jobbra, egy csillogó, fekete négy szögben felismert egy<br />
borostyánszínben lumineszkáló nagy nyomtatott Ó betűt. Tudta,<br />
hogy nyilvánvalóan egy régi óvóhely belsejében járnak, míg<br />
csak fel nem fedezett odalenn egy ugyanolyan olajzöldszürkére<br />
festett fémajtót, mint amilyet a háta mögött hagyott. A<br />
rajta álló feliratnak még aztán sem tudott hinni, miután megigazította<br />
trifokális szemüvegét, hogy tisztábban lásson a távolba.<br />
VESZÉLY<br />
SEMMIFÉLE ROBBANÓSZER<br />
– Ez legalább két különböző dolgot jelenthet, nem? –<br />
mondta.<br />
McBride komoran bólintott. – Én is erre gondoltam. –<br />
Váratlanul fölkacagott, mintha büszke Lenne magára. – Most<br />
nézze meg azt a táblát.<br />
– Miféle táblát?<br />
– Azt a sötét betűset. A falba van süllyesztve, az ajtónyílás<br />
mellett. Azt mondja, itt járt valami Kilroy.<br />
-[129]-
Yossarian kutató pillantást vetett McBride-re. – Kilroy?<br />
Azt mondja? Itt járt Kilroy?<br />
– Maga ismeri Kilroyt?<br />
– Együtt voltam a seregben Kilroyjal.<br />
– Talán nem ugyanaz a Kilroy.<br />
– Ő az.<br />
– A tengerentúlon?<br />
– Mindenütt. A szent szarba, mostanára már ismernem<br />
kellene. Akárhol állomásoztam, ő is mindenütt ott volt. Az ember<br />
mindig látta kiírva a falon. Amikor letartóztattak, és egy<br />
hétre sittre vágtak, ő is ott volt bekasztlizva. A háború után,<br />
mikor a főiskolán a könyvtár polcaihoz mentem, ő már járt ott.<br />
– Meg tudná találni nekem?<br />
– Soha nem találkoztam vele. Soha nem találkoztam senkivel,<br />
aki látta.<br />
– Én meg tudnám találni – mondta McBride. – A tájékoztatás<br />
szabadságáról szóló törvény alapján. Mihelyt megszerzi a<br />
társadalombiztosítási számát, fülön tudom csípni. Eljönne velem<br />
beszélni vele?<br />
– Él még?<br />
– Miért ne élne? – kérdezte McBride, aki még csak ötvenéves<br />
volt. – Többet akarok tudni róla, tudni akarom, mit csinál<br />
itt. Tudni akarom, hogy a fenében van.<br />
– Milyen messzire megy le ez az egész?<br />
– Nem tudom. Nincs rajta a tervrajzokon.<br />
– Miért zavarja ez magát?<br />
– Azt hiszem, még mindig detektív vagyok. Menjen le néhány<br />
lépcsőnyit – utasította ezután McBride. – Próbálja meg.<br />
-[130]-
Yossarian megdermedt, amikor meghallotta a kezdődő<br />
lármát. Állat hangja volt, valami eleven jószág ziháló dühe, egy<br />
veszedelmes, megzavart vadállat baljós felhorkanása, fel-felizzó<br />
szakaszokban elnyújtott hörgéssé dagadó moraj. Ezután torokhangú,<br />
halálos morgás jött, a felébresztett erő izgatott remegése<br />
és irányt változtató végtagok mozgása valahol odalenn, ahová<br />
nem látott le. Aztán egy másik állat is bekapcsolódott, sőt talán<br />
hárman is lehettek.<br />
– Menjen már lejjebb – suttogta McBride. – Még egy lépcsőt.<br />
Amikor Yossarian megrázta a fejét, McBride megböködte.<br />
Yossarian lábujjhegyen még egy lépcsővel lejjebb lépett, aztán<br />
tüstént hallotta, hogy valami csörömpölés kezdődik: mintha<br />
fém súrlódna kőnek, és fém csilingelne fém ellen, majd ezek a<br />
zajok sebesen erősödtek, valamiféle gyászos és démoni csúcspont<br />
felés aztán – mintegy figyelmeztetés nélkül, bár a figyelmeztetések<br />
könyörtelenül egyre gyűltek – egyszerre elérkezett a<br />
vulkánkitörés, a robbanás, a metsző ugatások és fülsiketítő<br />
üvöltések vad, kővé dermesztő tébolydája és az elszabadult<br />
vadsággal elődübörgő erőteljes mancsok viharos rohama, melyet<br />
aztán irgalmasan megállított a láncok csikorgó csattanása,<br />
amitől Yossarian felszökkent rémületében, és ami utána holmi<br />
hatalmas ballisztikus tömegként visszhangzott a föld alatti helyiség<br />
összehúzódó homályában, amelyben álltak. A dühödt<br />
kavarodás még vadabbá vált odalent, az állatok ingerült dühvel<br />
fordultak az őket megfékező erős pórázok ellen, és teljes természetfölötti<br />
erejükkel rángatni és tépkedni kezdték őket. Morogtak<br />
és üvöltöttek, hörögtek és vonítottak, Yossarian pedig csak<br />
hegyezte a fülét görcsös és irracionális vágyakozásában, hogy<br />
még többet hallhasson. Tudta, hogy soha nem lesz képes újra<br />
megmoccanni. Abban a pillanatban, amikor meg tudott mozdulni,<br />
zajtalanul, hátrálva, szinte alig lélegezve kezdett felfelé<br />
lépegetni, míg csak fel nem ért a lépcsőpihenőre McBride mellé,<br />
-[131]-
ahol megfogta McBride karját és jól belécsimpaszkodott. Teste<br />
hideg lett, mint a jég, izzadt, és kábult félelem fogta el, hogy<br />
görcsbe rándul és megáll a szíve, vagy elpattan fejében egy ütőér.<br />
Tudta, nyolc másik módját is ki tudná találni, ahogyan ott<br />
helyben meghalhatna, ha nem halna meg, mielőtt felsorolhatná<br />
őket. Ám odalenn a vad szenvedélyek nyers dühe mintha fokozatosan<br />
csillapodott volna. A megszelídíthetetlen szörnyetegek<br />
megértették, hogy elszalasztották, és Yossarian megkönnyebbülten<br />
hallgatta, amint a láthatatlan veszedelmek elcsitulnak, és<br />
az odalenn lihegő ragadozók, bármik lettek légyen is, láncaikat<br />
vonszolva visszatérnek sötét búvóhelyeikre, ahonnan előugrottak.<br />
Végül csönd lett: az utolsó csilingelő zajok olyan finom<br />
hanggá olvadtak össze, mint egy csengettyű, majd távolodó<br />
visszhangokká oldódtak, ami teljesen oda nem illő módon valami<br />
távoli, magányos körhinta kísérteties karneváli zenéjének<br />
hangzott, aztán az is elhalt a csöndben.<br />
Yossarian úgy érezte, most már tudja, milyen érzés az, ha<br />
az embert darabokra szaggatják. Remegett.<br />
– Mi a véleménye erről? – kérdezte McBride fojtott hangon.<br />
Fehér volt az ajka. – Mindig ez van, mindig ez történik, valahányszor<br />
az ember rálép erre a lépcsőre.<br />
– Hangfelvétel – mondta Yossarian.<br />
McBride-nak egy pillanatra elállt a szava. – Biztos ebben?<br />
– Nem – mondta Yossarian, mert maga is meglepődött a<br />
váratlan megérzésén. – De túlságosan is tökéletes, nem?<br />
– Hogy érti ezt?<br />
Yossarian nem akart Dantéról, a Cerberusról, Vergiliusról,<br />
vagy Kháronról, vagy az Acheron és Styx folyókról beszélni.<br />
– Talán csak arra szolgál, hogy elriasszon minket.<br />
-[132]-
– Mondhatom, azt a narkóst pokolian megriasztotta –<br />
mondta McBride. – Biztos volt benne, hogy hallucinál.<br />
Tommyn kívül hagytam, hagy mindenki azt gondolja, hallucinált.<br />
Aztán újfajta zajt hallottak.<br />
– Hallja ezt? – kérdezte McBride.<br />
Yossarian hallotta a gördülő kerekek hangját, és lenézett a<br />
szemközti fal tövébe. Valahonnan a falon túlról sínen gördülő<br />
kerekek távoli zaja hallatszott, amit a távolság meg az akadályok<br />
letompítottak.<br />
– A metró?<br />
McBride megrázta a fejét. – Az túl messze van. – Mit gondol,<br />
nem hullámvasút? – tette hozzá töprengve.<br />
– Megörült?<br />
– Ez is lehet hangfelvétel, nem? – makacskodott McBride.<br />
– Miért őrültség ez?<br />
– Mert ez nem hullámvasút.<br />
– Honnan tudja?<br />
– Mert szerintem tudom. Ne játssza már a detektívet.<br />
– Mikor utazott rajta utoljára?<br />
– Egymillió ével ezelőtt. De ez túl egyenletes. Nincs gyorsulása.<br />
Mit akar még? Mindjárt nevetni fogok. Nevezzük vonatnak<br />
– folytatta Yossarian, mikor a jármű velük szembe ért,<br />
majd tovább gurult bal felé. Lehetett volna a Bostonból Washingtonba<br />
közlekedő Metroliner, de ezt McBride tudta volna.<br />
És amikor a hullámvasútra gondolt, nevetni kezdett, mert eszébe<br />
jutott, hogy máris sokkal tovább élt, mint valaha gondolta<br />
volna.<br />
-[133]-
De benne rekedt a nevetés, amikor meglátta odalenn a fal<br />
mentén a körülbelül méter magasságban húzódó járópallót meg<br />
a síneket, amelyek mindkét oldalon eltűntek a térség fehéren<br />
ködlő, aranyos homályában.<br />
– Ezek egész idő alatt ott voltak odalenn? – tűnődött. – Azt<br />
hittem, hallucinálok, mikor az előbb észrevettem őket.<br />
– Ott voltak – mondta McBride.<br />
– Akkor biztosan hallucináltam, mikor azt képzeltem,<br />
hogy nem voltak ott. Tűnjünk innen a fenébe.<br />
– Le akarok oda menni – mondta McBride.<br />
– Én ugyan nem megyek magával – közölte vele<br />
Yossarian.<br />
Soha nem szerette a meglepetéseket.<br />
– Hát nem kíváncsi?<br />
– Félek a kutyáktól.<br />
– Azt mondta, csak hangfelvétel volt – mondta McBride.<br />
– Az esetleg még jobban megrémít. Menjen Tommal. Ez a<br />
dolga.<br />
– Nem tartozik Tommy körzetébe. Nekem meg itt se szabadna<br />
lennem – vallatta be McBride. – Tőlem azt várják, hogy<br />
szerezzek érvényt ezeknek a korlátozásoknak, nem azt, hogy<br />
megsértsem őket. Most észrevesz valamit? – tette még hozzá,<br />
mikor visszafordultak és elindultak fölfelé a lépcsőn.<br />
Yossarian most pillantotta meg a fémajtó belső oldalán a<br />
két erős zárat, egy rugósat meg egy reteszeset. A zárak fölött<br />
vékony, négyszögletes lakkréteg alatt fehérrel nyomtatott feliratot<br />
látott skarlátszín alapon, amely így szólt:<br />
VÉSZKIJÁRAT<br />
-[134]-
TILOS A BEMENET<br />
EZT AZ AJTÓT HASZNÁLAT KÖZBEN ZÁRVA<br />
ÉS BERETESZELVE KELL TARTANI<br />
Yossarian megvakarta a fejét. – Erről az oldalról úgy néz<br />
ki, hogy kinn akarják rekeszteni az embereket, nem?<br />
– Vagy benn?<br />
Azt mondaná, találgatta, amikor továbbindultak kifelé,<br />
hogy ez egy régi óvóhely lehet, ami nincs rajta a régi tervrajzokon.<br />
Elismerte, hogy nem tudja megmagyarázni a feliratokat,<br />
miközben McBride csöndesen becsukta a tűzvédelmi ajtót, és<br />
lelkiismeretesen eloltotta a villanyt, hogy minden ugyanúgy<br />
maradjon, ahogy volt, mikor bejöttek.<br />
– És a kutyák, a gyilkos őrkutyák hangja?<br />
– Azt hiszem, az emberek elriasztására szolgál, az olyanokéra,<br />
mint az a narkós és maga meg én. Miért akarta, hogy<br />
megnézzem?<br />
– Hogy tudjon róla. Maga mintha mindenről tudna.<br />
– Erről nem tudtam.<br />
– És maga olyasvalaki, akiben megbízom.<br />
A föntről lehallatszó hangokból tudtak, hogy időközben a<br />
lépcsőház jócskán zsúfoltabb lett. Tisztán hallották a harsány<br />
röhögéseket, az üdvözletek és felismerések vontatott üdvrivalgásait,<br />
a trágárságokat, orrukba csapott a meggyújtott gyufák, a<br />
kábítószer meg az égett újságpapír szaga, hallották, amint öszszetörnek<br />
egy üveget, hallották a csurgást, mikor egy emelettel<br />
följebb egy férfi meg egy nő vizelt, és a szagát is érezték. A legalsó<br />
lépcsősor tetején meglátták a féllábú nőt, aki fehér volt, de<br />
egy férfival meg két nővel borozgatott, akik feketék voltak.<br />
Üres arckifejezéssel, teljes kábulatban beszélt, és rózsaszín fe-<br />
-[135]-
hérneműt gyűrögetett ölében nyugvó markában. Ócska, szilánkosra<br />
és szálkásra repedezett, mocsokfoltos famankói a csípője<br />
mellett hevertek a lépcsőn.<br />
– Szerez magának egy tolószéket – magyarázta korábban<br />
McBride –, és valaki ellopja. Aztán a barátai lopnak valaki mástól<br />
egy másikat. Aztán valaki azt is ellopja.<br />
McBride ezúttal a kijárati ajtóhoz ment, és Yossarian a járdán<br />
találta magát. Elhaladtak az alagsori szint felhajtórámpáin<br />
álló buszok mellett, ahol jóval zajosabbak voltak a kipufogógázok<br />
robbanásai és a túrázó motorok, a levegő pedig dízelfüsttől<br />
és a forró gumik szagától bűzlött, aztán elmentek a beszállóállomások<br />
mellett, ahonnan távolsági buszok indultak El<br />
Pasóba és Saint Paulba, melyeknek csatlakozásaik voltak meszsze<br />
fel Kanadába és Mexikón át le Közép-Amerikába.<br />
McBride vállalkozói örömét lelte a buszpályaudvar hatékonyságában,<br />
és folyékonyan áradtak a nyelvéről a számok:<br />
majd ötszáz beszállókapu, hatezer-nyolcezer busz és majd kétszázezer<br />
ki- és beszálló utas minden normális munkanapon. A<br />
munka folyik, a pályaudvar működik, bizonygatta sietve, és ez<br />
a lényeg, nem?<br />
Yossarian ebben nem volt biztos.<br />
Most fölmentek a mozgólépcsőn az első, központi szintre.<br />
Mikor elhaladtak a Kommunikációs Központ mellett, viszolyogva<br />
pillantottak a férfi és női kurvák csordáira, melyek máris<br />
gyülekeztek a prostitúció központi térségeiben, ahol alattomos<br />
és szánalmas légiókban egyre többen és többen zsúfolódtak öszsze,<br />
mint az anyag emberformájú, érzéketlen, egyetlen központi<br />
tömegbe vonzott molekulái, amelyből nem tudják és nem akarják<br />
kiszabadítani magukat. Elcsörtettek egy összeaszott fekete<br />
nő mellett, aki fűző nélküli tornacipőben ácsorgott az államilag<br />
engedélyezett sorsjegyárusok és lottózók standjai között egy<br />
oszlop mellett, és egy mocskos papírpoharat nyújtogatott maga<br />
-[136]-
elé, miközben dallamtalanul kántálta: – Tizenöt centet? Adtok<br />
tizenöt centet? Valami kaját? Maradék kaját? – Egy ősz hajú,<br />
dagadt nő, zöld ír sapkában, zöld pulóverben és szoknyában,<br />
mocskos lábain kelésekkel, egy ír dalt énekelt, hamisan, boldog<br />
és recsegő hangon, mellette egy piszkos tizenéves kölyök aludt<br />
a földön, míg egy őrült szemín, karcsú, csokoládészínű, magas<br />
férfi, aki makulátlanul tiszta volt és mintha csupa csontból állt<br />
volna, a keresztény üdvösséget prédikálta karibi akcentussal<br />
egy kövér fekete nőnek, aki bólogatott rá, meg egy lehunyt<br />
szemű sovány déli fehérnek, aki izgatottan helyeslő kiáltásaival<br />
folyton közbevágott. Ahogy közeledni kezdtek a rendőrőrszobához,<br />
Yossariannak egy rosszindulatú szeszély eszébe juttatta,<br />
hogy valami különlegeset szeretett volna megtudni a rátermett<br />
kalauzától.<br />
– McBride?<br />
– Yossarian?<br />
– Beszéltem a barátaimmal. Arra gondolnak, hogy esküvőt<br />
rendeznek itt a pályaudvaron.<br />
McBride jócskán elpirult. – Hogy ne, hé, ez remek ötlet.<br />
Igen, Yo-Yo. Beszállhatnék és segíthetnék. Szép esküvőt tudnánk<br />
csinálni nekik. Azt hiszem, meg tudnánk csinálni. Még<br />
mindig megvan az az üres cella a srácoknak. Azt átalakíthatnánk<br />
kápolnának. És a szomszéd ajtó mögött... ööö... még mindig<br />
ott van az ágy a nászéjszakára. Adhatnánk nekik egy nagy<br />
esküvői reggelit valamelyik kajáldában, és talán vehetnénk nekik<br />
pár lottószelvényt is ajándékba, hogy szerencsét hozzon. Mi<br />
ebben olyan mulatságos? Miért ne tudnák hasznát venni?<br />
Yossariannak egy teljes percébe telt, amíg abba tudta<br />
hagyni a nevetést. – Nem, Larry, nem – magyarázta. – Én egy<br />
nagy, gigantikus esküvőről beszélek. Előkelő társaság, vendégek<br />
százai, a buszfelhajtókon limuzinok, riporterek és kamerák,<br />
-[137]-
táncparkett és nagyzenekar, esetleg két táncparkett és két nagyzenekar.<br />
– Megőrültél, Yo-Yo? – Most McBride kezdett el vihogni.<br />
– A főbiztosok ezt sose engednék meg!<br />
– Ezek az emberek ismerik a főbiztosokat. Ők is ott lennének,<br />
mint vendégek. Meg a polgármester és az érsek, talán még<br />
az új elnök is. Titkosszolgálatosok és egy század rendőr.<br />
– Ha elhoznád az elnököt, megengednék, hogy lemenjünk<br />
legalulra és körülnézzünk. A Secret Service is ezt akarná.<br />
– Hogyne, te is ezt szeretnéd. Az év esküvője lenne. Híres<br />
lenne a pályaudvarod.<br />
– Ki kellene pucolni belőle az embereket! Leállítani az öszszes<br />
buszt!<br />
– Neem! – rázta Yossarian a fejét. – A buszok meg a tömegek<br />
részei lennének a mulatságnak. Bekerülne az újságokba.<br />
Lehet, hogy fényképet is hoznának a belső oldalon rólad és<br />
McMahonról, ha jó pózba vágjátok magatokat.<br />
– Vendégek százai? – ismételte meg McBride élesen. –<br />
Zenekar és táncparkett? És Limuzinok?<br />
– Úgy talán ezerötszáz! Használhatnák a buszfelhajtókat,<br />
és odafönn parkolhatnának a garázsaitokban. És élelmiszerszállítók<br />
és virágosok, pincérek és csaposok. Felvonulhatnának a<br />
mozgólépcsőkön a zene ritmusára. Megbeszélhetnék a zenekarokkal.<br />
– Ezt nem Lehet megcsinálni! – jelentette ki McBride. –<br />
Minden rosszul sülne el. Katasztrófa lenne.<br />
– Remek – mondta Yossarian. – Akkor bele akarok vágni.<br />
Nézz utána a kedvemért, kérlek. Ugye megteszed? Tűnés az<br />
utamból!<br />
-[138]-
Ezt az utóbbit egy elébe kerülő olajos képű hispániai férfinak<br />
reccsentette oda aki csábítóan, cinkos és sértően bizalmas<br />
mosollyal villantott feléje egy lopott American Express hitelkártyát,<br />
boldogan kántálva: – Most lopták, most lopták. El ne menjen<br />
hazulról nélküle. Ellenőrizheti, ellenőrizheti.<br />
A rendőrőrszobára nem futott be jelentés újabb halott csecsemőkről,<br />
közölte az ügyeletes tréfás pimaszsággal McBridedal.<br />
– És élőkről se.<br />
– Utálom ezt a fickót – motyogta McBride, és kellemetlenül<br />
elpirult. – Azt hiszi, én is őrült vagyok.<br />
McMahon nem volt benn, sürgősen elhívták. Michael pedig,<br />
aki közben befejezte a rajzát, könnyedén megkérdezte:<br />
– Hol voltatok?<br />
– Coney Islanden – felelte vidáman Yossarian. – És képzeld<br />
el, ott járt Kilroy<br />
– Kilroy?<br />
– Igaz, Larry?<br />
– Ki az a Kilroy? – kérdezte Michael.<br />
– McBride?<br />
– Yossarian?<br />
– Egyszer Washingtonban elmentem, hogy megkeressek<br />
egy nevet a Vietnami Háborús Emlékművön, amin mindenkinek<br />
rajta van a neve, aki ott esett el. Kilroy ott is rajta volt, egy<br />
Kilroy.<br />
– Ugyanaz?<br />
– Honnan a francból tudjam?<br />
-[139]-
– Utána fogok nézni – ígérte McBride. – És beszéljünk még<br />
egy kicsit arról az esküvőről. Lehet, hagy meg tudnánk csinálni.<br />
Azt hiszem, meg tudnánk. Ennek is utána fogok nézni.<br />
– Mi ez azzal az esküvővel? – kérdezte Michael vadul,<br />
amikor kiléptek az őrszobáról és a buszpályaudvaron keresztülvágva<br />
útnak indultak.<br />
– Nem az enyémről van szó – nevetett Yossarian. – Túl<br />
öreg vagyok én már ahhoz, hogy újra megnősüljek.<br />
– Túl öreg vagy hozzá, hogy újra megnősüljél.<br />
– Éppen ezt mondtam. Te meg még mindig túl fiatal vagy?<br />
Lehet, hogy a házasság nem jó, de nem is mindig teljesen rossz.<br />
– Túl sokat beszélsz.<br />
Yossariannak megvolt a módszere, amivel átvágott a koldusok<br />
közt: a zsebébe dugott és összehajtogatott napi ellátmányból<br />
egydollárosokat lökött oda azoknak, akik félénknek,<br />
meg azoknak, akik fenyegetőnek látszottak. Amikor egy gyulladásos<br />
szemű, esetlen férfi, kezében egy darab ronggyal, felajánlotta,<br />
hogy egy dollárért megtörölgeti a szemüvegét, vagy<br />
ripityára töri, ha visszautasítja, Yossarian adott neki két dollárt,<br />
és eltette a szemüvegét. Semmi meglepő dolog nem látszott<br />
többé szokatlannak a szabad vállalkozásnak ebben a deregulált<br />
korszakában. Tudta, hogy kimondták rá a halálos ítéletet, de<br />
megpróbálta eufemisztikusan közölni Michaellel a hírt. –<br />
Michael, azt akarom, hogy tarts ki a jogi karon – döntette el<br />
komolyan.<br />
Michael odébb lépett. – Hagyd ezt a süket dumát, papa.<br />
Nem akarom. Drága is. Egy szép napon – folytatta néma csüggedt<br />
szünet után – szeretnék valami olyan munkát végezni,<br />
amit érdemes.<br />
– Tudsz ilyet? A jogi tanulmányaidat én fizetem.<br />
-[140]-
– Nem fogod tudni, mire gondolok, de neon akarom parazitának<br />
érezni magam.<br />
– Igenis tudom. Én azért hagytam ott az árutőzsdét, a valutatőzsdét,<br />
a részvénytőzsdét, az arbitrázst és a beruházási<br />
bankszakmát. Michael, még hét évet adok neked, amíg jó<br />
egészségben leszek. Ez a legtöbb, amit ígérhetek neked.<br />
– Mi történik aztán?<br />
– Kérdezd meg Arlene-t.<br />
– Ki az az Arlene?<br />
– Az a nő, akivel együtt élsz. Nem ez a neve? Akinek a<br />
kristályai meg a tarokk-kártyái vannak.<br />
– Az Marlene, és elköltözött. Mi történik velem hét év<br />
alatt?<br />
– Velem, te átkozott bolond. Hetvenöt éves leszek. Máris<br />
hatvannyolc vagyok. Hét további évet garantálok neked, amíg<br />
jó lesz az egészségem, ezalatt meg kell tanulnod, hogyan élj<br />
nélkülem. Ha nem, meg fogsz fulladni. Utána semmit sem tudok<br />
ígérni neked. Nem tudsz pénz nélkül élni. Ha egyszer megszoktad<br />
a pénzt, szenvedélyeddé válik. Az emberek lopnak,<br />
hogy megszerezzék. A legtöbb, amit rád tudok hagyni, adózás<br />
után körülbelül félmillió lesz.<br />
– Félmillió dollár? – vidult fel Michael, csak úgy ragyogott.<br />
– Ez egy vagyonnak hangzik!<br />
– Nyolcszázalékos kamat mellett – közölte vele Yossarian<br />
kereken –, évi negyvenezret fogsz kapni. Legalább a harmada<br />
elmegy adóba, így neked huszonhétezer marad.<br />
– Hé, hisz az semmi! Abból nem tudok megélni<br />
– Ezt is tudom. Ezért beszélek neked túl sokat. Hol a jövőd?<br />
Látsz valami jövőt? Erre gyere.<br />
-[141]-
Kitértek egy fiatalember útjából, aki tornacipőben futott az<br />
életéért fél tucat ugyanolyan gyorsan haladó rendőr elől, akik<br />
különböző oldalakról közelítettek felé, mert éppen meggyilkolt<br />
valakit a késével a buszpályaudvar egy másik részében. Nehéz,<br />
fekete bakancsában köztük dübörgött Tom McMahon, aki<br />
mintha rosszul lett volna az erőfeszítéstől.<br />
Mikor elölről elvágták az útját, a fürge ifjú mindnyájukat<br />
otthagyta a csávában, mert édes kanyarral eltűnt abban a vészlépcsőházban,<br />
amelyen Yossarian is lement McBride-dal. Valószínűleg<br />
soha többé nem fognak hallani róla, tűnődött<br />
Yossarian ábrándosan – vagy ami még jobb, máris visszaért az<br />
ő szintjükre, és ott ballag mögöttük ártatlan pofával a tornacipőjében.<br />
Elmentek egy férfi mellett, aki ülve szundikált saját vizeletének<br />
tócsájában, aztán egy másik kiütött tizenéves mellett,<br />
majd azon kapták magukat, hogy elzárja előlük az utat egy valahol<br />
a negyvenedik éve felé járó csontsovány nő, akinek zilált<br />
volt a szőke haja, és lila fekély éktelenkedett a száján.<br />
– Egy petákért megcsinálom magának, miszter.<br />
– Kérem – kerülte meg Yossarian.<br />
– Mind a kettőjüknek megcsinálom, fejenként egy petákért.<br />
Egyszerre csinálom kettőjüknek, fejenként egy petákért.<br />
Papa, mind a kettőjüket megcsinálom egyetlen petákért.<br />
Michael feszült mosollyal gyorsan körülszökdécselte a<br />
nőt, aki elkapta Yossarian kabátujját, és belecsimpaszkodott.<br />
– Megnyalogatom a tökeit.<br />
Yossarian botladozva szabadította ki magát. Megalázták.<br />
Égett az arca. Michael pedig elképedt, hogy apját ennyire megrendültnek<br />
látja.<br />
-[142]-
10. GEORGE C. TILYOU<br />
Sok-sok szinttel lejjebb Mr. George C. Tilyou, a nyolcvan<br />
éve halott Coney Island-i vállalkozó a pénzét számolgatta redőnyös<br />
íróasztala mellett, és a világ tetején érezte magát. Pénzének<br />
végösszege soha nem csökkent. Szemmel tartotta a<br />
Steeplechase mulatóparkból maga után hozatott hullámvasútjának<br />
indító- és végállomását. Vágányai még soha nem látszottak<br />
annyira újnak, mint most, ahogy fölemelkedtek a legmagasabb<br />
gravitációs esés csúcsa felé, majd eltűntek szem elől a Mr.<br />
Tilyou által elfoglalt barlangszerű alagútban. Büszkeség töltötte<br />
el, amikor megszemlélte impozáns körhintáját, az El Dorádót,<br />
amelyet eredetileg II. Vilmos német császár számára készítettek,<br />
és alighanem még mindig a legnagyszerűbb körhinta volt a<br />
világon. Lovakat, gondolákat, faragott kacsákat és disznókat<br />
hordozó három dobogója mind más-más sebességgel forgott.<br />
Gyakran el is indította és megforgatta El Dorádó körhintáját,<br />
amelyen most nem ült senki, csak hogy lássa csillogó tengelyének<br />
ezüstös tükreit, és élvezze gőzorgonájának harsány hangját,<br />
ami – mint tréfásan szerette mondogatni – zene volt a fülének.<br />
Hullámvasútját átkeresztelte Sárkánybarlangnak. Egy másik<br />
helyen állíttatta fel a Szelek barlangját, melynek bejáratánál<br />
a Varázshordó hömpölygött, ami tüstént forgó aljára döntötte a<br />
gyakorlatlan vendégeket, és zűrzavaros kavargásban taszigálta<br />
őket egymásnak, míg csak a túlsó végén kimászva újra talpra<br />
nem tudtak állni, vagy a hintáslegények vagy a tapasztaltabb<br />
vendégek talpra nem segítették őket. Volt aki tudta, hogyan lehet<br />
kalimpálás nélkül átmenni rajta, pusztán kissé átlósan kellett<br />
járni benne, a forgás irányával szemben, de ebben nem volt<br />
mulatság. Egyesek azt is tudták, hogyan kell fölfelé kaptatni a<br />
-[143]-
lefelé mozgó padlón, és anélkül, hogy bárhová eljutottak volna,<br />
örökké egy helyben maradtak, de ez se volt nagy mulatság.<br />
Mindkét nembeli bámészkodóknak különleges gyönyörűséget<br />
szerzett, amikor tanúi lehettek az egyensúlyukat vesztett csinos<br />
hölgyek szorult helyzetének, akik kapkodva próbálták lefogni a<br />
szoknyájukat azokban az időkben, amikor a pantalló még nem<br />
számított tiszteletre méltó és illedelmes ruhadarabnak a női öltözködésben.<br />
Még emlékezett rá, amikor mint a mulatópark legfőbb<br />
szószólója és impresszáriója kijelentette: – Ha Párizs Franciaország,<br />
akkor június és szeptember között Coney Island maga a<br />
világ.<br />
Pénze, melyet mindennap leült megszámolni, soha nem<br />
veszített az értékéből és soha nem öregedett. A készpénze elpusztíthatatlan<br />
volt, és mindig megőrizte az értékét. A háta<br />
mögött tornyosuló öntöttvas pénzszekrény magasabb volt nála.<br />
Megvoltak a régi időkből az őrei és a hintáslegényei, akik vörös<br />
kabátokba öltöztek, zöld zsokésapkával, szintén a régi időkből.<br />
Sokan kezdettől fogva a barátai voltak, és mindörökre vele maradtak.<br />
Szakértőkkel, ügyvédeivel és bankáraival dacolva, és hátborzongató,<br />
makacs zsenialitással rájuk cáfolva időben sikerült<br />
mindezt magával vinnie, sikerült mindahhoz ragaszkodnia,<br />
amit különösen értékelt és meg akart tartani. Feleségéről és<br />
gyermekeiről végrendeletében megfelelően gondoskodott, de a<br />
tulajdonleveleket, a hitelleveleket és váltókat, valamint a nagy<br />
mennyiségű készpénzt utasításai szerint egy elpusztíthatatlan,<br />
lepecsételt vízálló ládikóba rakták, és vele együtt temették el a<br />
brooklyni Green-Wood temetőben a sírjába, sírkövére pedig a<br />
következő feliratot vésték:<br />
SOK REMÉNY SZÁLLT SÍRBA ITT<br />
-[144]-
Miközben örökösei és végrendeletének végrehajtói civakodtak<br />
egy-mással és a kormányzat adótisztviselőivel, a<br />
Steeplechase (a „Mulatni Mész”) hol egyik, hol másik része tűnt<br />
el könyörtelenül a föld színéről, kivéve az Ejtőernyős Ugrás fallikus<br />
acélgerendázatának tönkrement csontvázát, amely már<br />
jóval az ő halála után került oda, és olyan attrakció volt, melyet<br />
ő elvetett volna, mert szelíd és szabályos volt, és se nem rémítette,<br />
se nem csiklandozta a nézőket vagy a vendégeket. Mr.<br />
Tilyou azokat a dolgokat élvezte, amelyek meglepték és zavarba<br />
ejtették az embereket, megsemmisítették a méltóságukat,<br />
esetlenül egymás karjaiba taszították a fiúkat meg a lányokat, és<br />
némi szerencsével egy szempillantásnyira felvillantották a női<br />
lábikrákat és alsószoknyákat, sőt néha még a bugyogókat is az<br />
elragadtatott nézőközönség szeme előtt, amely hozzájuk hasonlóan,<br />
vidáman nevetve szemlélte teljes tehetetlenségük nevetséges<br />
komédiáját.<br />
Mr. Tilyou mindig elmosolyodott, amikor eszébe jutott a<br />
sírkövén álló felirat.<br />
Semmi olyasmit nem tudott kigondolni, ami hiányzott<br />
volna neki. Volt egy második hullámvasútja is, a Tornádó. Állandóan<br />
hallotta a feje fölött megálló, majd újra elinduló metrószerelvényeket,<br />
amelyek nyári vasárnapokon százezres tömegeket<br />
vittek a tengerpartra, és hallotta az ide-oda száguldozó<br />
autók és nagyobb szállítójárművek kipufogóinak köhögését.<br />
Amikor egy szinttel följebbről meghallotta a folyóvizű csatorna<br />
vizének bugyborgását és csapdosását, előhozatta a lapos fenekű<br />
csónakjait, és újra üzembe helyezte a Szerelem Alagútját. Megvolt<br />
az Ostor meg az Örvény, amelyek megdülöngéltették és<br />
félresodorták azokat, akik befizettek rájuk, és megvolt az Emberi<br />
Biliárdasztal is, a kamrájában rejlő függőleges csúszdával és<br />
alján a forgó korongokkal, melyek hol erre, hol arra görgették a<br />
hanyatt fekvő embereket, miközben azok visítoztak boldogtalan<br />
örömükben, és egész idő alatt azon imádkoztak, hogy csak<br />
-[145]-
legyen már vége. A vigyázatlanok számára még mindig megvoltak<br />
a korlátokba vezetett áramütései, a szabályos alakúak<br />
számára pedig a tükrei, amelyek vidám és nevetséges szörnyekké<br />
torzították őket. És megvolt a vigyorgó, rózsaszín képű<br />
védjegye is, az a démoni, lapos arc, a lapos fejével, az elválasztott<br />
hajával és a szélesre tátott szájával, amely teli volt fehér<br />
csempékhez hasonló kocka alakú fogakkal, melyektől az emberek<br />
első alkalommal hitetlenkedve hőköltek vissza, de legközelebb<br />
már kedélyesen úgy fogadták őket, mint ami természetes.<br />
Odalentről, valami ismeretlen szintről vasúti kocsik megmegismétlődő<br />
sima robogását hallotta, melyeknek éjjel-nappal<br />
forogtak és gördültek a kerekei, de nem volt kíváncsi rájuk.<br />
Csak az érdekelte, amit képes volt birtokolni, és csak azt kívánta<br />
birtokolni, amit láthatott, megfigyelhetett, és egy kapcsoló<br />
vagy egy kar legegyszerűbb elmozdításával ellenőrizhetett.<br />
Szerette a villamosság szagát és az elektromos szikrák friss pattogását.<br />
Több pénze volt, mint amennyit valaha is el tudott volna<br />
költeni. Vállalatban nem vállalt részt, és nem sok alapját látta az<br />
alapítványoknak. John D. Rockefeller mostanában rendszeresen<br />
eljárt hozzá aprópénzt koldulni és ingyen meneteket kunyerálni,<br />
J. P Morgan pedig, aki Istennek ajánlotta a lelkét, nem kételkedett<br />
abban, hogy az Úr magához fogja ölelni, szintén szívességeket<br />
kért tőle. Mivel kevésből kellett élniük, nem sok mindenük<br />
volt, amiért éljenek. A gyerekeik nem küldtek nekik<br />
semmit. Mr. Tilyou gyakran meg is mondta nekik, hogy ezt előre<br />
megmondhatta volna. Pénz nélkül pokol tud lenni az élet.<br />
Mr. Tilyounak az volt a gyanúja, hogy az üzlet mindig mindenütt<br />
olyan lesz, mint rendesen, és megmondta nekik azt is, hogy<br />
ezt is megmondhatta volna nekik.<br />
Mr. Tilyou elegáns volt, jól öltözött, éber és nett. Keménykalapja,<br />
a pincs, amelyre büszke volt, makulátlanul lógott fogasának<br />
kampóján. Mostanában mindennap szárnyas gallérú, fe-<br />
-[146]-
hér inget vett fel, tökéletesen megkötött és csinosan öltönyének<br />
mellénye alá bújtatott széles, sötét selyem nyakkendővel, vékony,<br />
barna bajuszának hegyét pedig soha nem mulasztotta el<br />
kivikszolni.<br />
<strong>Első</strong> jelentős sikerét egy olyan óriáskerékkel aratta, amely<br />
csak feleakkora volt, mint az, amelyik Chicagóban megragadta<br />
a képzeletét, és amelyről már elkészülte előtt merészen kijelentette,<br />
hogy a legnagyobb a világon. Miután felcicomázta Mr.<br />
Edison új izzólámpáinak százaiból álló kábító füzéreivel, az elragadtatott<br />
vendégek izgalomba jöttek és remekül szórakoztak.<br />
– Soha egy árva lelket semmiben be nem csaptam –<br />
szerette kijelenteni –, és soha nem adtam palimadárnak egyenlő<br />
esélyt.<br />
Szerette az olyan járgányokat, amelyek körbejártak, és oda<br />
vitték vissza a résztvevőket, ahonnan elindultak. Úgy érezte, a<br />
természetben a legkisebbektől a legnagyobbakig szinte minden<br />
körbejár, és visszatér arra a pontra, ahonnan elindult, hogy aztán<br />
újra nekiinduljon. Mulatságosabbnak tartotta az embereket<br />
egy ketrec majomnál, és szerette őket majommá változtatni és<br />
az ártatlan nyilvános megszégyenítés olyan trükkjeivel manipulálni,<br />
amelyek mindenkinek örömet szereztek, és amelyekért<br />
mindnyájan fizettek: a kalapért, amelyet elfújt az erős légáramlat,<br />
a vállakig felröppenő szoknyákért, a mozgópadlókért és az<br />
összedűlő lépcsőkért, a rúzzsal összekent párocskákért, akik a<br />
Szerelem Alagútjának rejtegető sötétjéből kisodródtak a fénybe,<br />
ahol elképedten szerették volna tudni, ugyan miért rázza az általuk<br />
nyújtott látványtól a bámészkodókat a nevetés, amíg csak<br />
a trágár tréfacsinálók rájuk nem kiabáltak, és meg nem mondták<br />
nekik.<br />
És továbbra is megvolt az otthona. Mr. Tilyou valamikor a<br />
Steeplechase mulatóparkkal szemben, a Surf Avenue-n lakott,<br />
egy jókora gerendavázas házban, amelyhez az előtte húzódó<br />
-[147]-
keskeny járdáról kőből épült alacsony lépcső vezetett. Aztán<br />
nem sokkal a temetése után mintha mindez elkezdett volna belesüppedni<br />
a földbe. A legalsó lépcsőnek a járdához csatlakozó<br />
függőleges oldalára annak idején a kőfaragóval bevésette családi<br />
nevét, a TILYOU-t. Először az egész évben a környéken lakó<br />
szomszédok vették észre útban a moziba vagy a földalattiállomásra<br />
a névbetűk állásából, hogy a lépcső a jelek szerint<br />
kezd besüllyedni a kövezetbe. Mire az egész ház eltűnt, már<br />
nem sok figyelmet fordítottak erre a további üres telekre ezen a<br />
lepusztult környéken, amely rég túl volt a fénykorán.<br />
Annak a keskeny földcsíknak az északi oldalán, amely a<br />
Coney Islandet alkotja – a Gravesend Bay nevű víztükör terül<br />
el. Az ottani festékgyár akkoriban sok ként fogyasztott. A serdülő<br />
fiúk égő gyufaszálakat nyomtak az épület közelében a földön<br />
talált sárga rögökhöz, és elégedett kíváncsisággal nézték,<br />
ahogy könnyedén meggyulladnak, majd kékes lánggal, kénszagot<br />
árasztva elégnek. Állt a közelben egy jéggyár is, amely egyszer<br />
egy látványos fegyveres rablás színhelye volt, és a tetteseinek<br />
sikerült egy gyors motorcsónakkal megszökniük, kirobogtak<br />
vele a Gravesend Bay vizeire, és elmenekültek. Így hát a tűz<br />
és a jég már régen megvolt, mielőtt az otthoni hűtés gyakorlati<br />
lehetőséggé vált.<br />
A tűz állandó veszélyt jelentett, és Coney Islanden időről<br />
időre nagy tüzek lángoltak fel. Miután Mr. Tilyou végignézte<br />
hogyan pusztítják el a lángok első mulatóparkját, órákon belül<br />
plakátokat ragasztatott ki, amelyek legújabb attrakcióját, a<br />
Coney Island-i tűzvészt hirdették, jegyszedői pedig buzgón<br />
gyűjtötték be a látogatóknak felszámított tízcentes belépti díjat,<br />
akik alig várták, hogy beléphessenek az elpusztított területre és<br />
rávethessék a szemüket a füstölgő romokra. Hogy miért nem<br />
jutott ez nekem eszembe, füstölgött az Ördög. Még a Sátán is<br />
Mr. Tilyounak szólította.<br />
-[148]-
Negyedik könyv<br />
-[149]-
11. LEW<br />
Sammy meg én ugyanazon a napon jelentkeztünk önkéntesnek.<br />
Négyen indultunk el együtt. Mindnyájan a tengerentúlra<br />
kerültünk. Mind a négyen visszajöttünk, bár én fogságba estem,<br />
Sammyt pedig lelőtték, és a vízbe pottyant, egy másik alkalommal<br />
pedig kényszerleszállt egy Éhenkórász Joe nevű feledékeny<br />
pilótával, aki elfelejtette kipróbálni a futószerkezet kiengedésére<br />
szolgáló vészkapcsolót. Senkinek nem esett baja,<br />
mondja nekem Sammy, a pilóta, Éhenkórász Joe pedig kitüntetést<br />
kapott. Milo Minderbinder akkor géhás tiszt volt, nem pedig<br />
az a nagy háborús hős, akinek most megpróbálja kiadni<br />
magát. Sammynek volt egy Őrnagy Őrnagy nevű századparancsnoka,<br />
aki soha nem volt megtalálható, amikor valaki beszélni<br />
akart vele, meg egy Yossarian nevű bombázótisztje, akit<br />
szerinte kedveltem volna, és aki, miután a gépükön egy fickó<br />
elvérzett és meghalt, levetette az egyenruháját, és még a fiú temetésén<br />
is meztelenül üldögélt egy fán, meséli Sammy.<br />
Metróval mentünk önkéntesnek jelentkezni a sereg nagy<br />
toborzóközpontjába, Manhattanba, a Grand Central pályaudvarra.<br />
Ez olyan része volt a városnak, ahová a legtöbben szinte<br />
soha nem jártunk. Orvosi vizsgálat volt, amiről már hallottunk<br />
az idősebb fiúktól, akik már bevonultak. Forgattuk a fejünket és<br />
köhögtünk, lecsapoltuk a fejadagot, előrehajoltunk és széthúztuk<br />
a farpofáinkat, miközben egyfolytában csodálkoztunk, hogy<br />
ugyan mit keresgélnek ott. Nagybátyánktól és nagynénéinktől<br />
hallottunk ugyan már aranyérről, de igazából nem tudtuk, mi<br />
az. Egy pszichiáter négyszemközt kifaggatott, és megkérdezte,<br />
szeretem-e a lányokat. Annyira szeretem., hogy megbaszom<br />
őket, feleltem.<br />
Irigynek látszott.<br />
Sammy is szerette volna őket, de nem tudta, hogy kell.<br />
-[150]-
Elmúltunk tizennyolc évesek, és ha kivártuk volna a tizenkilencet,<br />
besoroztak volna, FDR megmondta, és ezt adtuk<br />
okul a szüleinknek is, akik nem voltak túl boldogok, hogy elmegyünk.<br />
Olvastunk a háborúról az újságokban, hallottunk róla<br />
a rádióban, láttuk pompásan megcsinálva a hollywoodi filmekben,<br />
és jobbnak ígérkezett, mint otthon maradni, nekem<br />
apám hulladéküzletében, Sammynek az irattári kalitkában a<br />
biztosítótársaságnál, ahol dolgozott, vagy Winternek a szivarboltban,<br />
ami csak álcázásul szolgált apjának a hátsó szobában<br />
űzött zugbukmékereskedéshez. És hosszú távon jobb is volt,<br />
nekem és a legtöbbünknek.<br />
Mikor visszamentünk a toborzóirodából Coney Islandre,<br />
megünnepeltük, hogy felcsaptunk katonának: megettünk pár<br />
hot dogot, azután egy darabig hullámvasutaztunk a Tornádón,<br />
a Ciklonon meg a Mennydörgőn. Felültünk a hatalmas Csodakerékre,<br />
és karamellás pattogatott kukoricát majszoltunk, miközben<br />
egyik irányban kibámultunk az óceánra, a másikban<br />
pedig a Gravesend Bayre. Tengeralattjárókat süllyesztettünk el<br />
és repülőgépeket lőttünk le a filléres játékautomatákon, bekukkantottunk<br />
a Steeplechase-be, hemperegtünk a hordókban, pörögtünk<br />
az Örvényben meg az Emberi Biliárdasztalon, és mentünk<br />
néhány menetet a nagy körhintán, a sziget legnagyobb<br />
körhintáján. Beültünk egy lapos fenekű csónakba a Szerelem<br />
Alagútjában, és hangos, trágár hangokat hallattunk, hogy megnevettessük<br />
a többieket.<br />
Tudtuk, hogy Németországban antiszemitizmus van, de<br />
nem tudtuk, mi az. Tudtuk, hogy mindenféle dolgokat csinálnak<br />
ott az emberekkel, de nem tudtuk, miket.<br />
Akkoriban Manhattanről se tudtunk sokat. Amikor egyáltalán<br />
bementünk a belvárosba, főleg a Paramount vagy a Roxy<br />
filmszínházba jártunk, meghallgattuk a zenekarokat, és megnéztük<br />
az új, nagy filmeket, amelyek csak fél év múlva kerültek<br />
-[151]-
el a mi környékünkre, Loew Coney Islandjébe vagy az RKO<br />
Tilyouba. A nagy Coney Island-i mozik akkoriban biztonságosak,<br />
jövedelmezők és kényelmesek voltak. Mára csődbe mentek,<br />
és nem játszanak többé. Voltak idősebb srácok, akik szombat este<br />
néha magukkal vittek minket a kocsijukon Manhattanbe, az<br />
Ötvenkettedik utca dzsesszklubjaiba, vagy föl a Harlembe, a<br />
színesek ottani báltermeibe vagy színházaiba, zenét hallgatni<br />
vagy marihuánát venni, olcsó rostélyost enni, és ha akarták, egy<br />
dollárért leszopatták magukat és keféltek egyet, de én egyikért<br />
se voltam különösebben oda, még a zenéért se. Mihelyt kitört a<br />
háború, sok ember elkezdett jó pénzt keresni, mi is. A háború<br />
után az ember hamarosan mindezt megkaphatta, a leszopást is<br />
meg a többit is, ott mindjárt a környéken, Coney Islanden,<br />
méghozzá fehér zsidó lányoktól, akik a heroin rabjai lettek, és<br />
helyi narkósokhoz mentek feleségül, akiknek szintén nem volt<br />
pénzük, de a tarifa most már két dolcsira emelkedett, és legtöbb<br />
üzletüket szobafestőkkel, vakolómunkásakkal és más, nem<br />
környékbeli munkásokkal bonyolították le, akik nem jártak egy<br />
iskolába ezekkel a lányokkal, így nem izgatták magukat miattuk.<br />
A saját bandámból is akadtak egyesek, például Sammy<br />
meg Marhajó Winkler, a buki kisfia, akik már a háború előtt elkezdtek<br />
marihuánát szívni, és így az ember megérezhette a fű<br />
vidéki szagát a Coney Island-i filmszínházak dohányzó részeiben,<br />
ha már tudta, milyen a szaga. Én az ilyesmikért sem voltam<br />
oda, és azok a srácok, akik a barátaim voltak, soha nem<br />
gyújtotta rá a staubjaikra, mikor én is ott voltam, pedig megmondtam<br />
nekik, hogy rágyújthatnak, ha akarnak.<br />
– Mire lenne az jó? – morgott Winkler, kivörösödött, félig<br />
lehunyt szemmel. – Csak lelomboznál.<br />
Egy Tilyou nevű hapsi, aki akkorra talán már meg is halt,<br />
olyasféle muksóvá vált, akire fel tudtam nézni, mihelyt egyetmást<br />
megtudtam róla. Mikor mindenki más szegény volt, neki<br />
volt egy filmszínháza, övé volt a nagy Steeplechase vidámpark,<br />
-[152]-
és saját háza volt a Steeplechase Parkkal szemen, az utca túlsó<br />
oldalán. Mindezeket mindaddig soha nem kapcsoltam össze a<br />
nevével, amíg Sammy nálam tett egyik irgalmassági látogatása<br />
során nemrégiben fel nem világosított róla, amikor mindezek<br />
már mind eltűntek, és George C. Tilyou is. Sammy akkor kezdett<br />
eljárogatni hozzánk, miután a felesége petefészekrákban<br />
meghalt, és a hétvégéken nem tudott mit kezdeni magával, aztán<br />
különösen akkor, mikor újra kijöttem a kórházból, és én se<br />
tudtam mit kezdeni magammal, csak lebzseltem, hogy visszanyerjem<br />
az erőmet egy-egy újabb sugárkezelés vagy kemoterápia<br />
után. A kórházi kezelések közt remekül éreztem magam, és<br />
megint erős lettem, mint egy bika. Mikor a dolgok itthon rosszra<br />
fordultak, le kellett mennem a városba, a manhattani kórház<br />
Dennis Teemer nevű onkológusához ottani kezelésre. De mikor<br />
jól éreztem magam, fantasztikus voltam.<br />
Mostanára már kibújt a szög a zsákból, mindenki tudja,<br />
hogy beteg vagyok, és a bajom más embereket néha kinyiffant.<br />
Soha nem nevezzük a nevén, még csak nem is emlegetjük úgy,<br />
mint olyasvalamit, ami elég nagy baj ahhoz, hogy neve legyen.<br />
Claire meg én még akkor sem nevezzük a nevén, mikor az orvosokkal<br />
beszélünk róla. Sammytől nem a karom megkérdezni,<br />
de nem vagyok benne biztos, hogy egy percre is bolonddá tudtuk<br />
tenni azoknak a hosszú éveknek a során, amikor hazudoztam<br />
róla, ahogy szokok – szoktam, javítana ki Sammy, ahogy<br />
szokja, mikor hagyom. Néha eszembe jut, de akkor is úgy beszélek<br />
vele, ahogy akarok, csak hogy zrikáljon. – Tigris, tudom én<br />
ezt – mondom neki nevetve. – Még mindig zöldfülűnek tartasz?<br />
Én csak cukkollak, ahogy azt szokom csinálni, és remélhetőleg egy<br />
szép napon majd te is rájössz erre.<br />
Sammy okos fiú, és kiszúr olyan apróságokat, mint a<br />
Tilyou név, meg a számon lévő sebhely, melynek elrejtésére<br />
nagy, bozontos bajuszt eresztettein, hátul meg hosszúra növesztettem<br />
a megmaradt hajamat, hogy eltakarjam a bemetszéseket<br />
-[153]-
meg a kék égésfoltokat a tarkómirigyeimen. Lehet, hogy sokat<br />
mulasztottan az életben, mikor nem mentem főiskolára, de soha<br />
nem is akartam, és nem hiszem, hogy bármit elszalasztottam<br />
volna, ami számított nekem. Kivéve talán a főiskolás diáklányokat.<br />
De mindig voltak csajaim. Soha nem rémültem meg tőlük,<br />
és tudtam, hogy kell megkapni őket, beszélgetni és élvezni<br />
velük, a nálam idősebbekkel is. Mindig priapikus voltál, mondta<br />
nekem Sammy.<br />
– Ráhibáztál, Tigris – feleltem. – Most mondd meg, hogy<br />
ez mit jelent.<br />
– Csupa fasz voltál – mondta, élvezve, hogy sértegethet –,<br />
és nem voltak konfliktusaid.<br />
– Konfliktusaim?<br />
– Soha nem voltak problémáid.<br />
– Soha nem voltak problémáim.<br />
Soha nem voltak kételyeim. Az első egy idősebb csaj volt a<br />
szomszéd háztömbből, akit Bimbónak hívtak. A második egy<br />
Pumpa nevű idősebb csaj volt. Egy másik lányt a biztosítótársaságnál<br />
csíptem fel, mikor Sammy ott dolgozott, ő is idősebb volt<br />
nálam, és tudta, hogy fiatalabb vagyok nála, de azzal együtt<br />
még többet akart belőlem, és vett nekem két inget karácsonyra.<br />
Akkor régen, azt hiszem, minden lányt megkaptam, akit igazán<br />
akartam. Mint mindenütt másutt, még a seregben is, a lányokkal<br />
kapcsolatban is rájöttem arra, hogy ha tudtára adod az embereknek,<br />
mit akarsz, és elég magabiztosnak látszol, hogy meg<br />
is tudod csinálni, akkor valószínűleg rád hagyják. Még csak<br />
káplár voltam, mikor a tengerentúlon őrmesterem már hamarosan<br />
rám hagyta, hogy mindkettőnk számára én hozzam meg a<br />
döntéseket. De olyasfajta főiskolás csajaim sose voltak, amilyeneket<br />
a filmeken szoktatok látni. A háború előtt senki nem ment<br />
főiskolára, még csak nem is gondoltunk rá. Aztán a háború<br />
-[154]-
után mindenki elkezdett főiskolára járni. Azok közt a lányok<br />
közt, akikkel Sammy révén megismerkedtem a Time magazinnál,<br />
mielőtt megnősült, meg utána is, nem voltam mindig olyan<br />
népszerű, mint amilyennek szerintem lennem kellett volna, így<br />
aztán lefojtottam köztük a személyiségemet, hogy ne hozzam<br />
Sammyt kínos helyzetbe; és eleinte még a felesége, Glenda se<br />
volt úgy oda értem, se Claire-ért, mint ahogy Brooklynban és<br />
Orange Valleyben megszoktuk. Claire a fejébe vette, hogy<br />
Glenda sznob, amiért nem zsidó és nem Brooklynból való, de<br />
mint kiderült, nem erről volt szó. Mikor elkezdtünk megbetegedni,<br />
először én, aztán Glenda, nagyon közel kerültünk egymáshoz,<br />
de már előtte is, mikor Michael fiuk öngyilkos lett. Mi<br />
voltunk az a házaspár, akikhez a legkönnyebben fordulhattak,<br />
és Claire volt az az asszony, akiben a legjobban megbízhattak.<br />
Coney Islanden, Brighton Beachen meg mindenütt másutt<br />
mindig megkaptam a csajokat, amilyen gyakran csak akartam.<br />
Még másoknak is tudtam csajokat szerezni. Különösen a seregben,<br />
Georgiában, Kansasban és Oklahomában, még férjes aszszonyokat<br />
is, akiknek távol volt a férjük. Ez utólag majdnem<br />
mindig lelombozott egy kicsit, de nem tartott vissza attól, hogy<br />
elmulassak velük, mikor csak tudtam.<br />
– Ne rakd be – próbálták néha megígértetni velem, mielőtt<br />
mind a kettőnket boldogabbá tettem és beraktam. Angliában,<br />
mielőtt áthajóztunk Európába, rengeteg nőm volt. Angliában a<br />
háború alatt minden amerikai sokat kettyinthetett, még Eisenhower<br />
is, de néha Franciaországban is, egy-egy faluban vagy<br />
tanyán, ahová a harc során szorgosan előrenyomultunk, míg<br />
csak vissza nem kellett vonulnunk, és sokakkal együtt foglyul<br />
nem ejtettek abban a csatában, amelyről később megtudtam,<br />
hogy az volt a Katlan Csatája. A kivétel Németország volt, de<br />
nekem még Drezdában is majdnem sikerült, mikor abban a folyékony<br />
vitamint gyártó üzemben dolgoztam hadifogolyként,<br />
ahol szirupot készítettünk a terhes német nőknek, akiknek táp-<br />
-[155]-
lálékra volt szükségük, és nem volt mit enniük. Ez már a háború<br />
vége felé volt, és jobban gyűlöltem a németeket, mint valaha,<br />
de nem mutathattam ki. Még ott is közel kerültem hozzá, hogy<br />
kettyinthessek egyet, mert eljópofáskodtam az őrökkel meg az<br />
ott dolgozó lengyel és más rabszolga-munkásnőkkel, és talán<br />
tényleg rá is tudtam volna beszélni kedvenc őreimet – mind<br />
öregemberek voltak, vagy olyan katonák, akik súlyosan megsebesültek<br />
az orosz fronton –, hogy nézzenek másfelé, amíg<br />
egyikkel vagy másikkal besurranok egy kis időre egy szobába<br />
vagy kamrába. A nők nem voltak túl lelkesek, de én ezt nemigen<br />
bántam volna – egészen a nagy gyújtóbombázás éjszakájáig,<br />
amikor egyszerre mindennek vége lett körülöttünk, és a nők<br />
is mind odalettek. A többiek azt hitték, elment az eszem, amiért<br />
így hülyéskedek, de ez legalább valami kis plusz elfoglaltságot<br />
adott nekünk, amíg véget nem ér a háború és haza nem mehetünk.<br />
A börtönszolgálatos angolok nem tudtak eligazodni rajtam.<br />
Az őrök is fáradtak voltak, és szintén kezdtek élvezni engem.<br />
Tudták, hogy zsidó vagyok. Erről mindenütt gondoskodtam.<br />
– Herr Reichsmarschall – szólítottam meg állandó tréfámként<br />
minden német közlegényt, valahányszor beszélnem kellett<br />
valamelyikkel, hogy lefordítsak vagy kérjek valamit. Magamban<br />
„Kibaszott Fritznek” szólítottam őket, minden tréfa nélkül.<br />
Vagy „náci kraut stricinek”.<br />
– Herr Rabinowitz – felelték gúnyosan megjátszott tisztelettel.<br />
– Mein Name ist Lew – hecceltem őket vissza szívélyesen. –<br />
Kérem, szólítsanak így.<br />
– Rabinowitz, te megőrültél – mondta a kisegítőm, az<br />
indianai Vonnegut. – Meg fogod öletni magad.<br />
– Hát nem akartok egy kis mókát? – próbáltam állandóan<br />
felvidítani őket. – Hogy tudjátok kibírni ezt az unalmat? Lefo-<br />
-[156]-
gadom, hogy meg tudnék szervezni itt egy táncmulatságot, ha<br />
rá tudjuk beszélni őket egy kis zenére.<br />
– Én aztán nem – mondta egy Svejk nevű öreg fickó. – Én<br />
jó katona vagyok.<br />
Mind a ketten jobban tudtak németül, mint én, de Vonnegut<br />
szerény és félszeg volt, Svejk pedig, aki folyton panaszkodott,<br />
hogy aranyere van és fáj a lába, semmibe nem akart belekeveredni.<br />
Aztán egyik héten láttuk, hogy cirkusz jön a városba. Láttuk<br />
a plakátokat, mikor a tápszergyár felé meneteltünk megerősített<br />
alagsori szállásunkról, ami valamikor a vágóhíd föld alatti<br />
raktára volt, amikor még voltak állataik, melyeket levághattak.<br />
Az őrök addigra jobban féltek, mint mi. Éjszakánként hallottuk<br />
az Angliából elinduló repülőgépeket, amint elhaladnak a<br />
fejünk fölött a térség katonai célpontjai felé. Néha örömmel<br />
hallgattuk a tőlünk nem túl messzire százával robbanó bombák<br />
dörrenéseit, és tudtuk, hogy kelet felől jönnek az oroszok.<br />
Amikor megláttam azokat a farsangi plakátokat, nagy ötletem<br />
támadt. – Beszéljünk a góréval, tudjuk meg, mikor mehetnénk<br />
el. A nők is. Szükségünk van kikapcsolódásra. Majd én<br />
beszélek vele. – A lehetőség felizgatott. – Próbáljuk meg.<br />
– Én nem – mondta Svejk, a derék katona. – Épp elég bajba<br />
keveredhetek akkor is, ha csak azt csinálom, amit mondanak.<br />
A mellettünk dolgozó nők sápadtak és nyúzottak voltak,<br />
pont olyan mocskosak, mint mi, és nem hinném, hogy egyetlen<br />
szexuális mirigy is dolgozott volna bármelyikünkben. Le voltam<br />
soványodva, és az idő túlnyomó részében hasmenésem is<br />
volt, de ez olyan kettyintés lett volna, amivel később zrikálhattam<br />
volna Claire-t, most pedig elhenceghetnék vele. Hazudhattam<br />
volna, de nem szeretek hazudni.<br />
-[157]-
Claire meg én még azelőtt összeházasodtunk, mielőtt leszereltem<br />
volna a seregből, közvetlenül a kettős sérvműtétem<br />
után, Fort Dixben, mikor visszakerültem Európából meg a német<br />
börtönökből, és ott New Jerseyben majdnem begurultam<br />
néhány német hadifogoly miatt, akik gúnyosan vigyorogtak, és<br />
mondtak valamit németül, mikor még csak jegyesek voltunk, és<br />
látták, hogy Claire vár rám.<br />
Először Oklahomában láttam ilyen ide áthozott német hadifoglyokat,<br />
és nem tudtam elhinni, amit láttam. Odakinn lapátolgattak<br />
a szabadban, jobban néztek ki, mint mi, és jobban is<br />
érezték magukat azon a nagy katonai támaszponton. Ez lenne a<br />
háború? Az én könyvem szerint nem. Én úgy gondoltam, a hadifoglyoknak<br />
börtönben lenne a helyük, nem pedig a szabadban,<br />
ahol jól elmulatják az időt, és tréfákat faragnak ránk. Mindjárt<br />
dühös lettem, ahogy csak rájuk néztem. Néhány tohonya<br />
közkatona őrizte őket, akik unottnak és lustának látszottak, a<br />
puskájuk meg mintha túl nehéz lett volna nekik. A sváboknak<br />
dolgozniuk kellett volna, de nem dolgoztak valami keményen.<br />
Mindenfelé ott voltak a katonai börtönök amerikai foglyai is,<br />
akik engedély nélkül mentek eltávozásra, és akiket nekiállítottak<br />
gödröket ásni, csakis büntetésből, mert aztán betömették<br />
őket, és az amerikaiak mindig keményebben dolgoztak, mint a<br />
németek közül bárki. Csak attól, hogy figyeltem őket, még dühösebb<br />
lettem, aztán egy szép napon, anélkül hogy tudtam volna,<br />
mit csinálok, elhatároztam, hogy gyakorolni fogom rajtuk a<br />
némettudományomat, és egy szerűen odaballagtam hozzájuk.<br />
– Hé, ezt nem szabad, katona – mondta az őr, aki legközelebb<br />
állt ahhoz a kettőhöz, akikhez odamentem. Idegesen ugrott<br />
felém, és azzal az idegenes déli akcentussal beszélt, amelyhez<br />
éppen akkor kezdtem hozzászokni. Még a puskáját is kezdte<br />
rám emelni.<br />
-[158]-
– Komám, nekem családom van Európában – mondtam<br />
neki –, és minden teljesen rendben van. Figyelj csak, majd hallani<br />
fogod. – Aztán mielőtt még válaszolhatott volna, nekivágtam,<br />
hogy kipróbáljam némettudásomat, bár erről ő nem tudott.<br />
– Bitte. Wie ist Ihr Name? Danke schön. Wie alt sind Sie?<br />
Danke vielmals. Wo du kommst hier? Danke. – Addigra már néhányan<br />
a többiek közül is közelebb húzódtak, sőt még egypár másik<br />
őr is odajött, hallgatták és mosolyogtak, mintha jól mulatnának<br />
valamelyik tábori színházi show-okon. Nekem ez se tetszett.<br />
Hogy a fenébe, gondoltam, most mi ez, háború vagy béke?<br />
Beszéltem és beszéltem. Mikor nem értettek, addig változtatgattam<br />
a mondókámat, amíg megértették, akkor aztán<br />
mindnyájan bólogattak és nevettek, én meg elhitettem velük,<br />
hogy vigyorgok örömömben, amikor látom, hogy jó osztályzatokat<br />
adnak nekem. – Bitte schön, bitte schön – mondták nekem,<br />
mikor áradozva azt mondtam: – Danke, danke –, amiért azt<br />
mondták rám: – Gut, gut. De mielőtt befejeztük volna, gondoskodtam<br />
róla, hogy tudtukra adjam: van itt valaki, aki nem mulat<br />
olyan jól, és az én vagyok. – So, wie geht jetzt? – kérdeztem,<br />
és körbemutattam a karommal a támaszponton. – Du gefällt es<br />
hier? Schön? Ja? – Mikor azt mondták, szeretnek itt lenni, mintha<br />
csak mindnyájan a némettudásunkat gyakorolnánk, feltettem<br />
nekik a kérdést: – Gefällt hier besser wie zuhause mit Krieg?<br />
Ja? – Lefogadtam volna, hogy jobb szeretnek itt lenni, mint<br />
odahaza Németországban, a háborúban. – Biztosan – mondtam<br />
nekik angolul, de akkor már nem mosolyogtak, és zavartnak<br />
látszottak. Keményen a pofájába bámultam annak, akit először<br />
megszólítottam. – Sprechen du! – Beléfúrtam a szemébe a tekintetemet,<br />
míg csak válaszul elgyöngülten bólogatni nem kezdett.<br />
Mikor láttam, mennyire lekonyul, szerettem volna hangosan<br />
fölnevetni, bár nem találtam mulatságosnak a dolgot. – Dein<br />
Name ist Fritz? Dein Name ist Hans? Du bist Heinrich? – Aztán<br />
magamról beszéltem nekik. – Und mein Name ist Rabinowitz. Ich<br />
bin Lew Rabinowitz, LR, von Coney Island in Brooklyn, New York.<br />
-[159]-
Du kennst? – Aztán jiddisül szólaltam meg. – Und ich bin ein Jid.<br />
Ferstest? – Aztán angolul. – Zsidó vagyok. Értetted? – Aztán tört<br />
németségemmel: – Ich bin Jude. Verstehst? Most már azt sem tudták,<br />
hová nézzenek, de rám nem akartak nézni. Kék szemem<br />
van, amely jeges réssé tud változni, mini Claire még most is<br />
mondogatja nekem, és sápadt, európai bőröm, amely gyorsan ki<br />
tud vörösödni, mikor harsányan röhögök vagy dühbe gurulok,<br />
így nem voltam benne biztos, hisznek-e nekem. Ezért még egy<br />
gombot kigomboltam a gyakorlóruhám zubbonyán, és előhúztam<br />
a dögcédulámat, hogy megmutassam nekik a vércsoportommal<br />
együtt az aljára vésett J betűt. – Sehen du? Ich bin<br />
Rabinowitz, Lew Rabinowitz, und ich bin Jude. Értetted? Jól van.<br />
Danke – mondtam gúnyosan, és hideg tekintettel meredtem<br />
sorban mindegyikükre, míg csak azt nem láttam, hogy lesütik a<br />
szemüket. – Danke schön, danke vielmals, für alles, és hozzá még<br />
egy bitte és bitte schön. És az anyám életére esküszöm, hogy<br />
megfizetek mindnyájatoknak. Köszönöm, komám – mondtam a<br />
káplárnak, mikor sarkon fordultam és elindultam. – Örülök,<br />
hogy te is jól szórakoztál.<br />
– Mi volt ez az egész?<br />
– Csak gyakoroltam a némettudásomat.<br />
Amikor Claire-ről volt szó Fort Dixben, akkor nem gyakoroltam.<br />
Abban a pillanatban őrült düh fogott el, amikor láttam,<br />
hogy vihognak és mondanak róla valamit, és kész voltam tüstént<br />
közéjük gázolni, ahogy egyenest elindultam feléjük, dühödtebb<br />
voltam, mint ütközetben valaha. Halk és nagyon nyugodt<br />
volt a hangom, de a nyakamban meg az államban már ketyegett<br />
az ér, mint egy időzített bomba óraszerkezete, mely alig<br />
várja, hogy robbanhasson.<br />
– Achtung – mondtam lassan és lágyan, elnyújtva a szót,<br />
amilyen hosszan csak tudtam, míg csak meg nem álltam előt-<br />
-[160]-
tük, ahogy ott ácsorogtak a füvön a lapátjaikkal a földút mellett,<br />
amelyen dolgoztak.<br />
A két német alig titkolt mosollyal nézett egymásra, biztosan<br />
azt hitték, hogy nem fogok törődni vele.<br />
– Achtung – mondtam újra, de kissé nyomatékosabban<br />
hangsúlyoztam a második szótagot, mintha csak udvarias társalgást<br />
folytatnék valakivel Claire anyja New York állam északi<br />
részén lévő lakásának szalonjában, aki nagyothall. Alig néhány<br />
centiről meredtem a pofájukba. Szélesre húztam az ajkamat,<br />
mintha mindjárt el akarnám nevetni magam, de még csak el se<br />
mosolyodtam, bár nem hiszem, hagy ezt már akkor felfogták. –<br />
Achtung, aufpassen – mondtam újra nyomatékosan.<br />
Mivel nem kiabáltam, kijózanodtak. Kezdték belátni, hogy<br />
nem hülyéskedek. Aztán kihúzták magukat, kiegyenesedtek<br />
addigi kényelmesen lusta tartásukból, és kezdtek kicsit elveszettnek<br />
látszani, mintha nem tudnának rajtam eligazodni.<br />
Csak később tudtam meg, hogy ökölbe szorult a kezem, ezt<br />
nem is tudtam, amíg meg nem láttam a vért a tenyeremen, ahol<br />
belévágtak a körmeim.<br />
Most már nem voltak olyan biztosak magukban, én viszont<br />
az voltam. Európában már véget ért a háború, de ők még<br />
mindig hadifoglyok voltak, és itt voltak, nem ott. Nyár volt,<br />
egészségesek voltak, a felsőtestük meztelen volt, és olyan bronzosra<br />
barnította a nap, amilyen én voltam a Coney Island-i tengerparton<br />
a háború előtt. Erősnek és izmosnak látszottak, egész<br />
másképp néztek ki, mint azok a százak meg százak, akiket a<br />
tengerentúlon láttam fogságba esni. Ők az elején kerültek ide,<br />
és hadifogolyként erőssé és egészségessé váltak az amerikai<br />
koszton, miközben én odaát voltam, rohadt a lábam a nedves<br />
zokniktól és bakancsoktól, és olyan férgek borítottak el, amilyeneket<br />
addig sose láttam: tetvek.<br />
-[161]-
Úgy sejtettem, ezek korán eshettek fogságba, mert nagydarab<br />
krakélerek voltak a háború elejének elitcsapataiból, abból<br />
a nemzedékből, melynek tagjai mostanára mind fogságba kerültek,<br />
elestek vagy megsebesültek, ők pedig túl jól néztek ki, és az<br />
én ízlésem szerint túl jól ment a soruk, de hát ott voltak a genfi<br />
konvenciók hadifoglyokra vonatkozó szabályai, ők meg itt voltak.<br />
Azok ketten, akikkel ott szembenéztem, idősebbek és nagyobbak<br />
voltak nálam, de semmi kétségem nem volt felőle,<br />
hogy ha arra kerülne a sor, szét tudnám tépni őket, bár legyengültem<br />
a műtétektől, lefogytam a háborúban, és lehet, hogy tévedtem.<br />
Mikor én hadifogoly voltam, nem voltam olyan jól táplált<br />
mint ők.<br />
– Wie gehts? – mondtam könnyedén, de közben úgy néztem<br />
felváltva mindkettőjükre, hogy tudtukra adjam, nem vagyok<br />
olyan barátságos, mint ahogy a mondókám hangzik. Addigra<br />
már elég jól tudtam németül. – Was ist dein Name?<br />
Az egyiké Gustav volt, a másiké Otto. Emlékszem a nevükre.<br />
– Wo kommst du her?<br />
Az egyik müncheni volt, a másik helyről soha nem hallottam.<br />
Tekintélyt parancsolóan beszéltem, és láttam, hogy aggódnak.<br />
Nem voltak nálam magasabb rangúak, egyikük se lehetett<br />
tiszt, ha munkára fogták őket, még altiszt se, hacsak nem<br />
hazudtak, mint én, hogy kijuthassanak a fogolytáborból és kimehessenek<br />
valahova dolgozni. – Warum lachst du wenn du<br />
siehst Lady hier? És te is – mutattam a másikra. – Miért nevettetek<br />
az előbb, mikor ránéztetek erre a hölgyre itt, és te mit mondtál<br />
róla, amin megint jót nevettetek?<br />
Ezt elfelejtettem németül mondani, angolul beszéltem.<br />
Tudták miről beszélek, abban hiba nincs, de nem értették egészen<br />
biztosan a szavakat. Nem törődtem vele. Nehéz volt ezt<br />
-[162]-
egy másik nyelven megfogalmazni, de tudtam, meg fognak érteni,<br />
ha jól kigondolom.<br />
– Warum hast du gelacht wenn du siehst mein barátnő itt?<br />
Mindnyájan tudtuk, hogy most már megértették, mert<br />
nem akartak válaszolni. A puskás őr nem értette, mi folyik,<br />
vagy nem tudta, mit csináljon. Látszott rajta, hogy jobban fél tőlem,<br />
mint tőlük. Tudtam, hogy még beszélnem se volna szabad<br />
velük. Claire azt szerette volna, ha abbahagyom. Eszem ágában<br />
sem volt. Erre semmi nem vehetett volna rá. Elindult felénk egy<br />
harctéri kitüntetésekkel kidekorált fiatal tiszt, de amikor meglátta<br />
az arcomat, hirtelen megállt.<br />
Hallottam, ahogy Claire figyelmeztette: – jobb lesz, ha kimarad<br />
ebből.<br />
Nekem is voltak harctéri kitüntetéseim, köztük egy Bronz<br />
Csillag, amit Franciaországban kaptam, amiért egy David Craig<br />
nevű fickóval kilőttünk egy Tigris tankot. Azt hiszem, a tiszt<br />
olvasott a gondolataimban, és volt olyan okos, hogy kitérjen az<br />
utamból. Hivatalos személynek látszottam, és fene keményen<br />
beszéltem. Némettudásom mindnyájukat meghökkentette, én<br />
meg gondoskodtam róla, hogy hangosan beszéljek.<br />
– Antworten! – mondtam. – Du verstehst was ich sage?<br />
– Ich verstehe nicht.<br />
– Wir haben nicht gelacht.<br />
– Keiner gelacht.<br />
– Otto, te hazudsz – mondtam neki németül. – Érted, és<br />
nevettél. Gustav, sag mir, Gustav, was du sagen – mutattam<br />
Claire-re – über meine Frau hier? Beide lachen, was ist so komisch? –<br />
Akkor még nem voltunk megesküdve, de szívesen bedobtam,<br />
hogy a feleségem, csak hogy még egy kicsit meghúzzam a csa-<br />
-[163]-
vart. – Ő a feleségem – ismételtem magam angolul, hogy a tiszt<br />
is hallja. – Miféle ocsmányságot mondtatok róla?<br />
– Ich habe nichts gesagt. Keiner hat gelacht.<br />
– Sag mir! – parancsoltam rá.<br />
– Ich habe es vergessen. Ich weiss nicht.<br />
– Gustav, du bist auch ein Lügner, und du wirst gehen zu Hölle<br />
für deine Lüge. Mind a ketten pokolra fogtok jutni a hazugságotokért<br />
meg a mocskos szavaitokért erről az ifjú hölgyről, még<br />
ha nekem magamnak is kell odajuttatnom benneteket. No most.<br />
Schaufeln hinlegen! – mutattam.<br />
Jámboran letették a lapátjukat és vártak. Én is vártam.<br />
– Schaufeln aufheben! – parancsoltam mosolytalanul.<br />
Szerencsétlenül néztek körül. Aztán fölemelték a lapátjukat,<br />
de csak álltak, nem tudták, mit kezdjenek vele.<br />
– Dein Name ist Gustav? – mondtam újabb fél perc múlva.<br />
– Dein Name ist Otto? Jawohl? Du bist von München? Und du<br />
bist von... Ach wo? – Igazából fütyültem rá, honnan való. – Mein<br />
Name ist Rabinowitz, Lewis Rabinowitz, Coney Islandről, a nyugati<br />
Huszonötödik utcából, bei Karussel, a stégen álló körhintánál.<br />
– Még a hüvelykujjamban is éreztem az érverésem lüktetését,<br />
mikor előhúztam a dögcédulámat, hogy lássák rajta a J betűt,<br />
és még biztosabb lehessek benne, hogy tudják, mit mondok,<br />
mikor utána jiddisül is megmondtam nekik. – Und ich bin ein<br />
Jid. – Aztán németül: – Ich bin Jude, jüdisch. Verstehst du jetzt? –<br />
Már nem voltak olyan bronzbarnák, és nem látszottak olyan<br />
hatalmasnak és erősnek. Akkora békesség fogott el, amilyen<br />
csak lehetséges, és soha nem voltam biztosabb magamban, LRben,<br />
a Coney Island-i Louie Rabinowitzban. Már nem volt rá<br />
szükségem, hogy megverekedjek velük. Azzal a gyűlölködő<br />
mosolyommal szólaltam meg, amelyről Claire azt mondja, rosz-<br />
-[164]-
szabb, mint egy csontvázé, olyan, mint egy halálos fintor. –<br />
Jetzt... noch einmal. – Úgy tették le a lapátokat, aztán úgy emelték<br />
újra fel őket, mintha tökéletesen begyakoroltattam volna velük.<br />
Claire felé mutattam. – Hast du schlecht gesagt wie als er hat<br />
gesagt wie du gesehen Dame hier?<br />
– Nein, mein Herr.<br />
– Hast du mitgelacht als er hat gesagt schlecht?<br />
– Nein, mein Herr.<br />
– Megint hazudtok mind a ketten, és szerencsétek, hogy<br />
hazudtok, mert lehet, hogy mind a kettőtöknek letörném a derekát,<br />
ha azt mondtátok volna, hogy nevettetek rajta, vagy valami<br />
csúnyát mondtatok róla. Geh zur Arbeit. – Undorral hátat<br />
fordítottam nekik. – Tizedes, újra maga rendelkezik velük. Kösz<br />
a lehetőséget.<br />
– Lew, ez nem volt szép – Claire szólalt meg először.<br />
Aztán a tiszt beszélt. – Őrmester, ez nincs megengedve.<br />
Nem szabad így beszélnie velük.<br />
Tiszteletteljesen szalutáltam neki. – Ismerem a genfi konvenció<br />
szabályait, százados úr. Hadifogoly voltam odaát, uram.<br />
– Mi volt ez az egész?<br />
– Megstírölték a menyasszonyomat, uram, és valami trágárságot<br />
mondtak róla. Én csak most kerültem vissza. Még nem<br />
jött rendbe a fejem.<br />
– Lew, neked nincs rendben a fejed – kezdte Claire abban<br />
a pillanatban, amikor kettesben maradtunk. – Mi lett volna, ha<br />
nem csinálják meg, amit mondtál nekik?<br />
– Nyugi, kislány Csinálták, amit mondtam nekik. Azt kellett<br />
csinálniuk.<br />
– Miért? Mi lett volna, ha az őr leállít? Vagy az a tiszt?<br />
-[165]-
– Nem tudtak volna.<br />
– Honnan tudtad?<br />
– Csak megértettem.<br />
– Miért ne tudtak volna?<br />
– Megmondom, de hinned kell nekem. Bizonyos dolgok<br />
úgy történnek, ahogy azt én megmondom. Ne kérdezd, hogy<br />
miért. Számomra ez egyszerű. Megsértettek téged, ezzel megsértettek<br />
engem, és tudtukra kellett adnom, hogy ezt nem tehetik.<br />
Nem szabad ilyesmit csinálniuk. – Akkorra már eljegyeztük<br />
egymást. – Te a menyasszonyom vagy, n’est-ce pas? Mein<br />
Fräulein. Őrült dühös lennék, ha valaki rád nézne és mocskos<br />
megjegyzéseket tenne, és ugyanolyan dühösek lennének apám<br />
meg a bátyáim is, ha látnák, hogy egy hapsi így vigyorog rád<br />
vagy valamelyik húgomra. No, eleget csevegtünk, drágám.<br />
Most menjünk vissza a kórházba. Menjünk, és mondjunk búcsút<br />
Hermannak, a germánnak.<br />
– Lew, untig elég, amit Hermannal eddig csináltál. Ha úgy<br />
érzed, hogy megint végig kell csinálnod vele, akkor én megvárlak<br />
a földszinten, és iszom egy kólát, mert én ezt nem tartom<br />
mulatságosnak.<br />
– Még mindig nem akarod elhinni, bébi, de én se találom<br />
mulatságosnak. Nem azért csinálom vele.<br />
Claire-rel akkoriban az volt a probléma, mint azt Sammy<br />
meg Winkler is látták, és tudtomra is adták, hogy nagyok voltak<br />
a csöcsei. Velem meg az volt a baj, hogy hamar féltékeny lettem,<br />
és kész lettem volna szinte bárkit megölni, aki észrevette őket,<br />
Sammyt és Winklert is beleértve.<br />
Szóval négyen mentünk be aznap felcsapni a seregbe, és<br />
mind a négyen visszajöttünk. De a szomszéd bérházból Irving<br />
Kaiser elesett Olaszországban a tüzérségi tűzben, és soha többé<br />
nem láttam, és Sonny Ball is ugyanúgy esett el ugyanott.<br />
-[166]-
Freddy Rosenbaum elvesztette a fél lábát, Manny Schwartz pedig<br />
még mindig kampót visel a műkezén, de már nem viseli<br />
olyan jókedvűen; Solly Moss pedig fejlövést kapott, azóta se<br />
nem hall, se nem lát túl tisztán, és mint egyszer Sammy visszatekintve<br />
megemlítette, ez egy kicsike környék egyetlen kicsike<br />
részének alig néhány háztömbjéből igencsak súlyos veszteségnek<br />
és sebesülésnek tűnik, így hát mindenütt sok mindenkinek<br />
kellett szintén elesnie vagy megsebesülnie. Én is így gondoltam.<br />
De aznap, mikor mi négyen bevonultunk, eszünkbe se jutott,<br />
hogy tényleg veszélyben leszünk, vagy veszteségeink lesznek.<br />
Háborúba indultunk, és nem tudtuk, mi az.<br />
Legtöbbünk fiatalon nősült. És közülünk akkoriban senki<br />
nem tudta, mi az, hogy válás. Az csak a gojoknak volt való, a<br />
gazdagoknak, akikről olvastunk az újságban, akik elmentek hat<br />
hétre a nevadai Renóba, mert ott könnyebb volt elválni. Meg az<br />
olyanoknak, mint Sammy Glendája, meg a kikapós első férje,<br />
aki annyira szeretett hetyegni, és a jelek szerint egyszerűen<br />
szart rá, hogy ki tud róla. Mostanára meg már az egyik saját lányom<br />
is elvált. Mikor először hallottam, hogy az ő házassága is<br />
felbomlik, tüstént utána akartam eredni az exvejemnek, hogy a<br />
puszta két kezemmel dolgozzam ki vele a vagyonmegosztási<br />
megállapodást. Claire ehelyett befogatta velem a pofámat, aztán<br />
visszacipelt a Karib-tengerre, hogy lecsillapodjak. Tudomásom<br />
szerint Sammy Singer volt az egyetlen, aki várt egy darabig,<br />
amíg feleségül vette azt a sikszét a három gyerekével, meg<br />
a majdnem szőke, világosbarna hajával. De Sammy Singer egy<br />
kicsit mindig különbözött tőlünk, kicsi volt és másféle, csöndes<br />
volt, és sokat gondolkodott. Furcsa fiú volt, és főiskolára ment.<br />
Én is okos voltam, és a közlegények jogairól szóló törvény nekem<br />
is fizetett volna ezért, de én már nős voltam, és fontosabb<br />
dolgaim és tennivalóim voltak, mintsem hogy iskolába járjak<br />
még egy kicsit, inkább siettem, hogy vigyem valamire. Ez az<br />
egyik a sok ok közül, amiért nem szerettem John Kennedyt, és<br />
-[167]-
senkit körülötte, mikor felbukkant a reflektorfényben, és elkezdett<br />
úgy viselkedni, mint az a színész, akinek túl jól megy a<br />
dolga. Fel tudom ismerni, mikor valakinek nagyon sietős. Pislogtam<br />
egyet, mikor lelőtték, azt mondtam, csúnya ügy, aztán<br />
még aznap visszamentem dolgozni, és felkészültem rá, hogy<br />
elkezdjem utálni Lyndon Johnsont, mikor majd arra szeretném<br />
fordítani az időmet. Nem szerettem a nagy hadovásakat, azokat<br />
az embereket, akik túl sokat beszélnek, márpedig az elnökök<br />
ezt csinálják. Már alig olvasok újságot. Már akkor se tudtam elképzelni,<br />
miért akar egy olyan eszes fickó, mint Sammy Singer<br />
főiskolára menni, csak hogy olyasmiket tanuljon, mint az angol<br />
irodalom, amit a szabad idejében is elolvashatott volna.<br />
Mikor tizenhárom éves lettem, és kijártam az elemit, a<br />
Brooklyni Műszaki Középiskolába mentem, ami akkoriban nem<br />
is volt olyan könnyű, és jól megálltam a helyemet olyan tárgyakból,<br />
mint a matek, a műszaki rajz meg egyes természettudományok,<br />
mint ahogy semmi kétségem nem volt, hogy meg<br />
fogom. Aztán, miután végeztem, a számtanon kívül jószerivel<br />
mindent elfelejtettem, és beálltam dolgozni apámhoz a hulladéküzletbe<br />
a bátyáimmal meg az egyik sógorommal, aki a legidősebb<br />
nővéremmel az alagsorban lakott abban a négycsaládos,<br />
verandás téglaházban, amely akkor már a családunké volt.<br />
Azt hiszem, a számtant főleg a pinochle-ban használtam, mind a<br />
licitben, mind a játékban, amelyben megint igencsak megálltam<br />
a helyemet, a stégen meg a parton vívott kártyacsatákban szinte<br />
a legjobb az óvilági, Oroszországból, Magyarországról, Lengyelországból<br />
és Romániából jött zsidók közt, akik pedig csak<br />
dumáltak és dumáltak és dumáltak, még játék közben is, hol a<br />
kártyáról, hal a zsidó újságról, hol Hitlerről, akit már korán<br />
meggyűlöltem, ugyanakkor, amikor ők, meg Sztálinról, Trockijról,<br />
Mussoliniről és Franklin Delano Rooseveltről, akiket szerettek,<br />
így aztán én is szerettem őket. Lefogadom, hogy Coney Islanden<br />
soha nem volt egyetlen zsidó sem, aki valaha republiká-<br />
-[168]-
nusra szavazott volna, kivéve talán Phil sógoromat, aki mindig<br />
mindent ellenzett, amit mindenki pártolt körülötte, és még<br />
mindig ellenez.<br />
Apám nem volt valami nagy véleménnyel a kártyazsenialitásomról.<br />
Mikor megkérdeztem, mi mást csináljak az időmmel,<br />
mikor nem dolgozunk, nem tudta megmondani. Mikor<br />
nem tudott valamit, nem akart beszélni róla. A seregben nem<br />
játszottak igazi pinochle-t, így aztán huszonegyen, pókeren és<br />
kockán nyertem össze a pénzemet. Majdnem mindig nyertem,<br />
mert mindig tudtam, hogy nyerni fogok. Ha nem éreztem volna,<br />
hogy nyerni fogok, aligha játszottam volna. Ha vesztettem,<br />
nem vesztettem sokat. Egy perc alatt meg tudtam mondani,<br />
olyan kártyások verik-e a blattot, akik pont olyan jók, mint én,<br />
és nyerő szériában vannak, és máris eleget tudtam ahhoz, hogy<br />
várjak. Most a matekomat leszámítolások, adóengedmények és<br />
haszonrések kiszámítására használom, és úgy végzem a számításaimat,<br />
szinte gondolkodás nélkül, mint a főkönyvelőm meg<br />
az adminisztrátorlányaim a számítógépeik mellett, és kábé<br />
ugyanolyan gyorsan. Nincs mindig igazam, de szinte soha nem<br />
tévedek. Ami azt az ötletemet illeti, hogy az építkezők és az építési<br />
vállalkozók szereljenek fel mérőórát a háztartási tüzelőolajfogyasztás<br />
mérésére, abban nem éreztem magam biztosnak,<br />
még akkor sem, mikor már megtaláltam a megfelelő mérőórát.<br />
Ha órával mérnék az olajat, nem lenne szükség az építkezésen<br />
minden házhoz tüzelőanyag-tartályra, és amelyik társaság tulajdonában<br />
lenne a mérőóra, az adhatná el ott az olajat. De az<br />
volt az érzésem, hogy bajosan tudnám rávenni a nagy olajtársaságok<br />
embereit, hagy komolyan vegyenek, és hiába próbálkoztam,<br />
nem is vettek komolyan. Mikor találkoztunk, nem voltam<br />
önmagam. Mellényes öltönyt viseltem, és egy megváltozott<br />
személyiséget öltöttem magamra, mert az volt az érzésem, hogy<br />
saját személyiségemet nem kedvelnék. Azzal se törődtek sokat,<br />
amit felöltöttem. Kiléptem a saját ligámból, és ezt ők abban a<br />
-[169]-
pillanatban tudták, mihelyt megpróbáltam átlépni az övékbe.<br />
Megvoltak a határok, és kezdettől fogva sejtettem, hogy ez az<br />
ég nem az én egem.<br />
A háború sokat segített, még rajtam is, mert az építkezés<br />
fellendült, építőanyagban meg hiány volt. Sok pénzt kerestünk<br />
a bontásokon meg a Luna Parkban kitört első tűzvészen, mindjárt<br />
a háború után, amikor rendbe tették a sérveimet, visszamentem<br />
a hulladéküzletbe, és megint erős lettem, mint a bika.<br />
Rájöttem, hogy még mindig szeretem a kemény és nehéz munkát<br />
a bátyáimmal, a sógorommal meg az öregemmel. Füstös<br />
Rubin meg a fekete hapsi elment, de mikor szükségünk volt rájuk,<br />
akadtak mások, és volt két teherautónk, egyet meg hétszámra<br />
béreltünk. De gyűlöltem a piszkot, gyűlöltem a zsírt, a<br />
szennyet és a tengervíztől rothadó, bűzlő újságpapírt, amit a<br />
tengerparti szemetes konténerekből hoztak be eladni a kukázó<br />
rongyszedők a kiskocsijaikon, melyeket hol húztak, hol toltak.<br />
Féltem a piszoktól, de még a levegőtől is féltem, amit belélegeztünk.<br />
Ma is félek a férgektől. Az ócska újságpapírok közé néha<br />
döglött rákok és összetapadt kagylók, tengeri hínár, narancshéj<br />
és más szemét keveredett, ezeket persze beleraktuk a nagy papírbálák<br />
közepébe, melyeket még mindig kézzel, fogókkal drótoztunk<br />
össze. Ma már gépek vannak az újságpapír bálázására,<br />
adta tudtunkra Winkler a tapasztalt ember hangján azoknak a<br />
napoknak az egyikén, amikor nem volt jobb dolga, és csak átjött<br />
és bámult minket, ahogy szakadásig dolgoztunk, és mindaddig<br />
ott lógott körülöttünk, amíg fájrontot nem csináltam. Winkler<br />
mindenre talált gépeket, használtakat is.<br />
Szerette őket ultramodern masináknak nevezni. Nem egészen<br />
értettem, hogy ez mit jelent.<br />
Winkler megtalálta a maga ultramodern masináit, amelyek<br />
amatőr fényképezőgépekben használható méretre szabdalták<br />
a fölös katonai készletekből szerzett légifelvételekhez való<br />
-[170]-
filmeket, és úgy tervezte, hogy ezzel összeszedi első néhány<br />
milliócskáját, mielőtt az Eastman Kodak észbe kap, berendezkedik<br />
az egész lakosság ellátására, és visszaszerzi a piacot. Az<br />
emberek házasodtak, gyerekeik születtek, és le akarták fényképezni<br />
a kisbabáikat.<br />
– Hagyjál békén a masináiddal, nekem nem kellenek –<br />
mordult rá fogsorát csikorgatva Winklerre az öreg, azzal a sűrű<br />
lengyel-zsidó akcentussal, amelyet Claire szinte soha nem hallott,<br />
amíg el nem kezdett randevúzgatni velem, majd időnként<br />
nálunk aludni a húgom szobájában. Az alatt a fedél alatt soha<br />
senki nem engedte volna meg, hogy együtt lehessünk. Claire az<br />
állam északi részéről való zsidó lány volt, ahol sok minden egészen<br />
más volt, mint Coney Islanden, és a szülei mindketten ebben<br />
az országban születtek, ami megint csak különbség. Akkor<br />
ismerkedtünk meg, amikor egyszer nyáron lakást béreltek Sea<br />
Gate-ben a homokos part meg a tenger kedvéért – a miénk volt<br />
a legjobb partszakasz, és a mi tengerünkben lehetett a legjobbakat<br />
úszni, mikor éppen nem mocskolták be a kotonok és egyéb<br />
csúfságok a csatornákból és a nagy óceánjárók vécéiből, amelyek<br />
szinte mindennap elhúztak előttünk a kikötő felé. A kotonokat<br />
mi „Coney Island-i keszegnek” neveztük. A szemétre<br />
meg a többi lebegő mindenfélére azt mondtuk, „Vii-gyázz!”. A<br />
kotonokra volt egy másik elnevezésünk is: „szarzsáknak” hívtuk<br />
őket. Most az olyan washingtoni faszokat nevezzük így,<br />
amilyen Noodles Cook, és alighanem az az új izé is, aki most a<br />
Fehér Házban van.<br />
– Megvannak nekem a magam gépei, itt ni, ez a kettő –<br />
feszítette meg mosolyogva a karizmait az öregem. A vállát meg<br />
a karjait értette rajta. – És még három gépem van. – Ezen engem,<br />
a bátyámat meg a sógoromat értette. – És az én gépeim élnek,<br />
és nem kerülnek olyan sokba. Húzzátok, húznátok! –<br />
kiáltott ránk. – Ne álljatok ott, ne hallgassatok rá! Még szét kell<br />
-[171]-
vágnunk a csöveket, aztán később meg kell hoznunk a kazánokat.<br />
Azzal újra nekiállt a munkának a három eleven gépével.<br />
Bálázóhorgainkkal és hosszú fogóinkkal meghúztuk és csomóra<br />
csavartuk a vékony acél bálázóhuzalokat, ügyelve a szemünkre<br />
meg a tökünkre, hátha megint el talál pattanni a drót. A bálát a<br />
másik bála tetejére hajítottuk, amitől mind a két bála rázkódott<br />
és remegett, és Claire egyszer azt mondta nekem, hogy ez kifejezetten<br />
szexuális látvány volt, mintha egy olyan nagydarab fickó,<br />
mint én, rávetné magát egy olyan lányra, mint ő.<br />
Az öreg tüstént megszerette Claire-t, attól fogva, hogy elkezdett<br />
bejárni az üzletbe; előbb bámészkodott, aztán segített,<br />
hogy korábban végezhessünk, mikor randevúnk volt, na és<br />
mert sok időt töltött anyámmal, és elbeszélgetett vele, pedig<br />
akkor már nem mindig volt könnyű vele beszélgetni. És díszesen<br />
becsomagolta az apró ajándékokat, amiket a születésnapokra<br />
meg az ünnepekre hozott. Díszcsomagolás? Claire volt ismerőseink<br />
között az első, aki díszesen csomagolt. Mielőtt Claire<br />
felbukkant, ugyan ki tudta az egész nagy családban, Coney Island<br />
egész világában, mi az a díszcsomagolás? Vagy az „ólomkristály”?<br />
Az egész családból senki nem volt biztos benne, mi is<br />
az az ólomkristály, de mihelyt Claire-nek kellett, nekem is kellett,<br />
beszéltem is az „ólomkristályainkról” egy Rocky nevű menő<br />
olasz hapsinak, akitől vettem is egyet-mást. Rocky kedvelt<br />
engem, és szerette Claire szókimondó beszédstílusát, aztán,<br />
miután mind a ketten elköltöztünk, és mindketten elkezdtünk<br />
telkeket vásárolni és házakat építeni, néha szívességet tettünk<br />
egymásnak. Rocky szerette a lányokat, a vastagon kifestett, magas<br />
sarkú cipőben grasszáló, nagy csöcsű szőkéket meg a vöröseket,<br />
de nagyon tisztelte az olyan feleségeket, mint Claire meg<br />
a sajátja.<br />
-[172]-
Claire apja akkor már meghalt, az én apám pedig már a<br />
kezdet kezdetén megcsökte magát, és nem engedte, hogy náluk<br />
aludjak, még akkor se, mikor otthon volt az anyja.<br />
– Ide figyelj, Louie – mondta nekem apám, Morris –, jól figyelj.<br />
Az a lány árva. Nincs apja. Vedd el, vagy hagyd békén.<br />
Nem tréfálok.<br />
Elhatároztam, hogy elveszem, és amikor gondolkoztam<br />
rajta, rájöttem, azt akarom, hogy a feleségem szűz legyen. Magam<br />
is meg voltam lepve, de hát kisült, hogy ilyen fickó vagyok.<br />
Be kell ismernem, hogy valahány szar rábeszéltem egy<br />
lányt az etyepetyére, utána egy kicsit kevesebbre tartottam, bár<br />
azért rendszerint meg akartam ismételni a dolgot. És még hat<br />
év múlva sem tudtam megérteni, mikor Sammy elvette Glendát<br />
a három gyerekével, hogyan vehetett feleségül egy nőt, akit már<br />
baszogatott valaki, különösen olyasvalaki, aki még él, és nem is<br />
egyszer, és nem is egy hapsi. Tudom, hogy ez muris, de hát kiderült,<br />
hogy én már csak ilyen vagyok.<br />
És még mindig ilyen vagyok, mert vannak dolgok a két<br />
lányom körül, amikről Claire meg én többé már vitatkozni se<br />
próbálunk. Nem akarták elhinni, amikor megmondtam nekik,<br />
hogy az anyjuk szűz volt, amíg össze nem házasodtunk. Claire<br />
pedig megesketett, hogy ezt soha többé senkinek nem mesélem<br />
el.<br />
Claire heves indulatkitöréseitől rendszerint meghátráltam,<br />
de soha nem félelmemben. Nem féltem se a seregben, se a fogolytáborokban,<br />
de még a tűzharcokban és a szórványos tüzérségi<br />
zárótüzekben sem, mikor Franciaország és Luxemburg<br />
még megszállt részén át a német határ felé nyomultunk, de még<br />
akkor sem, mikor a nagy decemberi meglepetés után felnéztem<br />
a hóról, és megláttam a német katonákat a vadonatúj fegyvereikkel<br />
és csinos fehér egyenruháikban, akik foglyul ejtettek minket.<br />
-[173]-
De a hulladékboltunkban félteni a patkányoktól. És gyűlöltem<br />
a mocskot, különösen miután a háború után hazakerültem.<br />
Még egy, a vakpadlóból felbukkanó egérke is elég volt ahhoz,<br />
hogy rosszullét fogjon el, és egy teljes percig reszkettem<br />
miatta, akárcsak most, mikor a számban érzem anyám zöld almáinak<br />
ízét, vagy csak visszaemlékszem rá. És amikor végre<br />
megalapítottam a saját üzletemet, egy brooklyni lakásunktól<br />
több mint két és fél órányira fekvő városban, a legjobb hely,<br />
amit találtam, egy csődbe ment egérfogógyár volt a vasútállomás<br />
teherforgalmi vágányai mellett, és ott is bőven volt egér.<br />
Nap mint nap undorított a körmeim alatti piszok, és szégyelltem<br />
magam miatta. Mindnyájan szégyelltük. Mikor végeztünk,<br />
tisztára sikáltuk magunkat a slag hideg vizével, mert más<br />
nem volt. Egy órába is beletellett. Még télen is lúgos szappannal<br />
és kemény ipari kefékkel sikáltuk, aztán slaggal mostuk le magunkat.<br />
Nem akartunk olyan koszosan elindulni és hazamenni.<br />
Utáltam a körmöm alatt a feketeséget. Atlantában a seregben<br />
felfedeztem a manikűrt – a rákkoktél meg a bélszínjava mellett<br />
–, aztán Angliában újra rátaláltam a manikűrre, és a franciaországi<br />
előrenyomulás közben is manikűröztettem, amikor csak<br />
tudtam. Miután pedig hazakerültem Coney Islandre, már nem<br />
tudtam meglenni nélküle. És nem is nélkülöztem soha. Még a<br />
kórházban is, még olyankor is, amikor a legrohadtabbul éreztem<br />
magam, nagy gondot fordítottam a tisztaságomra, és a manikűr<br />
egyike azoknak a dolgoknak, amelyeket mindig biztosítok<br />
magamnak. Claire akkor már ismerte a manikűrt, ami házasságunk<br />
után része lett az előjátékainknak, de a pedikűrt is<br />
szerette, meg ha vakargattam a hátát és masszíroztam a lábát,<br />
én meg szerettem megfogni a lábujjait.<br />
Mihelyt volt rá pénzem, kezdtem jó kocsival járni, és<br />
Claire-nek is vettem egy jó kocsit, mikor lett rá pénzem, így<br />
nem kellett többé a cég furgonjával mennünk szórakozni, és<br />
mihelyt fölfedeztem a csináltatott öltönyöket, soha többé nem<br />
-[174]-
akartam másba öltözni. Mikor Kennedyből elnök lett, kiderült,<br />
hogy mindketten ugyanannál a New York-i szabónál csináltatjuk<br />
az öltönyeinket, bár be kell ismernem, hogy én soha nem<br />
néztem ki olyan jól az enyéimben, mint ő az övéiben. Sammy<br />
mindig azt mondta, hogy nem tudok öltözködni, Claire is ezt<br />
szokta mondogatni, és lehet, hogy igazuk van, mert soha nem<br />
fordítottam sok figyelmet olyan dolgokra, mint a szín meg a fazon,<br />
azokat ráhagytam a szabókra, hadd válasszanak helyettem.<br />
De annyit tudtam, hogy egyszerűen pompásan érzem magam<br />
a csináltatott öltönyben, ami a forgalmi adóval együtt több<br />
mint háromszáz dollárba került, de akár ötszázba is belekerülhetett.<br />
Most már ezerötszáz fölött van, és egészen kétezerig<br />
fölmehet az ára, de még mindig nem törődöm vele, és több öltönyöm<br />
van, mint amennyit valaha időm lenne elhordani, mert<br />
a visszaeséseim közt sokat változik a súlyom, és szeretek mindig<br />
a legnettebbül kinézni az öltönyömben, és manikűröztetek<br />
is, valahányszor felöltözöm és elmegyek valahova.<br />
Pamutingeket viseltem, csak pamutot. Semmi nejlont,<br />
semmi poliésztert, semmi gyűrhetetlent, semmi mosd-éshordd-ot.<br />
De egyiptomi pamutot soha, soha többé Izrael és az<br />
1948-as háború után. Mikor Milo Minderbinder és az ő M&M<br />
vállalkozásai nagyban beszálltak az egyiptomi gyapotba, többé<br />
nem használtam M&M vécécsészéket és mosogatókat a vízvezeték-szerelő<br />
üzememben, és nem vettem tőlük építőanyagokat<br />
a fatelepemre. Winkler, noha tudja, hogy ez nem tetszik nekem,<br />
még mindig Minderbinder kakaóbabot vesz a húsvéti csokoládényulakhoz,<br />
amelyekkel üzletel, mi meg kidobjuk őket, mikor<br />
ajándékba küld nekünk belőlük.<br />
A sajtot akkor fedeztem fel, amikor a Karib-tengert: a<br />
francia sajtot. Attól a naptól fogva imádtam a francia sajtokat,<br />
amikor rájuk bukkantam. A karibi térségben télen Martinique<br />
és Guadeloupe, később Saint Barts lettek a kedvenc üdülőhelyeink.<br />
A sajtok miatt. Európáért nem voltam oda. Egyszer elmen-<br />
-[175]-
tem Franciaországba, egyszer meg Spanyolországba és Olaszországba,<br />
de soha nem szerettem sehova visszamenni, ahol nem<br />
beszélték a nyelvemet, és fogalmuk se volt az olyasféle emberekről,<br />
amilyennek én gondoltam magam. Aztán egy szép napon<br />
Saint Bartson, ahol pompásan éreztük magunkat Claire-rel,<br />
miután elcsíptünk két szép telket Saint Maartenben, méghozzá<br />
olyan áron, amelyről tudtam, hogy idővel nagyon jó ár lesz, ettem<br />
egy darab sajtot, amit mindig szerettem, egy darab kenyérrel,<br />
amit szintén szerettem, úgy emlékszem, Saint André sajt<br />
volt, aztán kis idő múlva éreztem, hogy feljön a gyomromból az<br />
a zöldalma-íz, amit soha nem felejtettem el, az az égető, savanyú<br />
íz, amire valamikor nagyon régről emlékeztem, gyerekkoromból,<br />
mikor beteg voltam, és kezdtem félni, hogy valami talán<br />
nincs rendben bennem. A nyakam meg merev lett; és mintha<br />
feldagadt volna. Sammy azt szokta mondani, hogy fel kellett<br />
dagadnia, mert le nem dagadhat. Ezen most már mosolyogni is<br />
tudok. Valami többről volt szó, nem pusztán emésztési zavarról.<br />
Addig szinte soha nem éreztem émelygést, akármennyit ettem<br />
és ittam, és azt hiszem, felnőtt koromban mindig jól éreztem<br />
magam. A seregben sokat fáztam és sokszor voltam mocskos,<br />
szerettem volna többet aludni és többet kajálni, de azt hiszem,<br />
mindig magabiztosnak és egészségesnek éreztem magam,<br />
és úgy éreztem, soha semmi rossz és szokatlan nem történhet<br />
velem. Még akkor is, amikor az az orvlövész fejbe lőtte a<br />
Hammer nevű tizedest, ahogy ott álltunk a felderítő dzsip mellett<br />
és beszélgettünk, alig harminc centire egymástól. Éppen azt<br />
jelentette nekem, hogy a város tisztának látszik, és biztos volt<br />
benne, hogy simán bevonulhatunk. Nem lepett meg, hogy ővele<br />
esett meg, nem velem. Nem azt éreztem, hogy csak szerencsém<br />
volt. Úgy éreztem, ennek így kellett történnie.<br />
– Menjünk holnap haza, szívem – mondtam Claire-nek,<br />
mikor éreztem, hogy felbugyog bennem a zöld almáknak az a<br />
régi betegségíze, aztán később hadováltan neki valamit, miután<br />
-[176]-
visszamentünk a szobánkba, és elbabusgattuk egymást. –<br />
Eszembe jutott, hogy csinálhatnék valamit Newburgh-ben, ami<br />
nagyon jól ütne ki nekünk.<br />
A szex után remekül éreztem magam, sőt még azután is,<br />
mikor hazamentünk. De a biztonság kedvéért azért benéztem a<br />
doktorhoz. Emil megnézett, és nem talált semmit. Még mindig<br />
nem tudom, nem kellett volna-e alaposabban megnéznie, vagy<br />
hogy ez számított volna-e valamit. Emil könnyen azt hihette,<br />
hogy ami a szigeten volt velem, az most nincs.<br />
Emberektől nem félek, de kezdek egyre jobban félni a zöld<br />
almáktól. Emlékszem, amikor életemben először lettem rosszul,<br />
anyám azt mondta, azért lettem beteg, mert ettem a zöld almákból,<br />
amiket egy tálban tartott, hogy megsüsse őket, vagy<br />
főzzön velük valamit. Nem tudom, tényleg ettem-e belőlük.<br />
Mert valahányszor azt a rosszullétet éreztem megint, és émelyegtem<br />
és hánytam, mikor mumpszom volt, bárányhimlőm<br />
meg egyszer torokgyulladásom, ő ugyanazokat a zöld almákat<br />
okolta, és egy idő után kezdtem hinni neki, még ha nem is ettem<br />
a zöld almákból, mert a hányásnak az íze mindig ugyanaz<br />
volt. És hiszek még most is. Mert valahányszor rossz a gyomrom,<br />
a besugárzás vagy a kemoterápia előtt, a besugárzás vagy<br />
a kemoterápia közben és a besugárzás vagy a kemoterápia<br />
után, a zöld almák ízét érzem. Zöld almák ízét éreztem, amikor<br />
megműtöttek a kettős sérvemmel. És amikor először lettem igazán<br />
rosszul, hazafelé a kocsiban, az egyik Sammy Fire Island-i<br />
házában töltött hétvégéről, egy házaspárral Sammy Time-béli<br />
virgonc barátai közül, amikor azt éreztem, hogy úgy megdagadt<br />
a nyakam, hogy nem tudom elfordítani a fejemet és nem<br />
tudok tovább vezetni, aztán ráájultam a kormánykerékre, majd<br />
épp csak ki tudtam szállni a kocsiból hányni, és kissé kótyagosan<br />
elkezdtem hadrikálni magamban, a zöld almákról motyogtam,<br />
ahogy aztán Claire mesélte nekem. És a gyerekek, hátul a<br />
furgonban, akkor már hárman voltak, ők is azt mondták. Az<br />
-[177]-
emberek csodálkoztak, miért értünk olyan későn haza, de azt<br />
mondtuk nekik, hogy fölkeveredett a gyomrom, mert azt hittük,<br />
csak erről van szó. Később azt mondtuk, angina. Aztán<br />
hogy mononukleózis. Aztán hogy mirigytuberkolózis. Amikor<br />
hét évvel később első ízben igazán lerobbantam, és egy belvárosi<br />
kórházba kerültem, Claire megmondta Glendának, hogy valójában<br />
miről van szó, mire kiderült, hogy ő meg Sammy már<br />
mind a ketten tudták vagy sejtették. Glendának volt némi tapasztalata<br />
a volt férjével, akinek másfajta rákja volt, Sammy pedig,<br />
mint tudtuk, ki volt okosodva, hiszen minden héten elolvasta<br />
a Time magazint. Claire soha nem ismert olyan családot,<br />
mint a miénk, a brooklyni zsidó akcentusunkkal, amit anyámtól<br />
és apámtól szedtünk fel, és még soha nem járt olyan fiúval,<br />
mint én, aki leütötte valakinek a kezéről egy ismeretlen párral<br />
szervezett kettős randevún, aki bármit meg tudott csinálni, amit<br />
csak akart, és akinek az ócskavasban meg a hulladékpapírban<br />
volt a jövője. Ezt az utóbbit soha nem szerettem, de ezt soha<br />
nem mutattam ki, csak mikor már összeházasodtunk.<br />
– A hulladéknak nincs jövője, mert túl sok van belőle –<br />
mondogatta nekünk Winkler, az első üzleti kudarca előtt. –<br />
Louie, a fölösleg mindig rossz. A gazdaságnak hiánycikkekre<br />
van szüksége. Ezért olyan jók a monopóliumok... leszorítják a<br />
kínálatot abból, amit az emberek akarnak. Gyakorlatilag semmiért<br />
veszek légifelvételekhez való Eastman Kodak filmet a<br />
hadsereg fölös készleteiből, ami senkinek nem kell, mert túl sok<br />
van belőle, aztán átalakítom rendes színes filmmé, ami senkinek<br />
sincs. Mindenki házasodik, és gyerekei születnek, még én<br />
is, és mindenki színes fényképeket akar csináltatni róluk, és<br />
nem kap elég filmet. Az Eastman Kodak tehetetlen. A film az<br />
övék, ezért nem simfelhetik a minőséget. A Kodak nevet használom,<br />
árban pedig a közelembe sem tudnak jönni. Mikor szétküldtem<br />
a levlapjaimat, az első rendelés az Eastman Kodaktól<br />
jött, négy tekercs filmre. Tudni akarták, hogy mit csinálok.<br />
-[178]-
Az Eastman Kodakkal együtt hamarosan rá kellett jönnie,<br />
hogy bár a katonai légifelvételekhez használt film három kilométer<br />
magasságból jól megfelelt, a kisbabákon meg a feleségeken<br />
szemcsés pacnikat hagyott, így aztán visszajött hozzánk teherautósofőrnek<br />
azokra a napokra, mikor szükségünk volt rá,<br />
mielőtt elkezdett mézmázzal és csokoládéval bevont fánkokat<br />
gyártani az első pékségnek, amelyikbe utána betársult, mielőtt<br />
Kaliforniába költözött, és megvette az elsőt a csokoládé- és<br />
édességgyárai közül, amelyek szintén nem ütöttek be. Húsz<br />
éven át folyton csúsztattam neki hébe-hóba egy kis pénzt, és<br />
soha nem mondtam meg Claire-nek. Claire is húsz éven át küldött<br />
nekik pénzt, mikor szükségük volt rá, és soha nem mondta<br />
meg nekem. Mielőtt leszereltem a seregből, Claire, aki akkor<br />
még szinte gyereklány volt, nagy komolyan előadta nekem, milyen<br />
jó lenne, ha bezupálnék, mert tetszett neki, hogy ez jó alkalmat<br />
ad az utazgatásra.<br />
– Te biztos hülyéskedsz – mondtam neki. Éppen visszakerültem<br />
Drezdából, és a hátamon feküdtem a kórházi ágyon,a<br />
műtétem után. – Az én nevem Louie, nem lüke. Utazni, hova?<br />
Georgiába? Kansasba? Fort Sillbe, Oklahomába? Ott semmi esélye<br />
sincs az embernek.<br />
Claire kisegített a hulladéküzletben, intézte a telefonokat,<br />
és vezette az üzleti könyveket, mikor Ida nővéremnek otthon<br />
kellett maradnia anyámmal. És segített anyám körül, mikor Ida<br />
az üzletben volt. Jobban meg tudta mosolyogtatni anyámat,<br />
mint mi. Az öreglány egyre furcsább és furcsább lett, a doktor<br />
azt mondta, ez az agyi ütőerek meszesedésétől van, ami természetesen<br />
együtt jár a korral, mondta, de most úgy gondolom,<br />
valószínűleg Alzheimer-kór lehetett, amit ma talán ugyanolyan<br />
természetesnek tartunk, mint Dennis Teemer a rákot.<br />
Claire még mindig nem sokat konyít a matekhoz, és ez<br />
mostanában aggaszt. Összeadni és kivonni tud, abban hiba<br />
-[179]-
nincs, különösen ha odaadsz neki egy kézi számológépet, még<br />
osztani és szorozni is tud egy kicsit, de teljesen elveszett, ha törtekre,<br />
tizedesekre és százalékokra kerül sor, és egyáltalán nem<br />
érti a piaci áremelkedések, áresések és kamatlábak számtanát.<br />
Annak idején azért elég jól könyvelt, és körülbelül ez volt minden,<br />
amit az öregem csináltatni akart vele, miután elkezdett<br />
sárga- és vörösréz darabokat hajigálni az aznapi utolsó<br />
újságosbálába, hogy segítsen nekünk hamarabb fájrontot csinálni.<br />
Az öregem ezt el se tudta hinni, akkorát ordított, hogy<br />
belerázkódtak a falak, és valószínűleg összes patkányaink, egereink<br />
és svábbogaraink pánikba estek, és kiugráltak a<br />
McDonald Avenue-ra.<br />
– Én csak segíteni próbáltam – mentegetőzött Claire. – Azt<br />
hittem, azt akarják, hogy nehezebbek legyenek a bálák.<br />
Hangosan felnevettem. – De nem sárgarézzel.<br />
– Vörösrézzel? – kérdezte a bátyám, és ő is nevetett.<br />
– Csocskele, hova jártál te iskolába? – kérdezte az öregem,<br />
és összecsikorgatta a fogsorát, ami ilyenkor, mikor vidám volt,<br />
valahogy másféle zajt adott. – A sárgaréznek meg a vörösréznek<br />
fontonként tizennégy cent az ára. Az újságpapír ára pár<br />
bubke, fontonként semmi. Melyik ér többet? Nem kell ahhoz a<br />
Harvardra járni, hogy ezt kiszámold. Na, csocskele, drágaságom,<br />
te csak irkáld a számaidat, és mondd meg, kinek kell nekünk fizetnie,<br />
és mi kinek kell fizessünk. Ne aggódj, még elmehettek<br />
táncolni. Louie, gyere csak ide. Hol találtad ezt a kis játékszert?<br />
– Satuba szorította a karomat, azzal a kemény fogásával,<br />
és behúzott az egyik sarakba, hogy négyszemközt beszéljen velem,<br />
vörös volt az arca, és kiszínesedtek a szeplői. – Louie, most<br />
jól figyelj. Ha nem lennél a fiam, és ő lenne a lányom, nem engedném,<br />
hogy egy olyan tummlerrel járjon, mint te. Nem szabad<br />
fájdalmat okoznod neki, még egy kicsit se.<br />
-[180]-
Claire-t nem volt olyan könnyű bolonddá tenni, mint<br />
apám gondolta, bár én valószínűleg azt csinálhattam volna vele,<br />
amit csak akartam. Egyik unokabátyjától hallott már a Coney<br />
Island-i fiúkról meg a klubjaikról, akik kitáncolnak a lányokkal<br />
a hátsó szobába, ahol díványok vannak, becsukják mögöttük az<br />
ajtót, és olyan gyorsan szedik le róluk a ruhát, hogy szégyenkezés<br />
nélkül nem tudnak visszamenni, amíg nem adnak legalább<br />
valamit abból, amit a fiúk akarnak. Amikor azt mondta, hogy<br />
nem hajlandó hátramenni velem, mikor fölcsíptem, egyszerűen<br />
fölkaptam tánc közben, lekaptam a lábáról, és a tánctermen át<br />
betáncoltam vele a hátsó szobánkba, csak hogy megmutassam<br />
neki, hogy ez nem mindig igaz, velem nem, akkor nem. Azt<br />
nem kötöttem az orrára, hogy egy órával azelőtt már voltam ott<br />
egy másik lánnyal.<br />
A számolásban gyönge volt, az biztos, de hamarosan rájöttem,<br />
jobb, ha az ő kezére bízom az üzleti ügyeimet, mint ha<br />
bármelyik bátyámra vagy társamra hagynám őket, pedig mindig<br />
megbíztam a bátyáimban meg a társaimban. Amennyire<br />
tudom, soha senki nem csapott be közülük, és azt se hiszem,<br />
hogy bárki közülük be akart volna csapni, mert mindig olyan<br />
embereket választottam, akik bőkezűek voltak, és ugyanúgy<br />
szerettek nevetni meg inni, ahogy én.<br />
Claire-nek jó lába volt és gyönyörű melle, és még mindig<br />
az van. Előbb kiszúrta, mint én, hogy majd minden olasz építési<br />
vállalkozó, akivel üzleti kapcsolatban álltunk, mindig szőke<br />
vagy vörös barátnőkkel jelenik meg az építési telkeken tartott<br />
megbeszéléseinken, mire ő is bevetette magát, és szőkébbre színeztette<br />
a haját, mikor magammal vittem valamelyik megbeszélésre,<br />
amelyik a normálisnál fontosabbnak ígérkezett. Ilyenkor<br />
telirakta magát bizsukkal, és mindenkivel a saját nyelvén tudott<br />
beszélni, férfiakkal és nőkkel egyaránt. – Mikor vele vagyok,<br />
mindig ilyet viselek – mondta fáradt kis vigyorral a jegygyűrűről,<br />
amit viselt, meg a ruhának vagy a kosztümnek a mély kivá-<br />
-[181]-
gásáról, amit éppen fölvett. Ezen mindnyájan nevettünk. –<br />
Nincs nálam a papír, hogy bebizonyítsam – szokta válaszolni,<br />
mikor valaki megkérdezte közülük, hogy tényleg házasok vagyunk-e.<br />
Ezeket a válaszokat mindig rábíztam, és néha, ha jól<br />
alakult az alku, az ebéd meg hosszúra nyúlt, a helyi motelbe is<br />
bejelentkeztünk a délután hátralevő részére, de mindig elmentünk,<br />
még mielőtt beesteledett. – Neki haza kell mennie –<br />
mondta ilyenkor Claire. – Nem maradhat ki egész éjszakára. –<br />
Vendéglőkben, éjszakai mulatókban és üdülőhelyeken mindig<br />
nagyszerűen beszélgetésbe tudott elegyedni a női vécében, és<br />
szerzett egy csajt minden velünk lévő hapsinak, akinek nem<br />
volt, de szerette volna, ha lenne. Még azt is kiszúrta még mielőtt<br />
én magam rájöttem volna, hogy mit kezdek forgatni a fejemben<br />
az egyik olasz építési vállalkozó káprázatos, magas,<br />
szőke, ausztráliai barátnőjét illetően, aki virgonc és csapodár teremtés<br />
volt, fehérre volt sminkelve és magas sarkú cipőket viselt,<br />
nagyszerű csöcsei voltak, és nem bírt nyugton maradni,<br />
akkor is táncolni akart, ha nem volt hozzá zene, és folyton vaskos<br />
szellemességeket eresztett meg azokról a disznó játékszerekről,<br />
amelyeket azoknak a játékgyárosoknak tervezett, akiknél<br />
dolgozott.<br />
– Van egy lakótársnője – mondta nekem a fickó, anélkül<br />
hogy megmozdította volna az ajkát. – Ápolónő, és egyszerűen<br />
lélegzetelállító. Mind a ketten szeretik az etyepetyét. Elmehetnénk<br />
velük együtt.<br />
– Kell nekem ez a cukorfalat – mondtam úgy, hogy a nő is<br />
meghallja.<br />
– Ez is oké. Én majd az ápolónőnél próbálok szerencsét –<br />
mondta, mire tüstént tudtam, hogy nem akarok vele haverkodni.<br />
Nem tudta megérteni, hogy számomra abban van a mulatság,<br />
hogy elbűvöljem a nőt, nem abban, hogy ajándékba kapjam.<br />
-[182]-
Claire megsejtette az egészet. – Ne, Lew, ezt ne – hozta<br />
egyszer és mindenkorra a tudomásomra, mihelyt beültünk a<br />
kocsiba. – Ne, soha többé ne, a szemem láttára soha.<br />
Vettem az üzenetet, és amennyire tudom, nem is látott<br />
ilyet soha többé.<br />
A Fort Dix-i kórházban pedig lenézett rám Heretan, a<br />
germán fölött, és miután lehiggadtam és abbahagytam a dühöngést,<br />
tudtam, hogy hozzám való.<br />
– Ki lát el itt téged? – tudakolta egyik hétvégi látogatásakor.<br />
– Mit csinálsz, mikor szükséged van valamire? Ki jön hozzád?<br />
El vagyok bűvölve, hogy bemutathatom, biztosítottam róla.<br />
Aztán elordítottam magam: – Herman! – és mielőtt másodszor<br />
is felordíthattam volna, máris hallottam ápolóm rémült<br />
lépteit, és Herman, a germán már ott is állt mellettem véznán,<br />
félénken, lihegve és idegesen. Ötvenes éveiben járt, és távolról<br />
sem volt holmi árja superman, hős, Übermensch, ő aztán nem<br />
volt az.<br />
– Mein Herr Rabinowitz? – kezdte el tüstént, ahogy akartam<br />
és megtanítottam rá. – Wie kann ich Ihnen dienen?<br />
– Achtung, Herman – parancsoltam rá könnyedén. És miután<br />
összecsapta a sarkát és vigyázzba vágta magát, kiadtam neki<br />
azt a parancsot, amit megértett. – Anfangen – Elkezdett beszélni<br />
magáról, én meg Claire-hez fordultam. – No, szívem, milyen<br />
volt az utad? És hol szálltál meg? Ugyanabban a szállodában?<br />
Mikor Herman belekezdett a mondókájába, Claire-nek rebegni<br />
kezdett a szeme, és mikor elkezdte megérteni, nem tudta<br />
elhinni. És a jelek szerint csöppet sem tetszett neki. Szinte nevetnem<br />
kellett komikus arckifejezésén. Herman jelentette a nevét,<br />
a rangját és a törzsszámát, aztán születési helyét és idejét,<br />
-[183]-
majd beszámolt a származásáról és családi helyzetéről, iskoláztatásáról<br />
és munkaviszonyairól, és minden másról, amit megmondtam<br />
neki, hogy hallani akarok tőle, valahányszor<br />
vigyázzba állítom, és felszólítom, hogy beszéljen újra magáról.<br />
Én tovább csevegtem Claire-rel, mintha nem is látnám, és rá se<br />
hederítenék.<br />
– Hát megmondom, mit gondoltam ki. Nem fogok bezápulni,<br />
ezt felejtsd el. Az öregemnek egy ideig még szüksége lehet<br />
rám a hulladéküzletben.<br />
Claire nem tudta, melyikünkre figyeljen. Nekem a szemem<br />
se rebbent. A szobában csönd lett. Herman befejezte, és<br />
most csak állt, pislogott és izzadt.<br />
– Ó, igen – mondtam, meg se fordulva, mintha csak akkor<br />
jutott volna eszembe. – Noch einmal.<br />
És Herman újra rákezdte. – Mein Name is Hermann<br />
Vogeler. Ich bin ein Soldat der deutschen Armee. Ich bin Bäcker. Ich<br />
wurde am dritten September 1892 geboren und ich bin dreiundfünzig<br />
jahre alt.<br />
– Lew, állítsd le... ebből már elég – vágott közbe végül<br />
Claire dühösen. – Állj! Állítsd le!<br />
Nekem csöppet se tetszett, hogy így beszél velem Herman<br />
vagy bárki más előtt. A nyakamban meg az államban lüktetni<br />
kezdett az ér. – Szóval úgy gondolom, megint az öregemnél fogom<br />
kezdeni – mondtam rá se hederítve. – Csak hogy valami<br />
jövedelmem legyen, amíg megpróbálom eldönteni, mit kezdjünk<br />
magunkkal.<br />
– Lew, hagyd békén, engedd el – parancsolt rám. –<br />
Komolyan mondom.<br />
– Apám teheneket tartott, és eladta a tejet – szavalta Herman<br />
németül. – Iskolába mentem. Utána jelentkeztem főiskolára,<br />
de nem vettek fel. Nem voltam elég okos.<br />
-[184]-
– Ez így oké – mondtam Claire-nek ártatlanul, miközben<br />
Herman ugyanolyan engedelmesen folytatta, mint először. –<br />
Erre képezték ki. Azok. Péknek tanították ki, én meg arra képeztem<br />
ki, hogy ezt csinálja. Mikor befejezi, még néhányszor<br />
megcsináltatom vele, hogy soha egyikünk se felejtse el. Ellakhatunk<br />
a családdal egy darabig az emeleti lakásban. Mi vagyunk a<br />
legfiatalabbak, így nekünk kell majd lépcsőt mászni. Nem hiszem,<br />
hogy főiskolára szeretném pocsékolni az időmet, ha öszszeházasodunk,<br />
akkor nem. Akarod, hogy összeházasodjunk?<br />
– Lew, én azt akarom, hogy ereszd el! Ez az, amit akarok!<br />
Figyelmeztetlek.<br />
– Vegyél rá.<br />
– Rá foglak. Ne sürgess.<br />
– Hogyan?<br />
– Le fogom vetni a ruhámat – határozta el, és láttam, hogy<br />
komolyan gondolja. – Itt mindjárt. Le fogok vetkőzni. Elég volt!<br />
Mindent le fogok vetni, és rád fekszem az ágyban, most mindjárt,<br />
ha nem engeded meg neki, hogy abbahagyja. Rád fogok<br />
ülni, nem törődöm a varrataiddal, még ha kinyílnak is. Hadd<br />
lásson ő is mindent, amit te láttál, meg fogom mutatni neki, esküszöm,<br />
meg fogom. Küldd el.<br />
Tudta, hogy mit érzek, a kis ravasz. Mikor bejöttek a bikini<br />
fürdőruhák, neki mondanom se kellett, hogy ne viseljen bikinit,<br />
aztán végül lemondtam róla, hogy a lányaimnak megpróbáljak<br />
erről beszélni, egyszerűen csak nem mentem ki többé a<br />
tengerpartra, mikor ők is ott voltak.<br />
Elkezdett kigombolkozni. Aztán tovább gombolkozott, és<br />
kigombolt még néhány gombot. És mikor megláttam a mélyen<br />
kivágott, csipkés kombinéfát, és alatta a duzzadó, tényleg nagy<br />
csöcseit – mindig azt akartam, hogy ne legyen más férfi a világon,<br />
aki akár csak észrevenné őket –, meg kellett hátrálnom.<br />
-[185]-
Magam előtt láttam, ahogy lehúzza a szoknyáján a cipzárat és<br />
kilép belőle, mikor Herman még ott van a szobában, aztán felhúzza<br />
a kombinéfát, és féltem, egyszerűen nem tudtam elviselni<br />
a gondolatot, ezért le kellett állítanom Hermant, és le is állítottam,<br />
de úgy, mintha rá lennék dühös, nem Claire-re, mintha<br />
az ő hibája lenne az egész, nem Claire-é vagy az enyém, és el<br />
kellett küldenem.<br />
– Oké, elég, gombolkozz be. – Rá is dühös voltam. – Oké,<br />
Herman. Genug. Fertig. Danke schön. Most menj ki. Schnell! Macht<br />
schnell! Menj a fenébe.<br />
– Danke schön, Herr Rabinowitz. Danke vielmals. –<br />
Reszketett, amivel zavarba hozott, aztán hajlongva kihátrált.<br />
– Ez csöppet sem volt mulatságos, Lew, nekem nem – adta<br />
tudtomra Claire, miközben begombolkozott.<br />
– Nem azért csináltam, hogy mulatságos legyen. – Én is<br />
komiszul éreztem magam.<br />
– Akkor meg miért?<br />
Nem tudtam, miért.<br />
Mire elment, valósággal ellágyultam szegény öreg hapsi<br />
iránt, és vettem magamnak a fáradtságot, hogy sok szerencsét<br />
kívánjak neki, mikor hajóra ültették, ügynevezett repatriálás<br />
céljából.<br />
Addigra már megszántam. Gyönge volt. Még a többi német<br />
is gyöngének tekintette volna, és az ő korában már soha<br />
nem lehetett erős. Bizonyos tekintetben máris Sammy apjára<br />
emlékeztetett, arra a kedves, csöndes, ezüstös hajú öregemberre,<br />
aki egész nyáron hosszasan pancsolt az óceánban, mihelyt<br />
hazaért a munkából. Sammy anyja mindig elküldte Sammyt,<br />
vagy a bátyját vagy a nővérét, hogy tartsák szemmel, és juttassák<br />
eszébe, hogy idejében haza kell mennie vacsorázni. Sammy<br />
meg én mindketten szerencsések voltunk. Mind a kettőnknek<br />
-[186]-
volt nővérünk, aki a vége felé gondoskodott a szüleinkről.<br />
Sammy apja sokat olvasott, elolvasta az összes zsidó újságot, és<br />
mindnyájan szerettek otthon klasszikus zenét hallgatni a rádión.<br />
Sammy a Coney Island-i könyvtárban jiddisre fordított<br />
könyveket jegyeztetett elő az apjának, főleg regényeket, főleg<br />
orosz íróktól. Barátságos ember volt. Az én apám nem. Az én<br />
családomban szinte semmit nem olvasott senki. Nekem soha<br />
nem volt rá időm. Kezdetben, amikor Sammy megpróbált novellákat<br />
és humoros cikkeket írni, hogy aztán eladja őket a magazinoknak,<br />
rajtam próbálta ki az írásait. Soha nem tudtam rájuk<br />
mit mondani, és örülök, amiért abbahagyta ezt a próbálkozását<br />
velem.<br />
Sammynek volt egy régi fényképe az apjáról, első világháborús<br />
egyenruhában. Muris kinézetű fiatal hapsi volt, mint az<br />
összes akkori katonák, a sisakja túl nagy volt az ő kis fejére, a<br />
derékszíján gázálarc és kulacs lógott. Az öreg Jacob Singer azért<br />
jött ebbe az országba, hogy megszabaduljon az ottani hadseregtől,<br />
aztán itt megint visszakerült egybe. Kedves, mosolygós<br />
szeme volt, és a szemébe nézett vele az embernek. Sammy nem<br />
mindig néz szembe az emberrel. Mikor fiatalabbak voltunk, és<br />
elkezdtünk csókolódzgatni, meg kellett mondanunk neki, hogy<br />
nézzen mindig egyenesen arra a lányra, akit a karjában tart és<br />
ölelget, ahelyett hogy elnézne mellette. Sammy hatvannyolc<br />
éves korára máris idősebb, mint az apja volt, amikor meghalt.<br />
És én máris tudom, hogy nem fogok addig élni, amíg az apám<br />
élt.<br />
Sammy meg én nem ugyanabban a háztömbben laktunk,<br />
és a szüleink soha nem találkoztak. A rokonokat kivéve, akik<br />
valahol máshol laktak, és nyári hétvégeken eljöttek egy-egy<br />
napra a tengerpartra, soha senki nem hívott meg közülük vacsorára<br />
vagy ebédre más családokat.<br />
-[187]-
Az öregem a család tagjain kívül senkihez nem volt különösebben<br />
barátságos, és az olyan barátaim, mint Sammy és<br />
Winkler, nem érezték magukat túl kényelmesen, mikor eljöttek<br />
hozzánk, és az apám is otthon volt. Én voltam a kedvence, és<br />
engem szemelt ki az üzlet vezetésére arra az időre, amikor ő<br />
már túlságosan öreg lesz hozzá, hogy gondoskodjak majd a<br />
megélhetéséről, meg az összes fivéreim és nővéreim és a gyerekeik<br />
megélhetéséről, ha szükségük lesz rá, és nem tudnak mást<br />
találni, aki eltartsa őket. Mi Rabinowitzok nagyon összetartó<br />
család voltunk. És mindig én voltam a legjobb ember kifelé is, a<br />
dumás, a smeihler, az ügynök, a smuzer, a könnyed fickó, aki<br />
sorra végigjárta az ócska, vén épületeket, egyiket a másik után,<br />
és megkörnyékezte a szegény, nyomorult házmestert, aki éppen<br />
szenet lapátolt az alagsori kazánba, vagy kigurította a kukákat,<br />
és udvariasan megkérdezi tőle, ő-e a „házgondnok” vagy az<br />
„igazgató”. Azzal az „úrral” akartam beszélni, aki intézi az<br />
ügyeket, és célozgattam rá, hogy mennyiféle módon tudnánk<br />
egymásnak segíteni. Otthagytam az üzleti névjegyemet, amit<br />
Winkler csináltatott nekem olcsón egy ismerős nyomdásszal, és<br />
megpróbáltam olyan jó kapcsolatot teremteni vele, ami arra vezethetett,<br />
hogy megkapjuk a ház régi csöveit és régi vízvezetékszerelvényeit,<br />
a mosogatókat, a vécécsészéket, a fürdőkádakat<br />
meg az elromlott gőz- és forróvíz-tartályokat, néha még mielőtt<br />
tényleg elromlottak volna. Ismertünk embereket, akik bármit<br />
meg tudtak javítani. Ha nem lehetett megjavítani, eladtuk hulladéknak.<br />
Hulladék mindig lesz, ígérgette nekünk apám optimista<br />
módon, miközben Claire meg én megpróbáltunk nem<br />
mosolyogni, és mindig lesz valaki, aki fizet azért, hogy átvegyük,<br />
és fizet, amikor eladjuk. Miután hazakerültem, apám<br />
ügyelt rá, hogy mindig együtt beszéljen kettőnkről, mikor<br />
pénzről volt szó. Most, hogy már nem vagyok gyerek, heti hatvan<br />
dollárra, majdnem a duplájára emeli a fizetésemet. És heti<br />
hatvanötre, miután összeházasodtunk. És persze megkaphatjuk<br />
-[188]-
az emeleti lakást, amíg saját lakást nem engedhetünk meg magunknak.<br />
– Figyelj ide, Morris, figyelj rám jól – mondtam neki, mikor<br />
befejezte. Majd négyezer dollárom volt a bankban, szerencsejátékokból<br />
meg a zsoldból. – Én jobbat ajánlok neked. És<br />
egyszer majd te is jobbat fogsz ajánlani nekem. Adok neked egy<br />
évet ingyen. De egy év után én döntöm el, hogy mennyi legyen<br />
a fizetésem, és én fogom megmondani, hol, mikor és hogyan<br />
akarok dolgozni.<br />
– Ingyen?<br />
Ez számára teljesen oké volt. Ebből kerekedett ki aztán<br />
egy idő múlva az az ötlet, hogy költözzünk el abba az öreg<br />
egérfogó-üzembe, Orange Valleybe, és áruljunk használt építőanyagokat,<br />
szerelvényeket, bojlereket és vízmelegítőket egy<br />
olyan helyen, ahol ilyesmiket alig lehetett kapni, pedig nagy és<br />
sürgős szükség volt rájuk.<br />
Claire mindnyájunknál jobban vezetett – ő az állam északi<br />
részéből jött, és már tizenhat éves korában volt jogsija –, ő vezette<br />
a teherautót Brooklynba és vissza, mikor én túlságosan el<br />
voltam foglalva. Kemény volt és dörzsölt, mikor kellett, tudott<br />
pimaszul beszélni, és tudta, hogyan használja ki csinos külsejét<br />
a zsarukkal, vagy a benzinkutak garázsaiban, hogy segítsenek,<br />
mikor elromlott valami, anélkül hogy bármit ígért volna, vagy<br />
bajba keverte volna magát. Emlékszem az első hirdetésre a helyi<br />
újságban, melyet Sammy segített megírni, és amelyen még<br />
mindig nevetünk. RAJZ UTÁN VÁGJUK A CSÖVET.<br />
– Mit jelent ez? – kérdezte Sammy.<br />
– Amit mond – feleltem.<br />
Ez az egy sor több mindenféle üzletet hozott ott nekünk,<br />
mint rajtam kívül bárki gondolta volna.<br />
-[189]-
Ebből nőtt ki aztán a fatelep, aztán meg a szerelvényárusító<br />
vállalkozás apám tízezer dolláros kölcsönével, amit jó magas<br />
kamatra adott. Azt mondta, aggódik, mi lesz majd vele öregkorára.<br />
Remegett a feje egy kis gutaütéstől, amin már túlesett,<br />
és amiről soha senki nem beszélt rajta kívül.<br />
– Louie, mondd meg nekem, mondd meg őszintén –<br />
kérte. – Úgy néz ki, hogy reszket egy kicsit a fejem meg a kezem?<br />
– Nem, papa, nem jobban, mint az enyém.<br />
Emlékszem, mikor anyámnak már teljesen elment az esze,<br />
még mindig azt akarta, hogy fésüljék meg és mossák be fehérre<br />
a haját, és tépkedjék ki a csipesszel a szőröket az arcáról. Most<br />
már ismerem, milyen érzés, ha az ember a legjobban akar kinézni.<br />
És most már majd harminc éve megpróbálok senkinek<br />
nem a szeme elé kerülni, amíg neon látszom megint üdének és<br />
egészségesnek.<br />
– Jó fiú vagy te, Louie – mondta apám tréfás undorral. –<br />
Hazudsz, mint mindig, de én azért szeretlek.<br />
Új lakóhelyünkön kibéreltünk egy házat, és két gyerekünk<br />
született, aztán vettünk egy házat, és meglett a harmadik, aztán<br />
építettem eladásra egy házat, aztán építettem még néhányat,<br />
egyenként, az első néhányat társakkal, el is keltek, szép haszonnal.<br />
Mindig a haszon volt a mozgatóerő. Aztán azon kaptam<br />
magam, hogy olyan emberekkel ebédelek és iszogatok<br />
együtt, akik vadásznak, és nagyrészt a republikánusokra szavaznak,<br />
nemzeti ünnepeken pedig felhúzzák a zászlót, és úgy<br />
érzik, hogy ezzel szolgálatot tesznek a közösségnek. Sárga szalagot<br />
tűztek ki, valahányszor a Fehér Ház háborúba ment, és<br />
úgy viselkedtek, mintha maguk is hős katonák volnának, akik<br />
harcolnak abban a háborúban. Miért sárgát, zrikáltam őket, a<br />
gyávaság országos színét? De volt viszont önkéntes tűzoltóságuk,<br />
mely mindig ott termett a tűz helyszínén, és mentőszolgá-<br />
-[190]-
latuk, amelyet nekem is használnom kellett, mikor másodszor<br />
kezdtem el hirtelen émelyegni, és elveszítettem minden erőmet,<br />
Claire pedig pánikba esett, és behurcoltatott a kórházba. Ezúttal<br />
is újra átszállítottak a manhattani kórházba Dennis Teemerhez,<br />
aki megint rendbe hozott, és mikor helyreállt a normális állapotom,<br />
hazaküldött. Mikor odaköltöztünk, beléptem az Amerikai<br />
Légióba, hogy barátokat szerezzek, és legyen egy helyem, ahová<br />
eljárhatok. Ott megtanítottak vadászni, amit meg is szerettem,<br />
az embereket is kedveltem, akikkel vadászni jártam, és<br />
nagyszerűen éreztem magam, mikor eltaláltam valamit. Megéljeneztek,<br />
mikor leszedtem egy-egy vadludat, egyszer egy őzet<br />
is. Nekik kellett kibelezniük helyettem, mert én még nézni se<br />
bírtam. Mikor magammal vittem a legidősebb fiamat, mindig<br />
másokkal mentünk, hogy legyen valaki, aki ezt megcsinálja nekünk.<br />
A fiam nem volt oda a vadászatért, és hamarosan én is<br />
abbahagytam. Utána egy közeli városkában megalakult a golfklub.<br />
Ott további barátokat szereztem, sokat a cityből, akik kiköltöztek<br />
ide, a távoli kertvárosokba, és különböző helyekre<br />
járhattunk, ahol más házaspárokkal ettünk-ittunk együtt.<br />
Egyre többet tudtam meg a bankokról meg a bankárokról.<br />
Kezdetben még a pénztárosnők is tudtunkra adták, hogy nem<br />
nagyon szeretnek olyan ügyfeleket kiszolgálni, akiknek olyasféle<br />
nevük van, mint a Rabinowitz. Be kell vallanom, ez azóta<br />
megváltozott. De én nem. Lassan hozzám szoktak, és sok máshoz<br />
is, ahogy a környék egyre fejlődött. Többre tartottak, mikor<br />
kölcsönöztem tőlük, mint amikor pénzt tettem be hozzájuk.<br />
Mikor pénzt raktam be, csak egy keményen dolgozó fickó voltam,<br />
aki küszködik a maga kis üzletével. Mikor már elég nagy<br />
voltam, hogy kölcsönt vehessek fel, Mr. Rabinowitz lettem, az<br />
igazgatóknak, Mr. Clintonnak és Mr. Hardynak pedig Lew –<br />
jómódú és tőkeerős ügyfél –, én pedig mihelyt jómagam bejutottam,<br />
elvittem őket vendégként a golfklubomba, ahol úgy mutattam<br />
be őket, hogy Ed Clinton és Harry Hardy, a bankáraim,<br />
-[191]-
ami annyira hízelgett nekik, hogy belepirultak. Kiokosodtam a<br />
csődről is. El se tudtam hinni azokat a törvényeket, mikor először<br />
kaptam magam azon, hogy kiszúrnak velem.<br />
A 11. szakaszt egy Hanson nevű építési vállalkozó meg az<br />
ügyvédje révén ismertem meg, aztán ők is megismertek engem.<br />
Egy üzleti nap kezdetén éppen indulni készültek Harson házából.<br />
Mikor én már kiszálltam a kocsimból, ők még a verandán<br />
álltak.<br />
– Lew? – Hanson annyira meg volt lepve, hogy mosolygott,<br />
míg csak észre nem vette, hogy én nem mosolygok. Magas<br />
férfi volt, és rövidre vágatta a haját a füle mellett, olyanformán,<br />
ahogy nekünk kellett a seregben, amit én már akkor se szerettem.<br />
A másik pasas mellette egy idegen volt.<br />
– Hogy van?<br />
– Hanson, maga négyezer-kétszáz dollárral tartozik nekem<br />
– mondtam tüstént. – Gerendákért, zsindelyekért, vécé- és<br />
konyhaszerelvényekért és csövekért. Számlákat küldtem magának,<br />
és beszéltem magával telefonon, és most a szemébe mondom,<br />
hogy még ma meg akarom kapni, ma reggel. Azért jöttem,<br />
hogy behajtsam.<br />
– Lew, ő az új ügyvédem. Ő meg Rabinowitz.<br />
– Ó, igen – mondta az új ügyvéd azzal a mosollyal, amelyet<br />
az ember mindig ott lát az ügyvédek arcán, és amelyiktől<br />
olyan képmutatónak látszanak, hogy az ember szeretné őket ott<br />
helyben megfojtani.<br />
– Mondja meg az ügyfelének... uram, mi is a neve? Nem<br />
hiszem, hogy Hanson említette volna.<br />
– Brewster. Leonard Brewster.<br />
– Kérem, világosítsa fel az ügyfelét, Brewster, hogy a 11.<br />
szakasz neki szól, meg az ügyvédeinek, meg a bíróságnak, és<br />
-[192]-
talán más embereknek. De nem nekem. Nem Rabinowitznak<br />
szól. Hanson, mi alkut kötöttünk, maga meg én. Maga elvitte az<br />
anyagaimat, felhasználta őket, nem panaszkodott a szállítási<br />
határidejükre vagy a minőségükre. Most fizetnie kell értük. Én<br />
így dolgozom. Jól figyeljenek rám. A pénzemet akarom.<br />
– Nem hajthatja be, Mr. Rabinowitz – mondta Brewster –,<br />
csak a bíróságon keresztül. Hadd magyarázzam meg...<br />
– Hanson, én be tudom hajtani.<br />
– Lew... – kezdte Hanson.<br />
– Magyarázza meg az ügyvédjének, hogy be tudom hajtani.<br />
Nekem nincs időm bíróságra. Ha kell, a bőrének a pórusain<br />
át fogom behajtani, ha rákényszerít, cseppenként. Maga meg<br />
akarja tartani a házát? Az én négyezer-kétszázammal nem. Tégláról<br />
téglára fog eltűnni maga alól. Jól figyel?<br />
– Lenny, hadd beszéljek magával odalenn.<br />
Mikor kijöttek, és Brewster megszólalt, lesütötte a szemét.<br />
– Készpénzben kell átvennie – mondta suttogva. – Nem<br />
maradhat róla bizonylat.<br />
– Azt hiszem, ez megteszi.<br />
Addigra már egy kicsit jobban bíztam a bankokban, de<br />
ennyire nem, így egy széfbe tettem be a pénzt, mert azt se akartam<br />
soha, hogy a könyvelőmben kelljen megbíznom. Claire<br />
majd elájult, mikor elmondtam neki, hol jártam.<br />
– Nem tudhattad, hogy fizetni fognak.<br />
– Ha nem tudtam volna, nem mentem volna oda. Én nem<br />
pocsékolom az időmet. Ne kérdezd, hogy honnan tudtam. Az<br />
emberek azt csinálják, amit én akarok. Nem vetted észre?<br />
Te nem azt csináltad? A következő... Mi van Mehlmannal,<br />
azzal a ganeffel, neki nem ma van a fizetési napja?<br />
-[193]-
– Ugyanez a história.<br />
– Hívd fel. Vele is beszélni fogok.<br />
– Mennyit kérjek tőle?<br />
– Mennyi hatszor hét?<br />
– Ne zavarj össze. Ezek után is megkapja az engedményt?<br />
– Tudod, hogy kell kiszámítani?<br />
– Fizet kamatot, vagy nem? Csak ennyit akarok megtudni<br />
tőled! Ne küldj vissza megint az iskolába.<br />
Claire akkor régen, azokban az időkben, mikor nagyon<br />
keményen dolgoztunk, semmivel sem kedvelte jobban az élősdieket<br />
meg a csirkefogókat, akármilyen vallásúak voltak is,<br />
mint én, és kisegített a telefonoknál, mikor a fatelep még kicsi<br />
volt, és neki még nem kellett elindítania a srácokat az iskolába,<br />
vagy hazarohanni, hogy otthon legyen, mire megjönnek. Később,<br />
mikor már több ideje lett, és több pénzünk volt, résztulajdont<br />
vásárolt egy itteni galériában, amiről nem gondoltuk,<br />
hogy pénzt fog hozni, és nem is hozott, aztán meg fél részesedést<br />
szerzett egy művészeti iskolában az olaszországi<br />
Luccában, amit én vettem neki, hogy hozzásegítsem, hadd legyen<br />
valami más is, amiről gondolkozhat, mikor már nem volt<br />
mindig jó az itteni dolgokon gondolkozni. Mikor Mehlman<br />
visszatelefonált, kikaptam a kezéből a hallgatót. Claire túl udvarias<br />
volt hozzá, mintha mi lennénk azok, akiknek bocsánatot<br />
kellene kérniük.<br />
– Mehlman, maga hazudik – kezdtem tüstént, pedig azt se<br />
tudtam, mit mondott. – Figyeljen rám jól. Ha rákényszerít, hogy<br />
bebizonyítsam, felkötheti magát, mert nem lesz hová fordulnia,<br />
nem marad mit hazudnia, és meg fogom szégyeníteni.<br />
Mehlman, tudom, hogy maga nagyon vallásos ember, így vallási<br />
fogadalmakban fogom magának megmagyarázni a dolgot.<br />
Ha csütörtökre nincs a kezemben a pénz, sábeszkor maga tér-<br />
-[194]-
den fog csúszni a sulba, és a templomban mindenki tudni fogja,<br />
hogy Rabinowitz törte el a lábát, mert azt mondja, hogy maga<br />
hazug és csaló.<br />
Nem tudtam, hogy Mehlman hazudik-e vagy nem. De a<br />
pénz az enyém volt, és meg is kaptam. Később persze sokkal<br />
elnézőbb lettem a 11. szakasz iránt, mikor végül nekem is csődbe<br />
kellett mennem, de az én hitelezőim közt egyetlen magánember<br />
se volt. Csak vállalatok. Az emberek büszkék voltak rám,<br />
és megveregették a vállamat.<br />
Addigra persze öregebb lettem, és már bujkált bennem ez<br />
a betegség, ami lelassított. Kevesebb lett bennem az energia, és<br />
nem sok okom volt rá, hogy lépést próbáljak tartani az újoncokkal,<br />
akik fiatalabbak és éhesebbek voltak nálam, és hajlandók<br />
voltak olyan keményen dolgozni, ahogyan valamikor mi is<br />
akartunk. Szerettem volna megtartani a fatelepet meg a vízvezeték-szerelő<br />
üzemet, hogy átadhassam a gyerekeknek, ha meg<br />
akarják tartani, vagy eladhassam, ha nem, de mindketten úgy<br />
éreztük, ennek túl nagy az ára, és nem éri meg a kockázatot.<br />
Addigra már kibújt a szög a zsákból. A betegségem nyílt<br />
titok lett a családban. A gyerekek tudtak róla, de nem tudtak<br />
mit kezdeni vele, és akkor már hármójuk közül egyik se volt<br />
olyan kicsi. Egy darabig biztos azt hitték, hogy én nem tudom.<br />
Pár napig még Claire se tudott a szemembe nézni, és megmondani<br />
nekem, amit már tudtam, de nem akartam, hogy ő megtudja:<br />
hogy az a Hodgkin-kór nevű betegségem van, és ez komoly.<br />
Nem tudtam, hogy tudnám elviselni, ha betegesnek és<br />
gyöngének kellene látnia.<br />
Tovább húztam, mint bárki gondolta volna. Számolok.<br />
Azóta hétéves szakaszokra osztom föl az életemet.<br />
– Most figyelj rám – mondtam Claire-nek az első héten, itt<br />
fönn a kórházban. – Nem akarom, hogy bárki megtudja.<br />
-[195]-
– Gondolod, hogy én akarom?<br />
– Valamit ki kell találnunk.<br />
Mire kiadtuk a kezünkből az üzletet, és csak a földünket<br />
meg az épületeket tartottuk meg, már mindenhol kibújt a szög a<br />
zsákból, aztán végül már nem kellett mindenkinek azt színlelnünk,<br />
hogy angina pectorisom van, ami gyakran ágynak dönt<br />
és hányingert okoz, vagy visszaestem a mononukleózisba, ami<br />
ugyanazt csinálja, vagy holmi kellemetlen kisebb gyulladásom<br />
van, amit én találtam ki, és elhatároztam, hogy a kisebb mirigyek<br />
tuberkulózisának nevezem, amitől azok a kis hegek és kék<br />
égésnyomok maradnak a nyakamon, az ajkamon és a mellemen,<br />
mikor kezelik őket. Az izmaim gyorsan megerősödtek, és<br />
az étvágyam is visszatért. A rohamok közt, minden eshetőségre<br />
felkészülve, magasabban tartottam a súlyomat, és még mindig<br />
nagydarab embernek nézek ki.<br />
– Oké, Emil, elég a gyerekmesékből – mondtam az orvosomnak<br />
a kórházban a laboratóriumi vizsgálatok után, mikor<br />
láttam, hogy hamis a nevetése. Sokat nyelt, és sokat köszörülte<br />
a torkát. Ha megráztam a kezét, előre tudtam, hogy petyhüdt<br />
lesz. – Jól figyelj rám, Emil. Ezt nem a zöld almák okozzák,<br />
ahogy mondtam neked, mert nem eszem zöld almát, és már azt<br />
se tudom, milyen az íze. Meg van dagadva a nyakam és fáj. Ha<br />
ez nem allergia, és nem akarod azt mondani rá, hogy ételmérgezés,<br />
akkor valami másnak kell lennie, nem?<br />
– Hodgkin-kór – mondta Emil, és immár huszonnyolc éve<br />
ez volt az utolsó eset, amikor valaki néven nevezve beszélt nekem<br />
róla. – Így hívjuk – tette hozzá Emil.<br />
– Rák? – Ezt a szót nekem is nehezemre esett kimondani.<br />
– Ettől féltünk mindnyájan.<br />
– Annak egyik formája.<br />
– Attól féltem, hogy leukémia.<br />
-[196]-
– Nem, ez nem leukémia.<br />
– Nem ismerem a tüneteit, de féltem, hogy az. Emil, nem<br />
akarom hallani, de azt hiszem, muszáj. Mennyi időm van hátra?<br />
Ne hazudj, Emil, most még ne.<br />
Emil elengedettebbnek tűnt. – Lehet, hogy sok. Nem akarok<br />
találgatni. Sok függ az egyéni biológiai adottságoktól.<br />
– Nem tudom, hogy ez mit jelent – mondtam neki.<br />
– A sejtjeidet, Lew. Nem mindig tudjuk megmondani, hogyan<br />
fognak viselkedni. Nagyon sok minden múlik rajtad.<br />
Mennyit tudsz elviselni? Milyen erős az ellenállásod?<br />
Anélkül, hogy észrevettem volna, megmarkoltam és kedélyesen<br />
megszorongattam az alkarját, míg csak kissé el nem sápadt.<br />
Nevettem egy kicsit, mikor eleresztettem. Még mindig<br />
nagyon erős voltam.<br />
– A legjobb, amilyennel valaha csak találkozhatsz, Emil.<br />
– Akkor lehet, hogy még sokáig, nagyon sokáig oké leszel,<br />
Lew. És az idő legnagyobb részében jól fogod érezni magad.<br />
– Azt hiszem, ezt fogom csinálni – közöltem vele, mintha<br />
valami üzleti döntést hoztam volna. – De ne mondd meg Clairenek.<br />
Nem akarom, hogy megtudja, miről van szó.<br />
– Claire tudja, Lew Mind a ketten felnőtt emberek v agytok.<br />
Nem akarta, hogy megtudd.<br />
– Akkor ne mondd meg neki, hogy elmondtad nekem.<br />
Szeretném megfigyelni, hogyan hazudik.<br />
– Lew, mikor nősz fel már végre? Ez nem tréfadolog.<br />
– Azt hiszed, nem Tudom?<br />
Emil levette a szemüvegét. – Lew, van egy ember New<br />
Yorkban, és szeretném, ha megnézne. Teemer a neve, Dennis<br />
-[197]-
Teemer. Be fogsz feküdni az ottani kórházába. Ő többet tud erről,<br />
mint itt nálunk bárki.<br />
– Nem akarok mentőautón menni.<br />
Limuzinnal mentünk, egy gyöngyszürke, nyújtott limuzinnal,<br />
amelynek feketék voltak az ablakai, mi belülről kiláthattunk,<br />
de senki nem nézhetett be rajtuk. Én elterültem a farában,<br />
egy akkora térben, amelyben egy koporsó is elfért volna, talán<br />
kettő is.<br />
– Néha arra is használjuk – mondta a sofőr, aki elmesélte,<br />
hogy Velencébe való, és egy ottani gondolásnak az öccse. – Az<br />
üléseket le lehet hajtani, és akkor ki lehet nyitni a hátulját.<br />
Claire nagy borravalót adott neki. Mindig nagy borravalókat<br />
osztogatunk, de ezt most a szerencse kedvéért adtuk.<br />
Teemer rendelője a Fifth Avenue-n volt, a Metropolitan<br />
Museummal szemben, a várószobájában nagyon csöndes betegek<br />
üldögéltek. Útban a belvárosi kórházába, egy sarokkal<br />
odébb láthattuk a Frank Campbell Temetési Otthont –<br />
„otthonnak” nevezték –, én meg tréfákat faragtam magamban<br />
arról, hogy ez milyen alkalmas helyen van. Most, mikor, mint<br />
hallom, nagy társadalmi összejöveteleket tartanak a múzeumban<br />
meg hasonló helyeken, elfog az az érzés, hogy fejtetőn állok<br />
egy olyan világban, amely a feje tetejére állt. Új, hatalmas épületek<br />
emelkednek ebben a városban, amelyre rá sem ismerek többé.<br />
Ahol valamikor a Rockefellerek és a J. P. Morganok éltek,<br />
most új multimilliomosok laknak, és nem tudom, honnan jöttek,<br />
vagy mit csinálnak.<br />
Miután először jártunk Teemer doktor rendelőjében, soha<br />
többé nem engedtem meg, hogy Claire is bejöjjön velem. Ilyenkor<br />
mindig átment a múzeumba, és mikor végeztem, ott találkoztam<br />
vele, képeket nézegettünk, ha még volt kedve hozzá,<br />
aztán elmentünk valahová ebédelni, és hazamentünk. Abban a<br />
-[198]-
várószobában soha senki nem nevet, és nekem sincs ott hangulatom<br />
valami vidám mókát elindítani. Maga Teemer még mindig<br />
ugyanaz a sovány kis emberke, azzal a komor modorával,<br />
és mikor felvidít, úgy csinálja, hogy mindig kábult maradok<br />
utána.<br />
– Talán érdekelni fogja, Mr. Rabinowitz – kezdte, mikor<br />
megismerkedtünk –, hogy ma ezt már nem tartjuk gyógyíthatatlannak.<br />
Tüstént sokkal jobban éreztem magam. – Meg fogom fojtani<br />
Emilt. Ezt nem mondtam neki.<br />
– Ő ezt nem mindig tudja.<br />
– Szóval van gyógymódja, mi?<br />
Teemer megrázta a fejét, nekem pedig elállt a lélegzetem.<br />
– Nem, én ezt nem így fogalmaznám meg. Mi ezt nem tartjuk<br />
gyógyításnak.<br />
Ekkor úgy éreztem, talán őt fogom kupán vágni. – Erősen<br />
figyelek, dr. Teemer. A betegség gyógyítható, de nincs rá<br />
gyógymódjuk?<br />
– Ez szóhasználat kérdése – folytatta. – Kezeléseink vannak.<br />
– Megpróbált tőle telhetőleg, talán túlságosan is, kedves<br />
lenni. – És a kezelések rendszerint használnak. Magánál is<br />
használd fognak, de azt nem tudjuk, mennyire. Vagy meddig.<br />
Igazából meggyógyítani nem tudjuk. El tudjuk nyomni. Ez nem<br />
ugyanaz, mint a gyógyulás. Soha nem érezzük biztosnak, hogy<br />
végérvényesen megszabadultunk tőle, mert a betegség genezise,<br />
az eredete mindig önben, magában van.<br />
– Mennyi ideig tudják elfojtani?<br />
– Nagyon hosszú ideig, ha a kezelések hatékonyak. Vannak<br />
problémák, de ezeket majd megoldjuk. A tünetmentes idő-<br />
-[199]-
szakokban teljesen normálisan fogja érezni magát. Mikor a tünetek<br />
visszatérnek, megint kezeljük majd egy kicsit.<br />
– Biztos benne, hogy visszatérnek?<br />
– A jelek szerint legtöbbször igen.<br />
Nem az azbeszt váltotta ki, amivel dolgoztam. Ebben<br />
Teemer majdnem biztos volt, ha bárki biztos lehet bármiben,<br />
mikor az ember génjeiről van szó, amelyek, mint mondta, mindig<br />
önzők, és ugyanakkor feledékenyek is.<br />
– Nem hajlandók azt csinálni, amit én akarok? –<br />
Idegességemben majdnem elnevettem magam. – Az enyémek,<br />
és mégse törődnek velem?<br />
– Nem tudnak önről, Mr. Rabinowitz. – Picit elmosolyodott.<br />
– Számtalan dolog kiválthatja. Dohányzás, sugárzások.<br />
– Miféle sugárzások?<br />
– Rádium, villamosság, urán, talán még a trícium is.<br />
– Mi az a trícium?<br />
– Egy radioaktív gáz, ami nehézvízből származik. Lehet,<br />
hogy van belőle egy kicsi a karórájában vagy a hálószobai ébresztőórájában.<br />
– Sugárzás okozza, sugárzás gyógyítja... elnézést, elnyomja?<br />
– mondtam viccelődve.<br />
– Meg a gyógyszerek is – felelte. – Vagy... ezt szinte utálom<br />
kimondani, egyesek nem szeretik hallani... lehet, hogy ez<br />
az ön természetes biológiai sorsa, és ebben semmi baljós nincs.<br />
– Természetes? Ön ezt természetesnek nevezi?<br />
– A természet világában, Mr. Rabinowitz, minden betegség<br />
természetes. – Ennek akkor volt számomra értelme, de nem<br />
szívesen hallottam. – De most már eléggé lehangoltam. Most<br />
-[200]-
hadd segítsek. Be fog feküdni a kórházba. Van aki bevigye? A<br />
felesége úgy tervezi, hogy itt marad?<br />
Claire akkor először szállodában szállt meg, aztán a következő<br />
alkalommal, hét év múlva, mikor mindketten úgy gondoltuk,<br />
hogy el fog veszíteni, Sammynél és Glendánál, mert<br />
szüksége volt rá, hogy beszélhessen valakivel. Most utoljára<br />
Glenda már nem élt, így megint szállodában szállt meg a nagyobbik<br />
lányommal, de Sammynél étkeztek, aki mindennap bejött<br />
hozzám. Glendának is Teemer volt az orvosa.<br />
Három nap múlva jobban lettem, és öt nap múlva otthon<br />
voltam. De azon a napon, mikor már tudtam, hogy életben maradok,<br />
nagyon rosszul éreztem magam, mert akkor már tudtam,<br />
hogy meg fogok halni.<br />
Mindig tudtam, hogy egyszer meg fogok halni. De akkor<br />
megtudtam, hogy meg fogok halni. Rám ereszkedett az éjszaka,<br />
és reggel arra ébredtem, hogy könnyes a szemem. Az egyik éjszakás<br />
nővér észre is vette, de nem szólt semmit, és én se<br />
mondtam meg senkinek, csak Claire-nek. Reggeli után haza<br />
akartunk menni.<br />
– Az éjjel könnyeket ontottam – vallotta be.<br />
– Gondolod, hogy én nem?<br />
Ez több mint huszonnyolc éve volt, és az első hét év legnagyobb<br />
részében olyan jól éreztem magam, mint soha azelőtt.<br />
El se tudtam hinni, milyen pompásan érzem magam, és már<br />
kezdtem azt hinni, hogy ez a dolog örökre elmúlt. Mikor nem<br />
éreztem jól magam, egyszer egy héten fél napra bementem a<br />
városba Teemerhez. Mikor jól éreztem magam, úgy egyszer egy<br />
héten golfoztam, vagy kártyáztam Emillel, így tartottam vele a<br />
kapcsolatot. Mikor Claire-nek elcsúszott a pesszáriuma, és rájött,<br />
hogy megint terhes, anélkül hogy kimondtuk volna, az<br />
abortusz ellen döntöttünk, és mikor megszületett Michael, a<br />
-[201]-
kisfiúnk, nagyon jól éreztem magam. Ezzel is kimutattuk a bizakodásunkat.<br />
Apám után neveztük el, és Mikeynak szólítottuk,<br />
néha még mindig annak szólítjuk, mikor heccelődünk.<br />
Olyan fickósnak éreztem magam, hogy akár még száz fiam születhetett<br />
volna. A zsidó neve Moise, ami apám zsidó neve volt.<br />
De addigra már az öregem is elment, így használhattuk a nevét<br />
anélkül, hogy úgy tűnt volna, mintha átkot akartunk volna<br />
hozni rá, amíg még élt. Mi keletről jött zsidók nem nevezzük el<br />
a gyerekeinket a szüleink után, ha még élnek. De mostanában<br />
aggódom Michael, aki Mikey miatt, mert eltekintve a pénztől,<br />
nem tudom mi mást hagyok rá a géneket meg a „természetes<br />
biológiai sorsát” illetőleg, sőt a többi gyerekemre és talán az<br />
unokáimra is. Azok a kibaszott gének Az enyémek, és nem<br />
hallgatnak rám? Ezt nem tudom elhinni.<br />
Nem kedveltem igazán Teemert, de nem félek többé se tőle,<br />
se a betegségeitől, és mikor Sammynek specialistára volt<br />
szüksége Glendához, őt ajánlottam azzal a másik specialistával<br />
szemben, akinél már jártak, és ki is tartottak mellette arra a rövid<br />
időre, amennyi volt. Mostanában egészidő alatt jobban félek<br />
a zöld almáktól, azoktól a zöld almáktól, amelyektől anyám dilinós<br />
elmélete szerint az emberek megbetegszenek. Mert mostanában<br />
minden másnál jobban félek az émelygéstől. Hányok<br />
tőle, hogy folyton rám jön az émelygés.<br />
– Ez jó, Lew – bókolt nekem Sammy, mikor utoljára eljött.<br />
Akkor megértettem a viccet.<br />
Sammy hátrafésülve és oldalt elválasztva hordta a haját,<br />
ami ezüstszínű lett, és ritkult is, mint, ahogy emlékszem, az apjáé.<br />
Sammynek nem sok tennivalója van, mióta meghalt a felesége,<br />
és később erőszakkal kizeccolták a munkájából a Time<br />
magazinnál és nyugdíjba küldték, így sokat jár hozzánk. Nem<br />
akarom, hogy följárjon ide a kórházba, de néha így is eljön<br />
Claire-rel, és elhülyéskedünk, míg csak nem látja, hogy elegem<br />
-[202]-
van. Elbeszélgetünk a régi szép időkről Coney Islanden, amelyek<br />
most csakugyan szépnek látszanak, a Luna Parkról meg a<br />
Steeplechase-rőt, a régi, hatalmas RKO Tilyou filmszínházról,<br />
meg arról, ahogy mindez odalett, eltűnt a d’rerd-ben, ahogy<br />
apám meg anyám szokta mondani, a földben, a mélyben. Buszszal<br />
jár föl, és mikor nem alszik a városban, busszal megy viszsza<br />
este a buszpályaudvarra, abba a valószerűtlen városba,<br />
ahogy ő nevezi, aztán abba a modern lakásába a felhőkarcolóban,<br />
abban az épületben, ahol minden van, beleértve a lélegzetelállító<br />
manökeneket és call-girlöket is, és amit akkor vett ki,<br />
mikor rájött, hogy egyedül él egy üres térben, amelyre nincs<br />
többé szüksége. Sammy még mindig nem tud mit kezdeni magával,<br />
mi meg nem tudjuk, mit csináljunk, hogy segíthessünk<br />
rajta. A jelek szerint még nem érdekli, hogy összeköltözzön valakivel,<br />
bár beszél róla, hogy azt szeretné. A legidősebb lányom<br />
bemutatta néhány férjezetlen barátnőjének, és Glenda legidősebb<br />
lánya is, de nem történt semmi. Kölcsönösen mindig csak<br />
„kellemesnek” találták egymást, és ez volt minden. Claire szabad<br />
barátnői túl öregek. Ezt eldöntöttük, anélkül hogy ki kellett<br />
volna mondanunk. Sammy még mindig szeret néha-néha ketytyinteni<br />
egyet, és meg is teszi, próbál rá célozgatni, mikor ezzel<br />
ugratom. Sammy meg én most már jókat tudunk kuncogni rajta,<br />
mikor azokról a régi időkről beszél, mikor a nadrágjában élvezett<br />
el – nekem ezt soha nem kellett –, meg az első néhány alkalomról,<br />
mikor végre összeszedte a bátorságát, és rávette a lányokat,<br />
hogy verjék ki neki: a lányok ráhajtottak, de nem tudott<br />
mit csinálni velük. Meg arról az estéről, amikor kizsebelték a<br />
buszpályaudvaron, és ott állt pénz nélkül, tárca nélkül, még taxira<br />
se volt pénze, hogy hazajusson, és letartóztatták és bekasztlizták<br />
az ottani rendőrőrszobán. Én voltam az, aki odatelefonáltam.<br />
Lehordtam a zsarut, aztán kezeskedtem Sammyért, és az<br />
őrmestert követeltem, aztán lehordtam az őrmestert, és a parancsnokot<br />
kértem, aztán lehordtam a kapitányt, McMahont, és<br />
azt mondtam, az Amerikai Légió, a Nemzeti Gárda és a Penta-<br />
-[203]-
gon dühét vonja magára, meg az én teljes erőmet, Lewis<br />
Rabinowitzét, a híres <strong>Első</strong> Gyalogoshadosztály exőrmesteréét,<br />
ha nem tesz tanúságot némi józan észről, és nem ad neki pénzt<br />
taxira, hogy hazajusson. Sammy még mindig nem tudja túltenni<br />
magát rajta, hogy én mennyire értek az ilyesmikhez.<br />
– Ez a McMahon kapitány feküdt – Sammy –, feküdt egy<br />
ágyon annak a rendőrőrszobának az egyik hátsó cellájában, ami<br />
úgy volt berendezve, mint egy hálószoba, és úgy látszott, roszszul<br />
van. A szomszédos cellába meg padokat és játékokat raktak,<br />
mint valami kis osztályterembe vagy óvodába, de a zsaruk<br />
hamutartók közt kártyáztak benne. A fejük fölött gyerekeknek<br />
készített mobilok lógtak abban a börtöncellában, az egyik mobil<br />
egy fekete-fehér tehén volt, amely átugrotta a Holdat, és ezek a<br />
mobilok foszforeszkáltak, visszatükrözték a fényt, és fénylettek<br />
sötétben – magyarázta Sammy –, mint azok a régi rádiumszámlapos<br />
órák, amilyeneket akkoriban hordtunk, mielőtt rájöttek,<br />
hogy veszélyesek. Volt ott egy másik pasas is, McBride-nak hívták,<br />
aki ide-oda tologatta a holmikat, és letörölgette róluk a<br />
port, ő volt az, aki pénzt adott nekem kölcsön, hogy hazajussak.<br />
Mikor postáztam neki a csekket, még lapot is küldött, amin<br />
megköszönte. Ehhez mit szólsz?<br />
Mikor az a srác, az ő Michaeljük, megpattant a kábítószereivel,<br />
és eltűnt az állam északi részén, úgy egy évvel azelőtt,<br />
hogy felkötötte magát, ugyanezt csináltam telefonon, bár ha<br />
kellett volna, egyenest fölhajtok Albanyba, de nem kellett. Felhívtam<br />
a kormányzó hivatalát, a Nemzeti Gárda vezetőjét meg<br />
az állami rendőrség központját. Személyes ügy, tudom, mondtam,<br />
de itt Rabinowitz őrmester, a híres európai <strong>Első</strong> Hadosztály,<br />
a. Nagy Vörös Egyes volt őrmestere beszél, és életről és halálról<br />
van szó. Meg is találták egy kórházban, Binghamptonban,<br />
és állami autón, államköltségen szállították át egy New York-i<br />
kórházba. Sammy soha nem tudta túltenni magát azon, hogy az<br />
ilyesmihez is milyen jól értek.<br />
-[204]-
– Csináltam én mulatságosabb vicceket is – mondtam neki<br />
ezúttal, mikor megdicsérte az előbb faragott viccemet arról,<br />
hogy hányok tőle, ha rám jön az émelygés. – Nem viccelni akartam.<br />
– A helyes szó különben: émelyedik – mondta.<br />
– Micsoda? – Fogalmam se volt, miről beszél.<br />
– A helyes kifejezés: émelyedik a gyomrom, nem rám jön az<br />
émelygés – magyarázta. – Az emberek nem kapnak émelygést.<br />
Émelyedik a gyomruk.<br />
Én jobb szerettem a magam módján.<br />
– Sammy, ne legyél már megint ekkora fasz – mondtam<br />
neki. – Te émelyedhetsz. Énnekem émelygésem van, ha akarom.<br />
Gondolkodj csak Sammy Nem volt olyan régen, mikor elkaptam<br />
a városban azt a kölyköt, az ellopott pénztárcával. Egyszerűen<br />
fölkaptam, két kézzel megfordítottam a levegőben, és<br />
odavágtam egy kocsi tetejéhez, épp elég erősen ahhoz, hogy<br />
tudtára adjam, én Lew Rabinowitz vagyok. „Ha megmoccansz,<br />
letöröm a derekadat”, figyelmeztettem, és lefogtam, amíg a zsaruk<br />
oda nem jöttek. Ki hinné ezt el, aki most lát? Most úgy érzem,<br />
mintha egy font vajat se tudnék fölemelni.<br />
A súlyom nem tér vissza elég gyorsan, és Teemer meg<br />
Emil azon törik a fejüket, hogy valami újat próbálnak. Az étvágyam<br />
se tért vissza a normálishoz. Legtöbbször semmi étvágyam<br />
nincs, és kezdek azon töprengeni, hátha ezúttal valami új<br />
dolog indult el bennem, amiről még nem tudok. Lehet, hogy<br />
Sammy mindnyájunk előtt jár, mert úgy látszik, aggódik miattam,<br />
csak nem mondja. Amit mond az ő kis mosolyával, az ez:<br />
– Ha ilyen gyönge vagy, Lew, talán most kihívhatnálak<br />
szkanderezni.<br />
-[205]-
– Még mindig megvernélek – vágtam vissza neki. Ettől<br />
nevetnem kellett. – És bokszban is még mindig megvernélek, ha<br />
valaha újra ki akarnád próbálni velem.<br />
Ő is nevet, és tovább majszoljuk a tonhalas szendvicseinket.<br />
De tudom, hogy soványnak látszom. Az étvágyam egyszerűen<br />
nem jött vissza olyan rohanvást, ahogy más alkalmakkor,<br />
és most mintha kezdeném tudni – ez eddig nem történt meg velem<br />
–, ezúttal mintha kezdeném tudni, hogy most alighanem<br />
meghalni készülök.<br />
Claire-nek nem mondom meg.<br />
Sammynek nem mondok semmit.<br />
Jól benne járok a hatvanas éveimben, és a kilencvenes<br />
években járunk, és kezdem azt érezni, amit az apám meg a<br />
bátyja is éreztek, mikor megöregedtek, hogy a dolgok ezúttal<br />
kezdenek véget érni.<br />
-[206]-
12. NOODLES COOK<br />
Annak a férfinak a trónra lépése a Fehér Ház tróntermében,<br />
akinek Kis Pöcs volt a fedőneve, nem ment végbe ceremoniális<br />
botladozások és mindenféle rosszindulatú mulatságok<br />
nélkül, mint azt G. Noodles Cook részletesen dokumentálhatta<br />
volna, ha nem tartozott volna életre szóló tulajdonságai közé az<br />
óvatosság, az önérdek, a számítás, a hazudozás és a pénzsóvárság<br />
– azok a tulajdonságok, amelyek egyedülállóan alkalmas lélekké<br />
tették kiemelt posztjára, ama férfiú kilenc rangidős szaktanácsadójának<br />
a tizedikeként, akiből végül az ország legújabb<br />
elnöke tett. Yossarian tájékoztatta az FBI-t, hogy régi barátja és<br />
üzleti kollégája, G. Noodles Cook kígyó és alattomos spicli,<br />
ezért a kormányzat nem fog sokkal különb embert találni bármely<br />
pozíció betöltésére, amelynél őt számításba veszik.<br />
Noodles Cook olyan ember volt, akiben bízni lehetett, hogy hazudik.<br />
Meg is kapta az állást.<br />
Noodles már az egyetem doktorandusi kurzusának szemináriumain<br />
leleplezte magát, ahol megismerkedtek, és ahol<br />
olyan embernek mutatkozott, aki hajlamos képességeit kizárólag<br />
általa kiválasztott mentorai jelenlétében villogtatni, akik így<br />
észrevehették, hogy ha bármiféle eredeti gondolat fölmerül, az<br />
koraérett módon mindig tőle származik. Noodles, aki jó tanuló<br />
volt egy nem túl elegáns előkészítő iskolában, miközben<br />
Yossarian oda volt a háborúban, a doktori fokozatának megszerzéséért<br />
dolgozott, és hamarosan rájött, hogy a tanításon kívül<br />
azzal nem sokat kezdhet.<br />
Yossarian, aki beérte a magiszteri fokozattal és kimaradt a<br />
doktorandusképzőből, addigra már olyan pozícióba került,<br />
-[207]-
hogy fölvehette Noodlest a csoportjába annál a reklámügynökségnél,<br />
ahol akkor dolgozott, amikor Noodles bölcsen úgy döntött,<br />
hogy kipróbálja ezt az üzletágat. Jó családi kapcsolatai voltak,<br />
és úgy látta, hogy a reklámügynökség jó rakétaindító-állás<br />
valami nagyobb és különb felé.<br />
Munkatársai hamarosan megszimatolták, hogy Noodles<br />
soha nem hozakodik elő semmiféle ötlettel, ha Yossarian nincs<br />
elég közel, hogy meghallhassa, de még gyakrabban Yossarian<br />
előtt is addig halogatja bármiféle javaslatának az előadását,<br />
amíg mindketten nem kerülnek egy ügyfélnek vagy a vállalat<br />
valamelyik magasabb rangú vezetőjének a társaságába. Amikor<br />
együtt dolgoztak film- és televíziós forgatókönyveiken,<br />
Noodles túlságosan is gyakran úgy adta meg a vezérmondatot,<br />
hogy felkeltette a gyanút, miszerint a probléma kulcsa már előző<br />
nap a kezében volt. Azt mondani neki, hogy változzon meg,<br />
mondogatta magában Yossarian, annyi volna, mint azt mondani<br />
egy púposnak, hogy álljon egyenesen. A nudli az nudli, és<br />
Noodles egy nudli. A maga módján lojális volt Yossarianhoz,<br />
aki nem szerette, de kifogása sem volt ellene, így megmaradtak<br />
barátoknak.<br />
Amikor Yossarian arra a gyakorlatias felismerésre jutott,<br />
hogy nem akarja felsőoktatási képzettségét még följebb emelni,<br />
és otthagyta a doktorandusi kurzust, előbb tanított egy kicsit,<br />
aztán átváltott a hirdetési szakmára. Jól csinálta, élvezte évenkénti<br />
fizetésemeléseit és kisebb előléptetéseit, és jobban kedvelte<br />
az ottani embereket, mint az egyetemieket, aztán a harmadik<br />
év végén újabb kis fizetésemelést kapott, és elhatározta, hogy<br />
fogja magát, és keres valami más, jobban fizetett munkát. Gyorsan<br />
talált is egy jobban fizetett állást egy másik ügynökségnél,<br />
ahol nagyjából ugyanúgy intézték a fizetéseket, mint az előző<br />
helyen, melyet éppen otthagyott. Náluk maradt, amíg megkapta<br />
az éves emelését, aztán megint új állást keresett, és újabb és<br />
gyorsabb fizetésemelésre ácsingózott.<br />
-[208]-
Valahányszor otthagyott egy helyet egy másik kedvéért,<br />
mindig azzal a csüggedt elszántsággal tette, hogy nem akarja<br />
élete hátralevő részét azzal tölteni, intelligenciáját, ötletességét<br />
és jó megjelenését arra fordítani, hogy olyan termékeket propagáljon,<br />
melyeket ő maga nem használ, és olyan kiadványokat<br />
népszerűsítsen, amelyeket normális körülmények között ő maga<br />
soha nem olvas el. Másfelől el sem tudott képzelni olyan szívéhez<br />
szóló terméket vagy ügyet, amely eleget fizetett volna,<br />
hogy megszerezhesse azokat a dolgokat, amelyeket megszokott<br />
és meg akart szerezni magának, a feleségének meg a gyerekeinek.<br />
A dilemma nem volt kínosan fájdalmas.<br />
Nem volt szüksége rá, hagy megideologizálja a dolgot.<br />
Dolgozott, mert dolgoznia kellett.<br />
A Wall Streeten persze ott volt egy minden komplikáló tulajdonságoktól<br />
megfosztott, elképzelhetetlen mennyiségekben<br />
megjelenő desztillált termék egzotikus vonzása. Pénznek nevezték,<br />
és hegyeket lehetett gyártani belőle a semmiből, szinte<br />
olyan varázslatosan és majdnem olyan természetesen, ahogyan<br />
egy egyszarú fatörzs tonnaszám állít elő fát a levegőből, a napsugárból<br />
és az esővízből. Lehet, hogy a pénz szar, mint arra<br />
minden főiskolás diák, aki némileg ismeri Freudot, perverz<br />
módon rámutathat a társasági és családi összejöveteleken; de<br />
olyan szar, amely a legkülönfélébb dolgokat képes megvásárolni:<br />
rangos és jómódú barátokat, címert a világ szőrme-, ékszer-<br />
és divatközpontjaiban, főúri birtokokat Connecticutban, Virginiában,<br />
Mexikóban, East Hamptonban és Coloradóban, valamint<br />
olyan tudatosan megkülönböztető címeket, amelyek megengedik<br />
a keresztnevek puszta kezdőbetűvé csonkítását, és a<br />
hangsúly kecses áthelyezését a középső névre, mint G. Noodles<br />
Cook vagy C. Porter Lovejoy, a szürke eminenciások e legszürkébbjeinek<br />
esetében Washington Cosa Lorójában.<br />
-[209]-
A türelmes Noodles Cook fáradhatatlanul ismételgette,<br />
hogy anyja a híres-nevezetes Goodman Noodles család lánya,<br />
apja az angol Cook’s Tours Cookjainak oldalági leszármazottja,<br />
ő maga pedig a Noodlesek és Cookok olyatén sarja, akire némi<br />
vagyon és ingatlan száll majd az öröklés normális folyamatai<br />
során. Noodles Cook a főiskolán Goody volt, az üzleti életben<br />
Goodman, az újságoknak az olyasfajta társasági eseményekkel<br />
foglalkozó pletykarovataiban pedig, amelyekről be szoktak<br />
számolni, Noodles. Ma pedig Noodles Cook lett a Who’s Whoban<br />
és a Fehér Ház hivatalos levélpapírján.<br />
Noodles, aki kormányzati pályáját az újonc alelnök mellett<br />
tevékenykedő kilenc rangidős szaktanácsadó tizedikeként<br />
kezdte, azon ritka alkalmakkor, mikor Yossariannak fel kellett<br />
hívnia telefonon, soha nem mulasztotta el visszahívni, és<br />
Yossarian rájött, hogy most, amikor egyik közeli bizalmasa lett<br />
annak az új embernek, aki nemrég költözött be a Fehér Házba,<br />
még mindig el tudja érni.<br />
– Hogy alakul a válópered? – Egyikük vagy másikuk ezt<br />
biztosan megkérdezte, valahányszor beszéltek egymással.<br />
– Remekül. És a tiéd?<br />
– Elég jól. A feleségem egyébként detektívekkel követtet.<br />
– Az enyém is.<br />
– És hogy jössz ki azzal a hapsival, akinek dolgozol? – Ezt<br />
Yossarian soha nem mulasztotta el megkérdezni.<br />
– Egyre jobban és jobban... tudom, most meg vagy lepve.<br />
– Nem, nem vagyok meglepve.<br />
– Nem tudom, mire véljem ezt. Csatlakoznod kellene hozzánk<br />
itt Washingtonban, ha találok rá valami módot, hogy feljuttassalak<br />
a fedélzetre. Itt van az utolsó esély, hogy valami jót<br />
tehessünk.<br />
-[210]-
– Kinek?<br />
Erre mindig szerény nevetés volt a válasz. Kettejük között<br />
ennél többet nem volt szükséges szavakba foglalni.<br />
Annak idején a reklámügynökségnél egyiküket sem zavarta<br />
etikailag azoknak a nagyvállalati ügyfeleknek a számára<br />
végzett munkájuk, akik soha nem a közérdeket tartották szem<br />
előtt, se az olyan politikai jelöltek propagálása, akikre nem lettek<br />
volna hajlandók szavazni, se egy nagy cigarettatársaság reklámozása,<br />
melynek főleg olyan New York-iak voltak a tulajdonosai,<br />
akiknek soha nem kellett dohányt termeszteniük ahhoz,<br />
hogy összekaparják a földből a megélhetésüket. Pénzt kerestek,<br />
fontos emberekkel ismerkedtek meg, és általában élvezték a sikereiket.<br />
Beszédeket írni másoknak, akik majd elmondják őket,<br />
akár olyanoknak is, akiktől borzadtak, pusztán a szépirodalom<br />
egy sajátos válfajának tűnt a szemükben.<br />
De telt-múlt az idő, és ez a munka – mint nyílt eszű ember<br />
számára minden munka – unalmassá vált. Mikor már nem volt<br />
többé kétséges, hogy a dohányzás rákot okoz, gyerekeik gyilkos<br />
szemekkel néztek rájuk, és szerepük kezdett némiképp visszataszító<br />
színben feltűnni. Külön-külön kezdtek el gondolkodni<br />
rajta, hogy valami mást kellene csinálniuk. Egyikük sem próbálta<br />
soha azt színlelni, hogy az a hirdetési és politikai propagandamunka,<br />
amelyet végeztek, nem triviális, jelentéktelen és kétszínű.<br />
Noodles vallott színt elsőnek.<br />
– Ha már triviális, jelentéktelen és álnok akarok lenni –<br />
jelentette ki Noodles –, akkor akár a kormánynak is dolgozhatok.<br />
És átköltözött Washington D.C.-be az ajánlóleveleivel,<br />
köztük Yossarianéval, hogy hasznosítsa családi kapcsolatait<br />
ambiciózus vállalkozásában, amellyel utat akart keresni magának,<br />
hogy besompolyoghasson az ottani Cosa Loróba.<br />
-[211]-
Közben Yossarian másodszor is belekóstolt a magasabb<br />
pénzvilág könnyű pénzébe egy Wall Street-i bennfentessel, aki<br />
biztos dolgokat adott el abban az időben, amikor még léteztek<br />
biztos dolgok. Tovább írogatta metsző humorú, zseniálisan<br />
szarkasztikus novelláit és rövid cikkeit, melyeket a tekintélyes<br />
New Yorker magazinnak kellett volna közölnie; és valahányszor<br />
visszaküldték az írásait, és valahányszor szerkesztői állásért folyamodott<br />
náluk, és elutasították, egyre nőtt a magazin iránti<br />
tisztelete. Sikert aratott két forgatókönyvével, félsikert egy továbbival,<br />
továbbá körvonalazta elképeléseit egy fanyar színdarabról,<br />
amelyet soha nem tudott befejezni, meg egy bonyolult<br />
komikus regényről, amelyet soha nem volt képes elkezdeni.<br />
Sok pénzt keresett azzal is, hogy szabadúszóként, személyes<br />
alapon jól jövedelmező szaktanácsokat adott különféle<br />
ügyfeleknek tiszteletdíjért, százalékos részesedésért és jutalékért,<br />
meg azzal is, hogy szerény léptékben részt vett néhány kalandos<br />
ingatlanspekulációs vállalkozásban, amelyeket soha<br />
nem értett. Mikor az ország ügyei újra fenyegetőre fordultak,<br />
aggódó és megrökönyödött apaként elment Milo Minderbinderhez,<br />
régi háborús ismerőséhez. Milo el volt ragadtatva, hogy<br />
újra láthatja.<br />
– Még abban se voltam soha biztos, hogy tényleg mindig<br />
kedveltél-e – árulta el, szinte hálásan.<br />
– Mindig barátok voltunk – mondta Yossarian kitérően –,<br />
és mire valók a barátok?<br />
Milo, azzal a veleszületett intuícióval, amely mintha soha<br />
nem hagyta volna cserben, tüstént óvatosnak mutatkozott. –<br />
Yossarian, ha azért jöttél hozzám, hogy segítsek távol tartani a<br />
fiaidat a vietnami háborútól...<br />
– Ez az egyetlen ok, amiért eljöttem hozzád.<br />
-[212]-
– Nem tehetek semmit. – Ebből Yossarian tüstént megértette,<br />
mit akar mondani: már kimerítette a kvótáját a törvénytelen<br />
katonai felmentésekből. – Mindnyájunknak kijut a részünk,<br />
amit vállalnunk kell. Én tudtam a kötelességemet, és teljesítettem<br />
is – folytatta Milo.<br />
– Mindnyájunknak megvan a dolgunk, amit el kell végeznünk<br />
– tette hozzá Wintergreen. – A többi a szerencsés sorsoláson<br />
múlik.<br />
Yossarian jól emlékezett rá, hogy az előző nagy háborúban<br />
Wintergreen dolga főleg abból állt, hogy a katonai börtön foglyaként<br />
gödröket ásott, azután betemette őket, mert újra meg<br />
újra engedély nélküli eltávozásra ment, amivel elhalaszthatta,<br />
hogy veszélybe küldjék a tengerentúlon, ahol egyszer lopott<br />
Zippo öngyújtókat árult, és vezető beosztásban szolgált a katonai<br />
postázókban, ahol azzal helyezte hatályon kívül azokat a<br />
magas helyekről jövő parancsokat, amelyek nem ütötték meg az<br />
ő mércéjét, hogy egyszerűen a papírkosárba dobta őket.<br />
– Én egyetlen srácról beszélek, a fenébe is – könyörgött<br />
Yossarian. – Nem akarom, hogy elmenjen.<br />
– Tudom, mit szenvedsz el – mondta Milo. – Nekem is van<br />
egy fiam, akiért aggódom. De már kimerítettük a kapcsolatainkat.<br />
Yossarian csüggedten fogta fel, hogy nem jut sehová, és ha<br />
Michael balszerencsés lesz a sorsoláson, valószínűleg Svédországba<br />
kell szöknie vele. Felsóhajtott. – Akkor semmit nem tehetsz,<br />
amivel segítesz rajtam? Abszolúte semmit?<br />
– De igen, van valami, amit tehetsz, hogy segíts rajtam –<br />
felelte Milo, és Yossarian egy pillanatig attól félt, hogy Milo félreértette.<br />
– Te ismersz embereket, akiket mi nem. Szeretnénk –<br />
folytatta Milo, és szenteskedőn ellágyította a hangját –<br />
megbízni Washingtonban egy nagyon jó ügyvédi irodát.<br />
-[213]-
– Nincs ott jó cégetek?<br />
– Minden jó céget meg akarunk bízni, hogy soha egyik se<br />
vehessen részt ellenünk irányuló akcióban.<br />
– Nekünk a befolyásuk kell – magyarázta Wintergreen –,<br />
nem a kibaszott jogi munkájuk. Ha megvolna ez a kibaszott befolyásunk,<br />
soha nem lenne szükségünk kibaszott ügyvédek kibaszott<br />
jogi munkájára. Yossarian, hol tudnánk elkezdeni, ha<br />
meg akarnánk szerezni az összes legjobb jogi kapcsolatot Washingtonban?<br />
– Gondoltatok már Porter Lovejoyra?<br />
– C. Porter Lovejoyra? – Ettől egy pillanatra még Wintergreent<br />
is elfogta az áhítat.<br />
– Te el tudod érni C. Porter Lovejoyt?<br />
– El tudom érni Lovejoyt – felelte könnyedén Yossarian,<br />
aki soha nem találkozott Lovejoyjal, de egyszerűen elérte, ha<br />
felhívta telefonon az ügyvédi irodájában, mint egy készpénzben<br />
dúskáló nagyvállalati ügyfél megbízottja, aki megfelelő foglaló<br />
fejében olyasvalakinek a szolgálatait keresi, aki járatos Washingtonban.<br />
Milo azt mondta, hogy varázsló. Wintergreen azt mondta,<br />
baszottul okos fej.<br />
– És Eugene meg én egyetértünk abban – mondta Milo –,<br />
hogy meg akarunk bízni téged tanácsadónknak és képviselőnknek,<br />
persze részmunkaidős alapon. Csak mikor szükségünk<br />
lesz rád.<br />
– Különleges alkalmakkor.<br />
– Adunk neked egy irodát. Meg üzleti névjegyet.<br />
-[214]-
– Ennél többet fogtok adni nekem – váltott Yossarian barátságos<br />
hangra. – Biztosak vagytok benne, hogy megengedhettek<br />
engem magatoknak? Sokba fogok kerülni.<br />
– Van pénzünk bőven. És egy olyan régi baráttal, mint te,<br />
készek vagyunk bőkezűek lenni. Mennyit kérsz, ha próbát teszünk<br />
egy évre?<br />
Yossarian úgy tett, mintha töprengene, pedig tüstént eszébe<br />
jutott az az összeg, amennyit meg akart nevezni. – Havi<br />
tizenötezret – mondta végül nagyon érthetően.<br />
– Havi tizenöt dollárt? – ismételte meg Milo, még érthetőbben,<br />
mintha biztos akarna lenni a dolgában.<br />
– Havi tizenöt ezret.<br />
– Azt hittem, tizenöt százast.<br />
– Eugene, mondd meg neki.<br />
– Ezret mondott, Milo – erősítette meg szomorúan és<br />
kényszeredetten Wintergreen.<br />
– Rosszul hallok – cibálta meg Milo hevesen a fülcimpáját,<br />
mintha egy pajkos gyereket fenyítene meg. – Úgy éreztem, tizenöt<br />
dollár nagyon kevésnek hangzik.<br />
– Tizenöt ezer, Milo. És tizenkét hónapos alapon akarom,<br />
bár Lehet, hogy csak tíz hónapig állok a rendelkezésetekre. Két<br />
hónap nyári szabadságot szoktam kivenni.<br />
El volt ragadtatva ettől az éktelen hazugságtól. De irtó jó<br />
lenne, ha szabadok lennének a nyarai, talán még a két régebbi<br />
irodalmi tervéhez is visszatérhetne, a színdarabhoz meg a komikus<br />
regényhez.<br />
Színdarabjának alapötlete a Karácsonyi énekre nyúlt volna<br />
vissza, és Charles Dickenst és termékeny házanépét mutatta<br />
volna be a karácsonyi ebéden, épp akkor, amikor családi életük<br />
-[215]-
a legkevésbé működött, röviddel azelőtt, hogy a szentimentális<br />
jóérzések epés irodalmi építésze téglafalat emeltetett a házában,<br />
amely elzárta saját szabóit a felesége szobáitól. Könnyed komikus<br />
regényét Thomas Mann Doktor Faustus című regényére alapozta,<br />
ez egy jogvita körül forgott volna, Adrian Leverkühn kitalált,<br />
rémisztő korális mesterművének szerzői jogai felett,<br />
amely a regényben Apokalipszis címen szerepel, és előrevetíti<br />
Hitlert, és amelyet, mint Mann leszögezte, csak egyetlenegyszer<br />
mutattak be Németországban, 1926-ban, és valószínűleg soha<br />
többé nem is fogják előadni. A perben egyik oldalon a kolosszális<br />
zenemű alkotójának, Adrian Leverkühnnek, a zseniális muzsikusnak<br />
az örökösei álltak volna, a másikon pedig Thomas<br />
Mann hagyatékának a kedvezményezettjei, azaz annak az írónak<br />
az örökösei, aki kitalálta Leverkühnt, valamint meghatározta<br />
és meghangszerelte a haladásnak és a megsemmisülésnek ezt<br />
a félelmetes, prófétai, felejthetetlenül egyedülálló opusát,<br />
amelynek a jelképe és az anyaga egyaránt a náci Németország.<br />
Yossariant mindkét ötletben lenyűgöző alkalmatlanságuk vonzotta.<br />
– Havi tizenöt – számolgatta végül Milo hangosan –, évi<br />
tizenkét hónapra, az annyi mint...<br />
– Száznyolcvan – mondta kurtán Wintergreen.<br />
Milo bólintott, arckifejezése nem árult el semmit.<br />
– Akkor megegyeztünk. Egy évig fogsz dolgozni nekünk<br />
száznyolcvan dollárért.<br />
– Ezer, Milo. Évi száznyolcvanezer dollár, plusz költségtérítés.<br />
Mondd el neki újra, Eugene. És tölts ki egy csekket három<br />
hónapi előlegről. Engem mindig így fizetnek, negyedévenként.<br />
Már meg is szereztem nektek C. Porter Lovejoyt.<br />
Milo pusztán megszokásból vágott fájdalmas képet. De<br />
Yossarian tudta, bár nem szívesen ismerte volna be, hogy attól<br />
-[216]-
a naptól fogva soha nem szenvedett súlyos készpénzhiányban,<br />
kivéve az olyan rendkívüli időket, mint a válópere vagy az adóóvóhelyeinek<br />
egymást követő összeomlása úgy egy tucat évvel<br />
azután, hogy tévedhetetlen szakértői sorra felépítették őket.<br />
– Mellesleg – vonta félre Wintergreen a végén –, ami a fiadat<br />
illeti, szerezz neki jogilag érvényes bejelentőt egy néger<br />
környéken, ahol a sorozóbizottságok gond nélkül teljesítik a<br />
kvótájukat. A többit aztán már megteszi egy alsó gerincbántalom<br />
meg egy orvosi igazolás. Nekem is van egy fiam, aki most<br />
technikailag a Harlemben lakik, és van egypár unokaöcsém,<br />
akiknek hivatalosan Newarkban van a lakásuk.<br />
Yossarian úgy érezte, ami Michaelt meg őt illeti, inkább<br />
Svédországba menekülnének.<br />
C. Porter Lovejoy és G. Noodles Cook attól a naptól fogva,<br />
hogy Yossarian összehozta őket, szimbiotikus kapcsolatba léptek<br />
egymással, méghozzá olyan kölcsönös melegséggel, amilyet<br />
Yossarian soha nem érzett Noodles iránt, de Porter Lovejoy<br />
iránt sem ama néhány alkalommal, mikor találkoztak.<br />
– Ezért az egyért az adósod vagyok – mondta utána<br />
Noodles.<br />
– Egynél többért – emlékeztette elővigyázatosságból<br />
Yossarian.<br />
Az ezüstös hajú C. Porter Lovejoy, aki, mint a barátságos<br />
sajtó következetesen jellemezte, kétpárti és világos gondolkozású<br />
férfi volt, még mindig nagyon könnyen vette az életet. Több<br />
mint fél évszázada befutott beltagja volt a washingtoni Cosa<br />
Lorónak, és szeretett azon elmélkedni hallgatói előtt, miszerint<br />
immár kiérdemelte hozzá a jogot, hogy elkezdjen lazítani.<br />
Nyilvánosan gyakran szerepelt különféle embereket felmentő<br />
kormánybizottságokban, és igazoló jelentések társszerzőjeként.<br />
-[217]-
Magánemberként többségi társa és általános tanácsadója<br />
volt a washingtoni Cosa Loro Atwater, Fitzwater, Coswater,<br />
Brown, Jordan, Shimlish és Capone ügyvédi irodának. Ebben a<br />
minőségében arisztokratikus presztízse és feddhetetlen hírneve<br />
révén szabadon képviselhetett bármely ügyfelet, akit csak akart,<br />
akár olyanokat is, akiknek ellentétesek voltak az érdekeik. Határállamból<br />
származott, így jogosan vallhatott bármely irányú<br />
szülőföldi kötődéseket, jól nevelt déli úriemberek megnyugtató<br />
akcentusával tudott beszélni, mikor északiakkal volt dolga, és a<br />
patinás egyetemek igazi, kulturált fonetikáját használta, amikor<br />
déliekkel beszélt. Társa, Capone sötét bőrű volt és kopaszodott,<br />
és földhözragadtnak és meglehetősen keménynek látszott.<br />
– Ha befolyásért fordul hozzám – szokta hangsúlyozni<br />
Porter Lovejoy minden reménybeli kliensnek, aki hozzá fordult<br />
–, akkor nem a megfelelő emberhez jött. Ha azonban olyan tapasztalt<br />
emberek szolgálatait óhajtja megszerezni, akik bekötött<br />
szemmel is eligazodnak a hatalom itteni folyosóin, akik közeli<br />
kapcsolatban állnak azokkal az emberekkel, akikkel majd beszélni<br />
akar, és meg tudják mondani önnek, kik azok, és el tudják<br />
intézni, hogy fogadják, akik el tudják kísérni a megbeszélésekre,<br />
ahol nagyrészt ők beszélnek ön helyett, akik ki tudják<br />
fürkészni, mi történik önnel kapcsolatban azokon a megbeszéléseken,<br />
melyeken ön nem vehet részt, és akik át tudnak nyúlni<br />
a beosztottak feje fölött, és a főnökeikhez tudnak fordulni, ha<br />
nem olyan döntések születnek, amilyeneket ön szeretne, akkor<br />
talán tudok segíteni.<br />
C. Porter Lovejoy volt az, aki a legtöbbet tette G. Noodles<br />
Cook törekvéseinek előmozdítására és hatókörük kiterjesztésére.<br />
Ügyesen felmérte a nála fiatalabb Noodles kezdeményezésének<br />
paramétereit, és sietős lépéseket tett, hogy összehozza a<br />
Cosa Loro család más hírességeivel, akik a legjobban hasznosíthatták<br />
Noodles ötletes és éles eszű felismeréseit a politikai propaganda<br />
és az image-építés terén, valamint kiváló érzékét a<br />
-[218]-
csőcseléket fellelkesítő jelmondatokhoz, a ravasz inszinuációkhoz,<br />
a sima és kifinomult sértegetésekhez, az aljas hazugságokhoz<br />
és a trükkös logikai bűvészmutatványokhoz, amelyeket<br />
olyan gyorsan vitt végbe, hogy szem nem láthatta őket, mert elsiklott<br />
felettük. Mihelyt esélyt adtak neki rá, Noodles soha nem<br />
okozott csalódást senkinek, aki, mint C. Porter Lovejoy, csak a<br />
legrosszabbat várta tőle.<br />
Yossarian és a Cosa Loro brigantija, Noodles Cook között<br />
békésen utálkozó meghasonlás alakult ki, melyet egyikük sem<br />
látott szükségesnek elsimítani. Yossarian most már habozás<br />
nélkül felhívta, és felvetette a nevetséges lehetőséget, nem tudná-e<br />
Noodles rávenni az új elnököt, hogy tegyen úgy, mintha<br />
komolyan venné Christopher Maxon meghívását egyik mostoha-unokahúgának<br />
vagy minek a Kikötői Hatóság Buszpályaudvarán<br />
rendezendő esküvőjére.<br />
– Milliókat hajt fel a pártodnak, Noodles.<br />
– Miért ne? – mondta Noodles vidáman. – Ez úgy hangzik,<br />
mint valami tréfa. Mondd azt nekik, hogy komolyan gondolkodik<br />
rajta, hogy elmegy<br />
– Nem kell megkérdezned tőle?<br />
– Nem. – Noodles mintha meg lett volna lepve. – John, akkora<br />
agy még nem született a világra, amely elég nagy volna,<br />
hogy minden olyan üggyel foglalkozni tudjon, amelyekről<br />
bármelyik elnöknek azt kell színlelnie, hogy megérti őket. Én<br />
még mindig nagyon be vagyok nála vágódva, mióta átsegítettem<br />
a beiktatásán.<br />
Mint a tizedik és legújabb szaktanácsadót a kilenc rangidős<br />
szaktanácsadó mellett, akik tizenegy doktori fokozat birtokosai<br />
voltak az időközben elnökké emelt férfiút körülvevő agytrösztben,<br />
G. Noodles Cookot még nem fertőzte meg az a sajá-<br />
-[219]-
tos megvetés, amelyet, mint gyakran mondják, a közéleti ismertség<br />
szül.<br />
C. Porter Lovejoy volt az, aki megfigyelte az eredeti kilenc<br />
szaktanácsadó fényének elhalványulását, és javasolta G.<br />
Noodles Cook tizedikként való kinevezését, mint aki majd újra<br />
felvillantja a magas hivatalt övező kitűnőség illúzióját. Ez a választás,<br />
állította független szaktekintélyként, jó lesz az alelnöknek,<br />
a kormányzatnak, az országnak, magának Noodles Cooknak,<br />
amellett kimondatlanul, hallgatólagosan C. Porter<br />
Lovejoynak és cégtársai érdekeinek, az Atwater, Fitzwater,<br />
Coswater, Brown, Jordan, Shimlish és Capone ügyvédi lobbista<br />
irodának a Cosa Loróban. Capone, aki Lovejoyhoz hasonlóan<br />
az iroda alapító társtulajdonosa volt, csak jó klubokban golfozott,<br />
üzleti vezetőkkel és magas rangú kormányhivatalnokokkal,<br />
akik ritkán engedték veszíteni.<br />
Az elnöki beiktatás formaságai előtt álló akadályok az alelnöknek<br />
abból a természetes óhajából fakadtak, hogy a legmagasabb<br />
hivatalba az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága főbírájának<br />
kezébe letett esküjével iktassák be. Az a tisztelete méltó<br />
úriember, aki ezt az állást betöltötte, szemüveges, magas,<br />
kupolás homlokú, acélos és meglehetősen uralkodó személyiség<br />
volt, aki váratlanul inkább hirtelen lemondott, mintsem<br />
hogy közre kelljen működnie egy olyan aktusban, amelyről úgy<br />
érezte, hogy megsérti a törvény szellemét, ha a betűjét nem is.<br />
Ez a váratlan akció nemigen hagyott más választást a végrehajtó<br />
hatalom új vezetőjének, mint hogy a bíróság valamelyik<br />
másik hírességéhez forduljon, akinek pártvonzalmai rokonok<br />
az övével.<br />
Egy asszony, aki akkor a bíróság tagja volt, önként lemondott,<br />
tizennégy perccel azután, hogy megkörnyékezték. Magyarázatként<br />
azzal hozakodott elő, hogy ellenállhatatlanul vágyik<br />
visszatérni arra a területre, amelyet mindig is a legjobban szere-<br />
-[220]-
tett: a házimunkához. Világéletében arra törekedett, szögezte le,<br />
hogy csak háziasszony legyen.<br />
A tiszteletre méltó bírák e tisztelt csillagképének, melyre<br />
az emberek előzőleg hajlamosak voltak fölnézni, volt egy további<br />
nagy csillaga, egy tiszteletre méltó úriember, akit a barátságos<br />
újságírók gyakran dicsértek állítólagos szellemességéért<br />
és színészies hajlamáért az irányzatos és csak őt szórakoztató<br />
szőrszálhasogatásra. Ő elment horgászni.<br />
Az afro-amerikai természetesen szóba se jöhetett. A fehér<br />
Amerika nem tűrt volna el olyan elnököt, akinek a hivatali legalitását<br />
egy fekete erősítette meg, különösen olyan fekete, mint<br />
ez, aki nem volt valami nagy jogász, és nem volt valami nagy<br />
bíró, és a kinevezését megerősítő meghallgatásokon a jelek szerint<br />
semmi mást nem mutatott fel, csak egyenlő adag epét és<br />
hadovát.<br />
A bíróság többi ortodox párttagját mellőzték, mert egyszerűen<br />
nem voltak sem elég színes egyéniségek, sem megfelelően<br />
ismertek. Elvetésük még végérvényesebbé vált, amikor meg<br />
nem nevezett források és nem azonosított beosztott tisztviselők<br />
révén kiszivárgott irodáikból az alkotmányos kétség, vajon az<br />
ország bármely bíróságának bármelyik tiszteletre méltó tagja<br />
valóban jogosult-e felesketni egy olyan embert az ország legmagasabb<br />
közjogi hivatalára, mint ő. A testület ritka, egyhangú<br />
határozatban üdvözölte a főbírót a lemondásáért, az asszonyt a<br />
háziasszonykotlásért, a szellemeskedő bírót pedig azért, mert<br />
horgászni ment.<br />
Ezzel már csak az a demokrata maradt, akit még a liberálisnak<br />
vélelmezett John Kennedy nevezett ki valamikor régesrégen,<br />
és aki azóta is mindig a konzervatívokkal szavazott.<br />
Hivatalba léphet-e egy elnök anélkül, hogy letenné a hivatali<br />
esküt? A bíróságon nem maradtak elegen ahhoz, hagy ezt<br />
eldöntsék. De aztán Noodles Cook, egyedül a vezető szakta-<br />
-[221]-
nácsadók közül, előhozakodott azzal a merész javaslattal, amelyet<br />
kezdettől fogva a fejében forgatott, de egészen a válság idejéig<br />
megtartott magának, és amely végre kielégítő kiutat kínált<br />
a kínos zsákutcából.<br />
– Még mindig nem értem – mondta megint egyszer az alelnök,<br />
mikor újra leültek négyszemközt tanácskozni. Addigra a<br />
többi kilenc vezető szaktanácsadó a tizenegy doktori diplomájával<br />
már egyre jobban megszégyenült előtte. – Kérem, magyarázza<br />
el újra.<br />
– Nem hiszem, hogy sikerül – mondta komoran Noodles<br />
Cook. A pozíciót szerette, amit betöltött, de a munkája meg a<br />
munkaadója felől már nem volt többé biztos.<br />
ját?<br />
– Próbálja meg. Ki nevezi ki a Legfelsőbb Bíróság főbírá-<br />
– Ön – mondta Noodles komoran.<br />
– Helyes – mondta az alelnök, aki elődje lemondása révén<br />
technikailag már elnök volt. – De addig nem nevezhetem ki,<br />
amíg föl nem esküdtem?<br />
– Ez is igaz – felelte Noodles mogorván.<br />
– Ki esket fel akkor?<br />
– Akárki, akit csak akar.<br />
– A főbírót akarom.<br />
– Nincs főbíránk – mondta Noodles zsémbesen.<br />
– És addig nincs főbíránk, amíg ki nem nevezek egyet? És<br />
nem nevezhetem ki, amíg...<br />
– Azt hiszem, most már kapiskálja.<br />
A beálló csöndben, arcán a durcás csalódás kifejezésével,<br />
Noodles megint nagyon sajnálta, hogy ő meg a harmadik felesége,<br />
Carmen, akivel éppen egy elkeseredett válóper kínjait<br />
-[222]-
szenvedte el, már nincsenek beszélő viszonyban. Sóvárgott egy<br />
megbízható partner után, aki előtt biztonságosan parodizálhatná<br />
az efféle beszélgetéseket. Eszébe jutott Yossarian, aki – attól<br />
félt – mostanára már valószínűleg szar alaknak tartja. Noodles<br />
volt olyan intelligens, hogy megértse: valószínűleg ő maga se<br />
tartaná sokra magát, ha valaki más lenne, nem önmaga; elég<br />
becsületes volt ahhoz, hogy tudja, hogy becstelen, és maradt<br />
benne annyi integritás, hogy tudja: már semmi integritása<br />
nincs.<br />
– Igen, azt hiszem, már értem – mondta az alelnök, és felcsillant<br />
benne a remény. – Azt hiszem, kezdek megint teljes<br />
gázzal hajtani.<br />
– Ez nem lep meg – mondta Noodles, de ez valahogy nem<br />
hangzott olyan pozitívan, ahogy akarta.<br />
– És miért ne csinálhatnánk együtt a kettőt? Nem eskethetném<br />
fel főbírónak, mikor ő fölesket elnöknek?<br />
– Nem – mondta Noodles.<br />
– Miért nem?<br />
– Mert a szenátusnak meg kell erősítenie. Először ki kell<br />
neveznie.<br />
– Hát akkor – mondta az alelnök, és azzal az elegáns teljesítménynek<br />
kijáró széles mosollyal húzta ki magát ültében,<br />
amely rendszerint akkor jelent meg az ajkán, mikor valamelyik<br />
videojátékának a kezelőgombjait nyomkodta – nem tudná a<br />
szenátus az alatt megerősíteni, amíg én egyidejűleg kinevezem,<br />
mikor fölesket?<br />
– Nem – mondta Noodles rendíthetetlenül. – És kérem, ne<br />
kérdezze, hogy miért. Lehetetlen. Kérem, fogadja el rá a szavamat,<br />
uram.<br />
-[223]-
– Nahát, szerintem ez tényleg szégyen, gyalázat! Szerintem<br />
az elnöknek kijárna az a jog, hogy a Legfelsőbb Bíróság főbírája<br />
eskesse fel.<br />
– Senkit nem ismerek, aki ezzel ne értene egyet.<br />
– De nem tehetem, igaz? Ó, nem! Mert nincs főbíránk!<br />
Hogy kerülhetett sor ilyesmire?<br />
– Nem tudom, uram. – Noodles szemrehányóan figyelmeztette<br />
magát, hogy nem szabad gúnyosan hangzania annak,<br />
amit mond. – Lehet, hogy ez is Alapító Atyáink egyik mulasztása.<br />
– Mi a fenéről beszél maga? – Az alelnök úgy szökött talpra,<br />
mintha kolerikus düh fogná el valami elképzelhetetlen istenkáromlás<br />
miatt. – Ők nem mulasztottak el semmit! A mi Alkotmányunk<br />
mindig tökéletes volt!<br />
– Huszonhét módosító kiegészítésünk van hozzá, uram.<br />
– Csakugyan? Ezt nem tudtam.<br />
– Nem titok.<br />
– Honnan kellett volna tudnom? Ezt jelenti a kiegészítés?<br />
Változtatást?<br />
– Igen.<br />
– Hát ezt honnan kellett volna tudnom? – Megint morózus<br />
és elkeseredett hangulat fogta el. – Szóval még mindig itt tartunk,<br />
igaz? Nem nevezhetem ki...<br />
– Igen. – Noodles jobbnak ítélte, ha inkább a szavába vág,<br />
mintsem hogy újra kitegye mindkettőjüket a litániának.<br />
– Akkor ez olyan, mint a 22-es csapdája, nem? – bökte ki<br />
váratlanul az alelnök, és tüstént fel is vidult ihletettségének<br />
ezen a bizonyítékán. – Nem nevezhetem ki a főbírót, amíg nem<br />
-[224]-
vagyok elnök, ő meg nem eskethet fel engem, amíg ki nem nevezem.<br />
Ez nem a 22-es csapdája?<br />
Noodles Cook vadul bámulta a falat, és elszánta magát,<br />
hogy inkább eljátssza tekintélyes pozícióját az új kormányzatban,<br />
mintsem hogy olyan emberrel vesződjön, aki ilyesmin tökölődik.<br />
Aztán láttat, hogy egy nagy, leegyszerűsített térképre bámul,<br />
amely műalkotás gyanánt lóg a falon, és a gettysburgi csata<br />
hadrendjét ábrázolja. Noodles töprengeni kezdett a történelmi<br />
múlton. Lehet, hogy ez mindig így volt az uralkodó és a tanácsadója<br />
között, gondolta, és rangjától eltekintve minden tekintetben<br />
mindig a tanácsadó volt a magasabb rendű, a feljebbvaló.<br />
Ekkor történt, hogy Noodles, kimerülten és elkeseredetten,<br />
parancsolóan kibökte a megoldást, amely megmenthette a<br />
helyzetet:<br />
– Vesse be a demokratát!<br />
– Micsoda?<br />
– Igen, vesse be azt a kibaszott demokratát. – Félresöpörte<br />
a kifogásokat, mert előre látta őket. – Kennedy demokratája<br />
volt. Na és? Mit jelent ez? Az a fickó se rosszabb, mint mi. Jobb<br />
lesz a sajtója, ha kétpártinak mutatkozik. Amikor népszerűtlenné<br />
válik, őt teheti felelőssé, amiért föleskette.<br />
Porter Lovejoy előrelátása megint beigazolódott. Amikor<br />
eligazította Noodlest, hangsúlyozta, milyen jó hasznát fogja<br />
venni neki az alelnök. A szükség közvetlen, a lehetőségek korlátlanok.<br />
Lesz majd egy előzetes megbeszélés.<br />
– Mennyit mondjak el neki? – tudakolta Noodles.<br />
Porter Lovejoy csak somolygott, mint egy bagoly.<br />
– Amennyit hagy. Tulajdonképpen te fogod őt kikérdezni,<br />
hogy lássad, akarod-e azt az állást, bár ezt ő nem fogja tudni.<br />
-[225]-
– És hogy fogom tudni ezt megoldani? – tűnődött derűsen<br />
Noodles.<br />
Porser Lovejoy megint csak somolygott.<br />
– A fedőneve?<br />
– Ezt most ne hozd elő – intette óva Porter Lovejoy. –<br />
Maga választotta magának, tudod. Nem lesz semmi baj.<br />
*<br />
– Jöjjön, jöjjön, jöjjön – mondta az alelnök kedélyesen<br />
Noodles Cooknak az előteremben lezajlott vidám üdvözlés<br />
után, melyet Noodles zavarba ejtően fesztelennek talált.<br />
Már az is meglepte, hogy az előkelő címet viselő, nála fiatalabb<br />
férfi kirontott a szobájából, és melegen üdvözölte.<br />
Noodlesnak alig volt ideje észrevenni a fogadószoba falait ékesítő<br />
közép- és főiskolai zászlócskákat. Nem tudta megszámolni<br />
a sok-sok tévéképernyőt sem, melyek mind különböző csatornákra<br />
voltak hangolva. – Régi klipekre és benyögésekre várunk<br />
– magyarázták vihogva a lányok, és Noodles nem tudta,<br />
komolyan mondják-e, vagy nem.<br />
– Már alig vártam, hogy megismerkedjem magával –<br />
folytatta meggyőzően az alelnök. – Bruum, bruum, bruum –<br />
mondta aztán bizalmasan, mikor becsukódott mögöttük az ajtó,<br />
és kettesben maradtak. – Ez az Indinnapolisi Pálya című videojátékból<br />
van, amelyben verhetetlen vagyok. Ismeri? Majd megismeri.<br />
Jól játszik videojátékokat? Lefogadom, hogy meg tudom<br />
verni. No de most beszéljünk magáról, kérem. Alig várom,<br />
hogy többet tudjak meg magáról.<br />
Noodles számára ez gyerekjáték volt. – Nos, uram, mi az,<br />
amit tudni szeretne rólam? Hol kezdjem?<br />
– Velem az a helyzet – felelte az alelnök –, hogy mikor elszántam<br />
magam valamire, mindig sikerült is végbevinnem. Ké-<br />
-[226]-
ső bánat ebgondolat, ami elmúlt, elmúlt. De ha egyszer kitűzök<br />
egy célt, akkor azt elérem, könyörtelenül.<br />
– Értem – mondta Noodles pillanatnyi meglepetése elmúltával,<br />
mikor úgy sejtette, hogy alkalmak kapott a hozzászólásra.<br />
– És azt mondja, az volt a célja, hogy alelnök legyen?<br />
– Ó, igen, határozottan, határozottan. És könyörtelenül el<br />
is értem.<br />
– Hogyan?<br />
– Igent mondtam, mikor felkértek, hogy vállaljam el. Tudja,<br />
Mr. Cook... szólíthatom Noodlesnak? Köszönöm. Megtisztel...<br />
szerintem az alelnök hivatalát egy szóval lehet a legjobban<br />
leírni, mégpedig azzal, hogy legyen résen. Vagy ez két szó?<br />
– Azt hiszem, kettő.<br />
– Köszönöm. Azt hiszem, egyetlen más szaktanácsadómtól<br />
se kaptam erre ilyen világos választ. És ez az, amit könyörtelenül<br />
folytatni akarok. A résen létet. Nyilvánvalóan minél tovább<br />
alelnök az ember, annál inkább résen van, hogy elnök lehessen.<br />
Egyetért ezzel?<br />
Noodles ügyesen megkerülte a kérdést. – És ez az a cél,<br />
amit most könyörtelenül el akar érni?<br />
– Ez az alelnök dolga, nem? Ezzel a többi szaktanácsadóm<br />
is egyetért.<br />
– És az elnök tudja?<br />
– Nem törekednék rá most könyörtelenül, ha nem adta<br />
volna hozzá a teljes jóváhagyását. Van még valami, amit tudni<br />
szeretne rólam, és ami segítene nekem eldönteni, hagy elég jó-e<br />
erre az állásra? Porter Lovejoy azt mondja elég jó.<br />
– Nos, uram – mondta Noodles Cook, aztán óvatosan folytatta.<br />
– Van valami olyasmi abban, amit most magára vállal,<br />
-[227]-
amiről úgy érzi, hogy nincs teljesen felkészülve arra, hogy<br />
egyes-egyedül végbevigye?<br />
– Nincs. El se tudok ilyet képzelni.<br />
– Akkor miért érzi úgy, Hogy még egy szaktanácsadóra<br />
lenne szüksége?<br />
– Hogy segítsen nekem az olyan kérdésekben, mint ez.<br />
Tudja, a főiskolán elkövettem azt a hibát, hogy nem szenteltem<br />
magam igazán a tanulmányaimnak, és ezt nagyon megbántam.<br />
– De azért kielégítő jegyeket kapott, nem?<br />
– Ugyanolyanokat, mint mikor a tanulmányaimnak szenteltem<br />
magam. Maga is járt főiskolára, Mr. Cook? Iskolázott<br />
ember maga?<br />
– Igen, uram. Tudományos fokozataim vannak.<br />
– Remek. Én is jártam főiskolára, tudja. Sok közös van<br />
bennünk, és jól ki tudnánk jönni egymással... remélem, jobban –<br />
és itt kissé panaszosra váltott a hangja –, mint ahogy a többiekkel<br />
kijövök. Az az érzésem, hogy a hátam mögött vicceket faragnak<br />
rólam. Ha ágy most visszatekintek rá, többet kellett volna<br />
foglalkoznom a főiskolán filozófiával, történelemmel meg<br />
közgazdaságtannal. Ezt most pótolom.<br />
– Hogyan... – kezdte volna megkérdezni Noodles, de aztán<br />
meggondolta magát. – Uram, nekem az volt a tapasztalatom...<br />
– Késő bánat ebgondolat, és ez a múlt.<br />
– Nekem az volt a tapasztalatom mint diáknak – járta tovább<br />
Noodles a maga útját alázatosan –, de még akkor is, mikor<br />
tanítottam egy kicsit, hogy amilyenek az emberek, olyanok a<br />
foglalatosságaik. Akit a sportrendezvények, a golf és az esélyek<br />
érdekelnek, azok a versenyeken, a golfpályán és a társasági öszszejöveteleken<br />
töltik az idejüket, és későbbi életük során na-<br />
-[228]-
gyon nehéz érdeklődésüket az olyan témák felé fordítaniuk,<br />
mint a filozófia, a történelem és a közgazdaságtan, ha korábban<br />
nem vonzódtak hozzájuk.<br />
– Igen. De soha nem is késő – mondta az alelnök, mire<br />
Noodles nem tudta, egyetértenek-e, vagy sem. – Az utóbbi időben<br />
a napóleoni háborúkat tanulmányoztam, hogy mintegy kiegészítsem<br />
a műveltségemet.<br />
Noodles egy-két pillanatig mozdulatlanul ült. –<br />
Melyikeket? – Más választ nem tudott kigondolni.<br />
– Hát több is volt, nem csak egy?<br />
– Ez nem az én szakterületem – felelte Noodles Cook, és<br />
kezdte föladni a reményt.<br />
– És átveszem az antietami csatát is – hallotta annak az<br />
embernek a szájából, aki a következő lesz az elnökök sorában.<br />
– Azután meg kikukkantok Bull Runba. Az volt az igazi<br />
nagy háború, az a polgárháború. Azóta se volt olyan háborúnk,<br />
igaz? Nagyon meg lesz lepve, de Bull Run csak egy rövid autóútnyira<br />
van ide, rendőri kísérettel.<br />
– Háborúra készül?<br />
– Szélesítem a látókörömet. És hiszek abban, hogy résen<br />
kell lenni. Nekem úgy tűnik, hogy egy elnök minden más munkája<br />
elég kemény, és valahogy unalmas. Videokazettára fogom<br />
vitetni mindezeket a csatákat, és videojátékokat csináltatok belőlük,<br />
amelyikben akármelyik fél nyerhet. Bruum, bruum,<br />
bruum! A gettysburgi csatát is. Szereti a videojátékokat? Melyik<br />
a kedvence?<br />
– Nincs kedvencem – motyogta letörten Noodles.<br />
– Hamarosan lesz. Jöjjön csak, nézze meg ezeket.<br />
-[229]-
A szekrénykén álló videoképernyőn – az iroda számos<br />
zugában videoképernyők álltak, a hozzájuk tartozó távirányítókkal<br />
–, azon, amelyikhez az alelnök odavezette, éppen az Indianapolisi<br />
Pálya nevű játék ment. Noodles más játékokat is látott,<br />
a Le a bombákat és Bújj ki a sorozás alól címűeket.<br />
És látott még egyet, a Halj meg nevetve címűt.<br />
Házigazdája kuncogott. – Kilenc főiskolát végzett ember<br />
van a stábomban, tizenegy doktori diplomával, és egyikük se<br />
tudott egyetlenegyszer se megverni ezekben. Nem mond ez sokat<br />
arról, hogy milyen ma ebben az országban a felsőoktatás?<br />
– De igen – mondta Noodles.<br />
– Magának mit mond?<br />
– Sokat – felelte Noodles.<br />
– Én is így érzem. Van egy új is, amit kizárólag nekem csináltak,<br />
Triage a neve. Ismeri?<br />
– Nem. A Triage francia eredetű szó, és abban az esetben,<br />
ha nagy háború tör ki, és el kell döntenünk, ki legyen az a néhány<br />
ember, aki életben maradhat a föld alatti óvóhelyeken...<br />
– A szó jelentését ismerem, alelnök úr! – vágott közbe<br />
Noodles durvábban, mint ahogy akarta. – Csak a játékot nem<br />
ismerem – magyarázta kényszeredett mosollyal.<br />
– Majd megismeri. Magát fogom először megtanítani rá. Jó<br />
mulatság és nagy kihívás. Magának is meglesznek a kedvencei,<br />
nekem is, és csak az egyik győzhet közülünk, és az dönti el,<br />
hogy ki fog életben maradni és ki fog meghalni. Élvezni fogjuk.<br />
Azt hiszem, szeretném, ha specializálódna a Triage-ra, mert<br />
nem lehet tudni, mikor kellhet majd ténylegesen lejátszanunk,<br />
és nem hiszem, hogy a többiek felérik ésszel. Oké?<br />
– Igen, alelnök úr.<br />
-[230]-
nek.<br />
– És ne legyen ilyen szertartásos, Noodles. Szólítson Pöcs-<br />
Noodles elképedt. – Ezt nem tehetem! – vágott vissza<br />
nyomatékosan, a spontán dac reflexével.<br />
– Próbálja meg.<br />
– Én ugyan nem.<br />
– Még ha ez az állásába kerülne is?<br />
– Nem, még akkor sem, Mr. Pöcs... akarom mondani, alelnök<br />
úr.<br />
– Látja? Fog ez menni. Mindenki más így szólít. Nézzük<br />
most azokat a dolgokat, amelyekről Porter Lovejoy azt mondja,<br />
hogy maga el tudja intézni őket. Mennyit tud a nehézvízről?<br />
– Szinte semmit – mondta Noodles, és tüstént szilárdabb<br />
talajon érezte magát. – A nukleáris reakciókhoz van valami köze,<br />
nem?<br />
– Tőlem ne kérdezze. Valami ilyesmit mondanak itt ebben<br />
is. Én se tudok róla sokat, úgyhogy máris jól találkozik az<br />
agyunk.<br />
– Mi a probléma?<br />
– Hát, van itt egy ember, akit őrizetbe vettünk, mert engedély<br />
nélkül állítja elő. Azt mondja, nyugalmazott lelkész, a régi,<br />
második világháborús gyalogsági légierőtől.<br />
– Miért nem hagyatják abba vele?<br />
– Nem tudja abbahagyni. Úgyszólván biológiailag termeli,<br />
ha érti, mire gondolok.<br />
– Nem, nem tudom, mire gondol.<br />
-[231]-
– Hát, ezt mondják itt is, a Csapvíz fedőnevű titkos dosszié<br />
összefoglalójának ebben a szinopszisában. Azt eszi és azt issza,<br />
amit a többiek, de ami kijön belőle, az azt hiszem, nehézvíz.<br />
Egy magánvállalkozás, az M&M V&T megkutatta és továbbfejlesztette<br />
az illetőt, és most opciójuk van rá, és elindították<br />
a szabadalmazási eljárását.<br />
– Hol tartják?<br />
– Valahol a föld alatt, arra az eshetőségre, ha radioaktívvá<br />
válna. Közvetlenül mielőtt elkapták, kapcsolatban állt valamiféle<br />
társával, és a felesége meg az a másik pasas rendszeresen kódolt<br />
beszélgetéseket folytatnak telefonon, és úgy tesznek, mintha<br />
nem tudnának semmiről. Eddig még semmi szemérmetlen<br />
nem történt köztük. A pasas egy ápolónővel is beszélget telefonon,<br />
és kettejük között sok minden kezdődhet,ami szemérmetlen.<br />
Mintha soha nem hallottak volna az AIDS-ról. És lehet,<br />
hogy van egy belga kémkapcsolatuk is, az új Európai Gazdasági<br />
Közösséggel. „A belga megint tud nyelni”, jelentette az ápolónő,<br />
mikor utoljára beszéltek egymással.<br />
– És mit szándékozik a lelkésszel csinálni?<br />
– Ó, könnyen megölethetnénk valamelyik antiterrorista<br />
egységünkkel, ha arra kerülne a sor. De lehet, hogy szükségünk<br />
lesz rá, mert problémánk van a tríciumhiánnyal is. Mit tud maga<br />
a tríciumról, Noodles?<br />
– Trícium? Soha nem hallottam róla.<br />
– Az jó. Akkor objektív tud maradni. Azt hiszem, valamiféle<br />
radioaktív gáz, amelyre szükségünk van a hidrogénbombáinkhoz<br />
meg más holmikhoz. Nehézvízből nyerik, és ez a lelkész<br />
nagyon hasznos lehetne, ha másokat is meg tudna tanítani rá,<br />
hogy nehézvizet pisáljanak. Az elnöknek ehhez nincs türelme,<br />
és azt akarja, hogy én vegyem kézbe. Nekem sincs hozzá sok<br />
türelmem, így át fogom adni magának.<br />
-[232]-
– Nekem? – kiáltott fel meglepetten Noodles. – Úgy érti,<br />
hogy föl vagyok véve?<br />
– Beszélgettünk, nem? Tudassa velem, mit gondol, mit javasoljak.<br />
Ezzel átnyújtott Noodlesnak egy terebélyes vörös dossziét,<br />
melynek első lapján egy tömörített helyzetjelentés összefoglaló<br />
szinopszisa kivonatának az egymondatos summája állt egy hetvenegy<br />
éves nyugalmazott katonai lelkészről, aki engedély nélkül<br />
nehézvizet állít elő a hasában, és akit jelenleg titkos őrizetben<br />
tartanak vizsgálat és kihallgatás céljából. Noodles nem sokat<br />
tudott a nehézvízről, a tríciumról pedig semmit, de ahhoz,<br />
eleget tudott, hogy egy szemrebbenéssel se árulja el, hogy ismeri<br />
őket, amikor John Yossarian és Milo Minderbinder nevét olvasta,<br />
bár komoran eltöprengett Melissa MacIntoshon, az ápolónőn,<br />
akiről soha nem hallott, valamint az ő Angela Back vagy<br />
Angela Moorcock nevezetű lakótársán, és az egyik New York-i<br />
kórházban gégerákkal fekvő, rejtélyes belga ügynökön, akiről<br />
az ápolónő rendszeresen kódolt üzeneteket továbbított telefonon,<br />
nemkülönben azon a nyájas, jól öltözött és rejtelmes férfin,<br />
aki a jelek szerint vagy megfigyelés alatt tartja a többieket, vagy<br />
szimatol utánuk, vagy a testőrük. Noodlesra, mint az ismertetők<br />
nagy műértőjére mély benyomást tett a szerző zsenialitása,<br />
aki ennyi mindent tudott egyetlen mondatba sűríteni.<br />
– Azt akarja, hogy én döntsek? – mormolta végül zavartan<br />
Noodles.<br />
– Miért ne? És aztán itt van ez a másik dolog: valakinek<br />
van egy tökéletes hadirepülőgépe, amit el akar adni nekünk, és<br />
van egy más valaki, egy még jobb tökéletes hadirepülőgéppel,<br />
amit meg akar vétetni velünk, és csak az egyiket tudjuk megvenni.<br />
– Porter Lovejoy mit mond?<br />
-[233]-
– Ő most a bűnperének a tárgyalására készülődik. Azt<br />
akarom, hogy maga ítélje meg.<br />
– Azt hiszem, ehhez nincs meg a felkészültségem.<br />
– Én hiszek az özönvízben – felelte az alelnök.<br />
– Azt hiszem, ezt nem jól hallottam.<br />
– Hiszek az özönvízben.<br />
– Miféle özönvízben? – Noodles megint teljesen megzavarodott.<br />
– Természetesen Noé özönvizében. Amiről a Bibliában<br />
van szó. A feleségem is hisz benne. Maga nem tud róla?<br />
Noodles összehúzott szemekkel kereste az alelnök jámbor<br />
ábrázatán a játékosság enyhe felvillanását. – Nem vagyok benne<br />
biztos, hogy is érti ezt. Úgy hiszi, nagy volt az eső?<br />
– Úgy hiszem, hogy igaz. Minden részletében.<br />
– Hogy vette minden állatfajtának a hímjét meg a nőstényét?<br />
– Ezt mondja a Biblia.<br />
– Uram – mondta Noodles udvariasan –, mostanára több<br />
állat- és rovarfajtát vettünk számba, mint amennyit valaki egész<br />
élete során össze tudna gyűjteni és be tudna rakni egy akkora<br />
hajóba. Honnan szedné őket, és hová tenné őket, nem is szólva<br />
arról, hogy mennyi hely kellene saját magának meg a gyerekei<br />
családjának, valamint az ennivaló tárolásának és a hulladék eltávolításának<br />
problémáiról az alatt a negyven nap és negyven<br />
éjjel zuhogó eső alatt?<br />
jel.<br />
– Maga tud erről!<br />
– Hallottam. És utána még százötven nap és százötven éj-<br />
-[234]-
– Maga ezt tudja! – bámult rá elismerően az alelnök. –<br />
Akkor valószínűleg azt is tudja, hogy az evolúció svindli. Gyűlölöm<br />
az evolúciót.<br />
– Honnan származott akkor az a sok állati élet, amelyről<br />
tudunk? Csak bogarakból majd három- vagy négyszázezer fajta<br />
létezik.<br />
– Ó, hát valószínűleg csak úgy kialakultak.<br />
– Alig hétezer év alatt? A bibliai időszámítás szerint körülbelül<br />
ennyi volt az egész.<br />
– Utánanéztem, Noodles. Mindaz, amit a világ teremtéséről<br />
tudnunk kell, benne van a Bibliában, világosan, angolul –<br />
nézett rá derűsen az alelnök. – Tudom, hogy vannak, akik<br />
szkeptikusok. De azok mind vörösök. És mind tévednek.<br />
– Ott van Mark Twain esete. – Noodles nem tudta megállni,<br />
hogy ne kezdjen vitatkozni.<br />
– Ó, ezt a nevet ismerem! – kiáltott fel nagy örömmel és<br />
hivalkodva az alelnök. – Mark Twain, a nagy amerikai humorista,<br />
ugye? Az én államommal szomszédos államból, Missouriból?<br />
– Missouri állam nem szomszédos Indianával, uram. És<br />
Mark Twain az ön nagy amerikai humoristája kicsúfolta a Bibliát,<br />
lenézte a kereszténységet, megvetette imperialista külpolitikánkat,<br />
és minden részletében telifröcskölte a dühével Noé és<br />
bárkája történetét, különösen a házilégy miatt.<br />
Az alelnök egy pillanatra sem veszítette el a lelki nyugalmát.<br />
– Nyilvánvalóan két különböző Mark Twainről beszélünk<br />
– felelte.<br />
Noodles dühbe gurult. – Csak egy volt, uram – mondta<br />
lágyan, aztán elmosolyodott. – Ha akarja, összefoglalót készítek<br />
a kijelentéseiről, és odaadom valamelyik titkárának.<br />
-[235]-
– Ne, utálom az írásos anyagokat. Tegye át videóra, talán<br />
tudunk belőle valami játékot csinálni. Igazán nem értem, hogy<br />
egyes emberek, akik olyan sokat olvasnak, miért tudják olyan<br />
nehezen felfogni azokat az egyszerű igazságokat, amelyek világosan<br />
le vannak írva a Bibliában. És kérem, ne szólítson uramnak,<br />
Noodles. Maga sokkal idősebb nálam. Nem szólítana<br />
Pöcsnek?<br />
– Nem, uram, nem fogom pöcsnek szólítani.<br />
– Mindenki más annak szólít. Magának is joga van hozzá.<br />
Esküt tettem ennek a jognak a biztosítására.<br />
– Nézze, maga pöcs... – Noodles talpra ugrott, aztán lázasan<br />
körülnézett. Fekete táblát, krétát és mutatópálcát keresett.<br />
Akármit! – A víz mindig a saját szintjére törekszik.<br />
– Igen, ezt hallottam.<br />
– A Mount Everest nyolcezer méter magas. Ahhoz, hogy a<br />
földet elborítsa a víz, az egész földbolygón mindenütt közel<br />
nyolcezer méter mély víznek kellett volna lennie.<br />
Jövendőbeli munkáltatója bólintott, örült, hogy a jelek szerint<br />
végre eljutottak valahova. – Akkor annyi víz volt.<br />
– Aztán a vizek visszavonultak. Hová tudtak visszavonulni?<br />
– Természetesen az óceánokba.<br />
– Hol voltak az óceánok, ha a világ víz alatt volt?<br />
– Hát természetesen az özönvíz alatt – jött habozás nélkül<br />
a válasz, majd a zseniális férfiú felállt. – Ha megnéz egy térképet,<br />
Noodles, látni fogja, hol vannak az óceánok. És azt is látni<br />
fogja, hogy Missouri igenis határos az én államommal,<br />
Indianával.<br />
-[236]-
– Ez a pöcs hisz a vízözönben! – számolt be tüstént Porter<br />
Lovejoynak Noodles Cook, még mindig fortyogva és szinte kiabálva.<br />
Ez volt kapcsolatukban az első eset, amikor nem elégedett<br />
összeesküvőként jelentkezett a pártfogójánál.<br />
Porter Lovejoy megőrizte a nyugalmát. – A felesége is.<br />
– Több pénzt akarok!<br />
– Az állás ezt nem indokolja.<br />
– Változtasd meg az állást!<br />
– Majd beszélek Caponéval.<br />
Jó volt az egészsége, nem volt szociális segélyen, így ha<br />
minden érintett tudomásul vette, hogy Noodles, mint az új<br />
kormányzat egészségügyi, közoktatási és népjóléti minisztere,<br />
minden energiáját kizárólag az elnök oktatására fogja összpontosítani.<br />
-[237]-
Ötödik könyv<br />
-[238]-
13. TRÍCIUM<br />
A nehézvíz árfolyama újabb két ponttal emelkedett, közölte<br />
a fax az M&M irodájában, a New York-i Rockefeller Centerben,<br />
ugyanazon az emeleten, és jószerivel ugyanazokban a helyiségekben,<br />
ahol Sammy Singer szinte a teljes felnőtt dolgozó<br />
életét eltöltötte a Time magazinnál. Az iroda ablakai, mint azt<br />
Michael Yossarian újra láthatta, a messze alattuk elterülő jégpályára<br />
néztek, a tiszteletre méltó japán ingatlankomplexum csillogó,<br />
fagyott középpontjára, amelyet nagy pénzért már korábban<br />
megszereztek a hanyatló Rockefeller bankárdinasztiától. A<br />
jégpálya ugyanazon a telken állt, amelyen Sammy sok-sok évvel<br />
azelőtt, életében először korcsolyázni ment Glendával, és<br />
nem esett el, aztán megint el-elment vele nem is egy hosszú<br />
ebédidő alatt, miután kezdtek rendszeresen találkozgatni, és<br />
miközben Glenda egyre szuttyongatta, hogy költözzön hozzá és<br />
éljenek együtt az ő West Side-i lakásán a három gyerekével meg<br />
a wisconsini határvidékről való, nem mindennapi édesanyjával,<br />
aki igen nagyra tartotta Sammyt, és boldogan ment el újra a<br />
húgához lakni egy kis családi farmra, miután Sammy beköltözött<br />
– a New York-i szülők között senkit nem ismert, akik valaha<br />
képesek lettek volna ilyen kecses önfeláldozásra, a saját szüleit<br />
is beleértve –, a trícium pedig, a nehézvízből származó gáz<br />
további kétszáztizenhat ponttal emelkedett Genfben, Tokióban,<br />
Bonnban, Irakban, Nigériában, Kínában, Pakisztánban, Londonban<br />
és New Yorkban a radioaktív áruk nemzetközi tőzsdéin.<br />
A trícium árát derűlátóan hajtotta felfelé ennek a hidrogénizotópnak<br />
az a természetes tulajdonsága, hogy az atomfegyverekben<br />
előre kiszámítható ütemben fajult el, ami szükségessé<br />
tette az időszakos pótlását, valamint e gáznak az a csábító<br />
hajlama, hogy csökkent a mennyisége a között a két időpont<br />
-[239]-
között, mikor a szállítója lepecsételte, illetve a vásárlója átvehette,<br />
aki jobbára vagy újfajta bazárárukat és jelzőberendezéseket<br />
gyártott, melyek külső felszíne foszforeszkált, vagy pedig nukleáris<br />
robbanófejeket szerelt össze és szállított.<br />
A vásárlók gyakran közölték, hogy legalább negyven százalékkal<br />
kevesebb tríciumot kaptak, mint amennyit kifizettek,<br />
és negyven százalékkal levesebbet, mint amennyit becsomagoltak<br />
és leszállítottak, mégpedig lopás, eltérítés vagy szivárgás<br />
minden jele nélkül.<br />
A trícium egyszerűen nem volt meg, amikor leszállították.<br />
Nem sokkal azelőtt kísérleti szállítmányt irányítottak egyik<br />
épületből a másikba, hogy rájöjjenek, mi okozza ezt a veszteséget.<br />
Új ismeretekre nem tettek szert, de a kísérlethez becsomagolt<br />
trícium háromnegyed része elveszett. Pontatlan volna azt<br />
mondani, közölte egy félénk szóvivő, hogy a puszta légbe tűnt<br />
el. A leget folyamatosan vizsgálták. Nem volt puszta, és nem<br />
volt benne trícium.<br />
Sugárzása és ebből következő potenciális rákkeltő hatása<br />
ellenére még mindig a trícium maradt a legkiválóbb anyag világító<br />
irányjelzőkhöz, óraszámlapokhoz, puskák éjszakai irányzékához,<br />
és olyan jelképekhez, mint a svasztikák, keresztek,<br />
dávidcsillagok és glóriák, amelyek felizzanak a sötétben, továbbá<br />
az atomfegyverek robbanóerejének hallatlan fokozásához.<br />
*<br />
Melissa MacIntosh elragadó lakótársnője, Angela Back,<br />
akire Yossarian többé csak Angela Backupként tudott gondolni,<br />
közben már előterjesztette munkaadóinak, a két idősecske úriembernek<br />
az olyan világító cikkek ötletét, amelyek foszforeszkálva<br />
emelnék ki a párzás kidudorodó szerveit, és amelyeket<br />
egy játékvásáron már kipróbált a vásárlókon, férfiakon és nőkön<br />
egyaránt, továbbá elképzelését egy olyan hálószobai óráról,<br />
melynek sugárzó számlapja festékvegyületbe ágyazott trícium<br />
-[240]-
lenne, kis- és nagymutatói körülmetélt hímtagok lennének,<br />
számai pedig nem számokból, hanem az órák előrehaladásával<br />
az erotikus önkívület rendszeres periódusaiban fokozatosan<br />
egyre érzékibbé váló meztelen nőalakok sorozatából állnának,<br />
amelyek a végső órában, tizenkettőkor érnék el a teljes beteljesülést.<br />
Yossarian heves izgalomba jött, amikor a koktélbárban<br />
meghallgatta Angela előadását ennek az ihletett fogyasztási<br />
cikknek az ötletéről, egy-két nappal azelőtt, hogy Angela leszopta,<br />
majd hazaküldte, mert öregebb volt azoknál a férfiaknál,<br />
akikhez hozzá volt szokva, és nem volt benne biztos, akarja-e<br />
ennél intimebben is megismerni, aztán mivel Melissa kezdte<br />
őt egyre jobban megszeretni, Angela pedig ugyanakkor kezdett<br />
egyre jobban félni az AIDS-től, nem volt hajlandó másodszor<br />
is leszopni, vagy bármely más ezzel egyenértékű módon a<br />
kedvére tenni; miután első alkalommal figyelmesen meghallgatta<br />
az áradozását, Yossarian azon kapta magát, hogy féligmeddig<br />
föláll neki, így aztán megfogta a kezét, ahogy egymás<br />
mellett ültek az elegáns koktélbár vörös bársonypamlagán, és<br />
odadörgölte a nadrágja sliccéhez, hogy ő is érezhesse.<br />
A tríciumnak az atom-robbanófejekben kiváltott hatása és<br />
a robbanóhatás hatalmas, ugrásszerű növekedése lehetővé tette<br />
a bombák, a rakéták és a gránátok méretének és súlyának esztétikus<br />
csökkentését, így a nukleáris pusztítóképesség észrevehető<br />
csökkenése nélkül nagyobb számban vihették őket magukkal<br />
az olyan kisebb szállítóeszközök, mint Milo és Strangelove tervezett<br />
bombázói.<br />
A lelkésznek emelkedett az értéke, és teljes biztonságban<br />
volt.<br />
-[241]-
14. MICHAEL YOSSARIAN<br />
– Mikor beszélhetek vele? – hallotta Michael Yossarian apja<br />
követelő kérdését. Apjának sűrűbb volt a haja, mint az övé,<br />
továbbá göndör és fehér. Ehhez a színhez kereste Adrian bátyja<br />
szorgosan azt a kémiai képletet, melynek révén fiatalos és természetes<br />
őszre lehetne festeni a hajat, ami egyetlen Yossarian<br />
korabeli férfin sem hatott volna fiatalosnak, és nem látszott volna<br />
természetesnek.<br />
– Mihelyt biztonságban lesz – felelte M2 tiszta, fehér ingében,<br />
amely még nem gyűrődött össze, nem nedvesedet át, és<br />
nem szorult vasalásra.<br />
– Michael, nem azt mondta az előbb, hogy a lelkész biztonságban<br />
van?<br />
– Azt hiszem, én is így hallottam.<br />
Michael mosolygott magában. Az ablak üvegtáblájához<br />
szorította a homlokát, hogy elmélyülten lebámulhasson az odalenn<br />
elterülő jégpályára és a könnyed korcsolyázók színes kaleidoszkópjára,<br />
miközben azzal a csüggedt előérzettel, hogy máris<br />
sok mindenből kimaradt, azon töprengett, lehetséges-e, hogy<br />
ebben az időtöltésben vannak olyan élvezetek, amelyeket szórakoztatónak<br />
találna, ha valaha rá tudná venni magát, hogy kipróbálja<br />
őket. A jégfelület tükröző oválisát ezekben a napokban<br />
az ebéd- és kávészünetükben sétálgató dolgozók meg a csüggedt<br />
lovaikon feszítő lovas rendőrök mellett koldusok és csavargók<br />
sodródó áramlatai vették körül. Michael Yossarian nem<br />
táncolt, nem tudta felvenni a ritmust. Nem golfozott, nem síelt,<br />
és nem teniszezett, és máris tudta, hogy soha nem fog korcsolyázni.<br />
-[242]-
– Úgy értem, számunkra biztonságban – hallotta M2 panaszos<br />
védekezését, mire megfordult, hogy figyelhesse. M2 diadalmasan<br />
felkészültnek látszott a kérdésre, melyet feltettek neki.<br />
– Biztonságban van az M&M vállalkozások számára, nem<br />
sajátíthatja ki még a Mercedes-Benz vagy a Nippon&Nippon<br />
Vállalkozások N&N részlege sem. Még Strangelove se férhet<br />
hozzá. A lelkészt tüstént szabadalmaztatni fogjuk, mihelyt rájövünk,<br />
hogyan működik, már keressük is hozzá a védjegyet. Egy<br />
glóriára gondoltunk. Mivel lelkész, természetesen nappal fénylő<br />
glóriára, de esetleg olyanra, amelyik sötétben is, egész éjjel<br />
fénylik.<br />
– Miért nem tríciummal?<br />
– Mert a trícium drága és radioaktív Michael, tudna glóriát<br />
rajzolni?<br />
– Az nem lehet nehéz.<br />
– Valami olyat akarunk, amely vidám, de komoly.<br />
– Meg fogom próbálni komolyra csinálni – mondta Michael,<br />
megint mosolyogva –, és nehéz lenne olyat elképzelni, amely<br />
ne lenne vidám.<br />
– Hol tartják? – érdeklődött Yossarian.<br />
– Úgy sejtem, ugyanazon a helyen. Igazából nem tudom.<br />
– Apád tudja?<br />
– Hát tudom én, hogy tudja-e?<br />
– Ha tudnád, megmondanád nekem?<br />
– Ha azt mondaná, hogy megmondhatom.<br />
– És ha azt mondaná, hogy nem?<br />
– Akkor azt mondanám, hogy nem tudom.<br />
-[243]-
– Mint ahogy az előbb mondtad. Legalább igazat mondasz.<br />
– Megpróbálok.<br />
– Még akkor is, mikor hazudsz. Ez egy paradoxon. Körökben<br />
jár a beszélgetésünk.<br />
– Teológiára jártam.<br />
– És mit mondjak a lelkész feleségének? – kérdezte<br />
Yossarian. – Hamarosan találkozni fogok vele. Ha van valaki<br />
más, akihez esetleg fordulhatna, minden bizonnyal azt fogom<br />
tanácsolni neki.<br />
– Kit tudna találni? A rendőrség tehetetlen.<br />
– Strangelove?<br />
– Ó, nem – mondta M2, és a szokásosnál is jobban elfehéredett.<br />
– Ennek utána kell néznem. Karen Tappmannek azt<br />
mondhatjuk...<br />
– Karen?<br />
– Ez áll a papíromon. Az igazságnak megfelelően azt<br />
mond hatja Karen Tappmannek...<br />
– Nem hiszem, hogy hazudnék neki.<br />
– Mi soha nem mondunk mást, csak az igazat. Itt áll a kézikönyvünkben,<br />
Hazugságok címszó alatt. Azt kell mondania<br />
Karen Tappmannek – szavalta kötelességtudóan M2. –, hogy a<br />
férje jól van, csak ő hiányzik neki nagyon. Alig várja, hogy újra<br />
együtt lehessen vele, mihelyt nem jelent veszélyt önmagára és a<br />
közösségre, és a családban meg a hitvesi ágyban nem árt az aszszony<br />
egészségének a jelenléte.<br />
– Ez egy kibaszott új gubanc, mi?<br />
– Kérem – rezzent össze M2. – Ez történetesen igaz.<br />
-[244]-
– Akkor is ezt mondanád, ha nem lenne az?<br />
– Ez teljesen igaz – ismerte be M2. – De ha attól a nehézvíztől<br />
trícium kezd megjelenni benne, akkor radioaktív lehet, és<br />
mindnyájunknak távol kell tartani magunkat tőle.<br />
– M2 – mondta Yossarian harsányan –, hamarosan beszélni<br />
akarok a lelkésszel. Apád már találkozott vele? Tudom, mit<br />
fogsz mondani. Hogy ezt meg kell tudnod.<br />
– Először meg kell tudnom, hogy megtudhatom-e.<br />
– Tudd meg, ha megtudhatod, hogy el tudja-e intézni.<br />
Strangelove el tudná.<br />
M2 újra elsápadt. – Elmenne Strangelove-hoz?<br />
– Strangelove fog eljönni hozzám. A lelkész pedig nem<br />
lesz hajlandó többé termelni, ha megmondom neki, hagy ne<br />
csinálja.<br />
– Ezt el kell mondanom apámnak.<br />
– Én már megmondtam neki, de nem mindig hall.<br />
M2 meg volt rendülve. – Éppen most jutott eszembe még<br />
valami. Szabad nekünk erről Michael előtt beszélnünk? A lelkész<br />
most titkosítva van, és nem vagyok benne biztos, fel vagyok-e<br />
hatalmazva rá, hogy bárki más is halljon róla.<br />
– Kiről? – kérdezte Michael.<br />
– A lelkészről – felelte M2.<br />
– Miféle lelkészről?<br />
– Albert T. Tappman lelkészről – mondta M2. – Apjának<br />
arról a barátjáról, még a seregből, aki engedély nélkül nehézvizet<br />
állít elő, és titkos őrizetben van, amíg kihallgatják és megvizsgálják,<br />
miközben mi megpróbáljuk szabadalmaztatni és bejegyeztetni<br />
a védjegyét. Tud róla?<br />
-[245]-
Michael vigyorgott. Amikor megszólalt. – Apámnak arra a<br />
katonabarátjára gondol, aki elkezdett törvénytelenül nehézvizet<br />
termelni, és most...<br />
– Ő az! – kiáltotta M2, aztán eltátotta a száját, mintha kísértet<br />
állna előtte. – Hogy tudta meg?<br />
– Most mondta el – nevetett Michael.<br />
– Megint ezt csináltam, mi? – gagyogta M2, aztán a bűnbánó<br />
siránkozás gyászos paroxizmusában hangos puffanással<br />
roskadt le az íróasztala mögött álló székre. Szintetikus anyagból<br />
készült fényes, fehér inge mostanára összegyűrődött, átnedvesedett<br />
és igencsak vasalásra szorult volna, és a feszengő, bágyasztó<br />
szorongás lucskos árnyékától már sötét foltok ütöttek<br />
ki a hónalja alatt az ujjatlan alsótrikóján is, amelyet soha nem<br />
mulasztott el felvenni. – Egyszerűen nem tudok titkot tartani,<br />
igaz? Apám még mindig dühös rám, amiért a bombázóról beszéltem<br />
magának. Azt mondja, meg tudna ölni. Ilyen az anyám<br />
is. Ilyenek a húgaim is. De ez a maga hibája is, tudja. A maga<br />
dolga, hogy ne engedje, hogy ilyen titkokat mondjak el neki.<br />
– Milyeneket? –kérdezte Michael.<br />
– Mint ezt a bombázóról.<br />
– Miféle bombázóról?<br />
– A mi M&M Szubszuperszonikus Láthatatlan és Zajtalan<br />
Védelmi Második Csapásmérő Támadó Rohambombázónkról.<br />
Remélem, nem tud róla.<br />
– Most már tudok.<br />
– Honnan tudta meg?<br />
– Megvannak a magam módszerei – mondta Michael, aztán<br />
haragosan az apjához fordult. – Már a hadiiparban is benne<br />
vagyunk?<br />
-[246]-
– Azt mondják, valakinek benne kell lennie a hadiiparban<br />
– felelte Yossarian mentegetőzve – akár tetszik, akár nem,<br />
így akár ők is benne lehetnek, valaki pedig dolgozni fog velük<br />
akár igent mondok, akár nemet, így hát akár te meg én is lehetünk<br />
azok, és ez a tiszta igazság.<br />
– Akkor is, ha hazugság?<br />
– Azt mondták nekem, ez egy cirkáló repülőgép.<br />
– Cirkál – magyarázta M2 Michaelnek.<br />
– Két emberrel? – mondott neki ellent Yossarian. – És íme,<br />
egy másik módszer, amellyel megnyugtathatod a lelkiismeretedet<br />
– tette hozzá Michaelnek. – Nem fog működni. Igaz, M2?<br />
– Ezt garantáljuk.<br />
– És emellett – bukkant Yossarianból felszínre a neheztelés<br />
– téged csak arra kérlek, hogy rajzolj egy képet a gépről,<br />
nem arra, hogy repülj azzal a kibaszott jószággal, vagy támadást<br />
indíts vele. Ez a gép már az új évszázadra szól. Az efféle<br />
dolgok az örökkévalóságig tartanak, lehet, hogy már mind a<br />
ketten halottak leszünk, mielőtt a levegőbe emelkednének, még<br />
ha meg is kapják rá a szerződést. Most fütyülnek rá, hogy működik-e<br />
vagy sem. Semmi mást nem akarnak, csak a pénzt.<br />
Igaz, M2?<br />
– És természetesen fizetni fogunk – állt újra fel izegve-mozogva<br />
M2. Karcsú volt és sovány, formátlanok voltak a vállai, és<br />
kiálltak a kulcscsontjai.<br />
– Mennyit fognak fizetni? – kérdezte félszegen Michael.<br />
– Amennyit csak akar – felelte M2.<br />
– Ezt komolyan gondolja – mondta Yossarian, mikor Michael<br />
bohóckodva fordult felé magyarázatért.<br />
-[247]-
Michael kuncogni kezdett. – Mondjuk – kockáztatta meg<br />
szertelenül, közben apja reakcióját figyelve – annyit, amennyi<br />
elég még egy évre a jogi karon?<br />
– Ha ezt akarja – egyezett bele tüstént M2.<br />
– És a megélhetési költségeimet is?<br />
– Persze.<br />
– Ezt is komolyan gondolja – nyugtatta meg Yossarian hitetlenkedő<br />
fiát. – Michael, nem fogod elhinni... igazából én se<br />
hiszem el... de néha több pénz van ezen a világon, mint bárki<br />
valaha gondolta volna, hogy a bolygónk elbírja anélkül, hogy el<br />
ne süllyedjen valahova.<br />
– És honnan van?<br />
– Senki nem tudja – mondta Yossarian.<br />
– És hová lesz, mikor nincs?<br />
– Ez egy másik tudományos rejtély. Egyszerűen eltűnik.<br />
Mint azok a tríciumrészecskék. Most éppen sok van.<br />
– Korrumpálni próbálsz?<br />
– Azt hiszem, megmenteni próbállak.<br />
– Oké, hiszek neked. Mit akarnak tőlem?<br />
– Néhány laza rajzot – mondta M2. – Tud műszaki rajzot<br />
olvasni?<br />
– Próbáljuk ki.<br />
A repülőgép külső megjelenésének művészi ábrázolásához<br />
szükséges öt műszaki rajzot már kiválasztották és kiterítették<br />
a tárgyalóasztalon az egyik szomszédos külső-belső tárgyalóteremben,<br />
közvetlenül a második acélból és betonból épült,<br />
riasztógombokkal és radioaktív tríciumos tárcsákkal felszerelt<br />
tűzbiztos páncélterem hamis hátsó homlokzata előtt.<br />
-[248]-
Michael egy perc alatt átlátta az összefüggéseket a kék papírra<br />
fehér vonalakkal rajzolt műszaki rajzokon, melyek elsőre<br />
megfejthetetlen ábécék odafirkantott rejtelmes felirataival ékesített<br />
okkult zűrzavarnak tűntek.<br />
– Szerintem valahogy csúnya. – Michaelt feldobta, hogy<br />
valami olyan másféle munkát végezhet, amely bőven belül van<br />
a képességeinek határain. – Kezd úgy kinézni, mint egy repülő<br />
szárny.<br />
– Vannak szárnyak, amelyek nem repülnek – ugratta<br />
Yossarian.<br />
– A szárnyas gallér szárnyai – felelte Michael, anélkül<br />
hogy fölemelte volna a rajzról elemző tekintetét. – Egy épület<br />
szárnyai, egy politikai párt szárnyai.<br />
– Te szoktál olvasni, ugye?<br />
– Néha.<br />
– Milyen egy repülő szárny? – M2 izzadós fajta volt, homlokára<br />
meg az állára fényes cseppecskék ültek ki.<br />
– Olyan, mint egy törzs nélküli repülőgép, Milo. Az az érzésem,<br />
hogy ezt már láttam.<br />
– Remélem nem. A mi gépünk új.<br />
– Ez mi? – bökött rá valamire Yossarian. Lemásolásuk<br />
előtt mind az öt tervrajz bal alsó sarkában fekete ragasztószalaggal<br />
letakarták az azonosító feliratot, és a szalagra fehér Ó betűt<br />
nyomtattak. – Ezt a betűt már láttam.<br />
– Mindenki látta – felelte Michael könnyedén. – Ez a szabványos<br />
sablon. A régi óvóhelyeken láttad. De ezek mi a fenék?<br />
Az Ó betűtől jobbra parányi, lapos hímzésnek tetsző betűcskék<br />
sorakoztak, és miközben Yossarian fölvette a szem-<br />
-[249]-
üvegét, Michael nagyítóüveggel kukucskált rájuk, és egy sor kis<br />
h betűre bukkant, a végén felkiáltójellel.<br />
– Szóval – jegyezte meg még mindig jókedvűen – így fogják<br />
nevezni a masinájukat, mi? Az M&M Óhhhhh!<br />
– Maga is tudja, minek nevezzük. – M2 meg volt sértve.<br />
– Ez az M&M V&T Szubszuperszonikus Láthatatlan és<br />
Zajtalan Védelmi Második Csapásmérő Támadó Rohambombázó.<br />
– Időt spórolnánk, ha Óhhhhh!-nak neveznénk. Mondja<br />
csak el még egyszer, mit akar.<br />
M2 félénken elmondta. Szép képeket akarnak a gépről repülés<br />
közben, felülről, alulról és oldalról, és legalább egy olyat,<br />
amelyen a földön áll. – Nem kell pontosnak lenniük. De legyenek<br />
realisztikusak, olyanok, mint egy rajzfilmen vagy sci-fifilmben<br />
a repülőgépek. Hagyja ki a részleteket. Apám nem<br />
akarja, hogy bármit lássanak belőlük, amíg meg nem kapjuk a<br />
szerződést. Nem bízik többé igazán a kormányunkban. Arról is<br />
szeretnék egy képet, hogy fog tényleg kinézni a gép, ha valaha<br />
meg kell építeni.<br />
– Miért nem kéri meg erre a mérnökeiket?<br />
– Nem bízunk igazán a mérnökeinkben.<br />
– Mikor Rettenetes Iván befejezte a Kreml építését –<br />
jegyezte meg Yossarian –, az összes építészt kivégeztette, hogy<br />
soha eleven ember le ne másolhassa többé.<br />
– Mi volt benne olyan rettenetes? – tűnődött M2. – Ezt el<br />
kell mondanom apámnak.<br />
– Most hagyjanak magamra – mondta Michael. Az állát<br />
dörzsölgetve koncentrált, aztán kibújt zakójából, és egy Mozartdallamot<br />
fütyörészett magában. – Ha bezárja az ajtót, emlékezzen<br />
rá, hogy be vagyok zárva, és ne felejtsen el egy szép napon<br />
-[250]-
kiereszteni. – Magában pedig hangosan megjegyezte: – Klasszul<br />
néz ki.<br />
Cinikusan biztosra vette, hogy a jövő század fordulóján<br />
hónapokig tartó értelmetlen ünnepségeket fognak rendezni,<br />
mindenféle politikai kampányokkal összekötve, és az M&M<br />
hadirepülőgépe mindezeknek az ünnepelt fénypontja lehet. És<br />
nem kétséges, hogy az új évszázadban születő első újszülött keleten<br />
fog születni, de ezúttal az Édentől sokkal messzebb keletre.<br />
Újra lenézett ennek a század végére szóló fegyvernek a<br />
tervrajzára, és a tervet, amelyet látott, esztétikailag tökéletlennek<br />
találta. Az előlegezett formában sok minden nem szerepelt,<br />
sok minden hiányzott belőle. És amikor a tervrajzokra nézett,<br />
meg a jövőbe, amelyben ez a gép repülni fog, sehol nem látott<br />
semmiféle kijelölt helyet, amelybe – apjának elcsépelt szavai<br />
szerint – bele tudott volna illeszkedni, amelyben nagyobb biztonsággal<br />
és elégedettséggel tevékenykedett volna, mint amilyenben<br />
jelenleg része volt. Tere volt hozzá, de esélyt nem sokat<br />
látott semmiféle javulásra. Eszébe jutott Marlene, meg az asztrológiai<br />
táblázatai és a tarot-kártyái, és úgy érezte, megint hiányzik<br />
neki, bár nem volt benne biztos, hogy valaha is többet<br />
törődött vele, mint monogám románcainak sorozatából bárki<br />
mással. Riasztani kezdte, hogy talán nincs is jövője, hogy már<br />
benne él, hogy apjához hasonlóan, akivel szemben mindig vegyes<br />
érzései voltak, máris benne van. Kockáztatnia kell, fel kell<br />
hívnia Marlene-t.<br />
Még Julian bátyjának is gondot okozott mostanában annyi<br />
pénzt keresni, mint amennyit pökhendi tervei szerint a sors neki<br />
rendelt. És a nővérének is el kellett halasztania a válóperét,<br />
miközben diszkréten megpróbált állást keresni a magángyakorlatban<br />
valamelyik ügyvédi irodánál, melynek cégtársaival<br />
időnként kapcsolatba került.<br />
-[251]-
Az apja meg fog halni. John papa nemegyszer világosan<br />
megmondta, nem számít rá, hogy a huszonegyedik századba<br />
alaposabban beleártja magát. Élete legnagyobb részében magabiztosan<br />
feltételezte, hogy az apja mindig élni fog, és még mindig<br />
így érezte, bár tudta, hogy ez nem igaz. Eleven emberekkel<br />
ez még soha nem történt meg.<br />
És akkor ki más marad még neki? Nem volt senkije, akit<br />
becsülhetett volna, nem látott olyan alakot, akire felnézhetett<br />
volna, akinek az érdemei tizenöt percnél tovább makulátlanok<br />
maradtak volna. Voltak olyan emberek, akiknek nagy hatalmuk<br />
volt, és nagy jótéteményeket eszközölhettek ki másoknak, mint<br />
a filmrendezők és az elnök, de ez volt minden.<br />
Az a félmillió dollár, melyet apja remélt ráhagyományozni,<br />
már nem látszott örökké tartó vagyonnak. Nem fog tudni<br />
megélni a jövedelméből, bár az ország kilenctized része kevesebből<br />
él. Idővel nem lesz majd semmije és senkije, senki nem<br />
lesz, mint az apja hangsúlyozta, aki segítsen rajta. Apjáról mindig<br />
az volt a benyomása, hogy némileg sajátos, racionálisan irracionális<br />
és illogikusan logikus ember, aki nem mindig következetes<br />
és érthető.<br />
– Nihilistaként könnyű győzni a vitákban – mondta egyszer<br />
–, mert annyi sok ember foglal bennük képtelenül állást,<br />
akiknek pedig több eszük lehetne.<br />
Simán beszélt olyan dolgokról, mint a Ewing-agytumor, a<br />
Hodgkin-kór, az amiotrófiás féloldali szklerózis, a TIA meg a<br />
csontszarkóma, és szívesen beszélt a saját haláláról, mégpedig<br />
olyan magától értetődő objektivitással, hogy Michaelnek el kellett<br />
tűnődnie rajta, vajon becsapja-e magát, vagy csak megjátszsza.<br />
Michael nem mindig tudta, mikor beszél komolyan és mikor<br />
nem, mikor van és nincs igaza egyszerre. Yossarian pedig<br />
megvallotta, hogy ezt ő se tudja mindig magáról.<br />
-[252]-
– Az a problémám – vallotta be apja bűnbánóan, de némileg<br />
büszkén –, hogy majdnem minden kérdésnek szinte mindig<br />
mind a két oldalát látom.<br />
És Michael szinte mindig túlságos mohósággal akart barátságba<br />
kerülni hol az egyik nővel, hol a másikkal, és még<br />
mindig megszállottja volt annak az álomnak, hogy olyan munkát<br />
találjon, amilyet végezni szeretne, meg annak a szükségletnek,<br />
hogy abban éljen, amit ő „szerelemnek” nevezett.<br />
Michael soha nem talált magának olyan munkát, amilyet<br />
végezni szeretett volna – a jog sem volt rosszabb, mint bármi<br />
más, de a művészet sem volt jobb. Elkezdett egy színdarabot írni,<br />
de egyelőre nem akarta, hogy ezt az apja megtudja. De a jelek<br />
szerint Yossarian egyetlen központi jelentőségű dologban<br />
egyenesen telibe talált.<br />
– Te átkozott bolond – reccsentett rá ingerülten gyöngéd<br />
rosszkedvében –, mire észbe kapsz, olyan öreg leszel, mint most<br />
én, és nem lesz semmid.<br />
Még gyerekeim se, tehette volna hozzá Michael búsan.<br />
Amennyire láthatta, ez sem volt benne a kártyákban, se<br />
Marlene tarokk-kártyáiban, se bármiféle más kártyában. Figyelmesen<br />
újra lenézett az előtte fekvő tervrajzokra, aztán közelebb<br />
húzta a rajztömbjét, és fölemelte a ceruzáját. Nem irigyelte<br />
azokat az embereket, akik sokkal keményebben akartak dolgozni,<br />
hogy többet kaphassanak, de újra eltűnődött rajta, ő miért<br />
nem olyan, mint azok.<br />
-[253]-
15. M2<br />
– Te kedveled Michaelt, nem?<br />
– Igen, szeretem Michaelt – mondta M2.<br />
– Adjál neki munkát, amikor tudsz.<br />
– Azt csinálom. Többet akarok dolgozni vele a buszpályaudvaron,<br />
azokon a videoképernyőkön. Kifizetek neki még egy<br />
évet a jogi karon.<br />
– Nem vagyok benne biztos, azt akarja-e majd. De csak<br />
próbáld meg.<br />
Az általa ismert összes szülőnek, akiknek felnőtt gyerekeik<br />
voltak, kivétel nélkül volt legalább egy olyan gyerekük, akinek<br />
a kétes kilátásai állandóan aggasztották őket, soknak kettő<br />
is. Milónak ez, neki meg Michael.<br />
Ingerültséggel elegy fejtöréssel tanulmányozta Jerry<br />
Gaffney újabb üzeneteit a Gaffney ügynökségtől. Az első azt<br />
tanácsolta, hívja fel az otthoni üzenetközvetítőjét, amelyen jó<br />
hír van. Az ápolónőjétől, és rossz hír a fiától, az első feleségéről.<br />
Az ápolónőtől az a jó hír jött, hogy aznap este szabad, elmehet<br />
vele vacsorázni és moziba, és hogy a kórházban fekvő belga páciens<br />
szépen gyógyul abból a csúnya dizentériából, amit azok a<br />
pompás antibiotikumok okoztak, melyeket csúnya tüdőgyulladása<br />
ellen kapott, amit hangszálainak eltávolítása okozott az<br />
élete megmentéséért folytatott, eddig sikeres invazív beavatkozások<br />
során. A másik fax közölte, hogy immár fel van jogosítva<br />
a jelzálogkölcsönre. Yossariannak fogalma sem volt róla, hogy<br />
ez mit jelent. – Honnan tudta egyáltalán, hogy itt vagyok? –<br />
hallotta magát hangosan gondolkodni.<br />
-[254]-
– Azt hiszem, Mr. Gaffney mindent tud – felelte hívő módjára<br />
M2. – A mi faxvonalainkat is ellenőrzi.<br />
– Fizettek neki ezért?<br />
– Azt hiszem, valaki fizet.<br />
– Kicsoda?<br />
– Fogalmam sincs.<br />
– Nem is törődsz vele?<br />
– Kellene?<br />
– Nem tudnád megtudni?<br />
– Meg kell tudnom, hogy meg tudom-e tudni.<br />
– Meg vagyok lepve, hogy nem akarod tudni.<br />
– Akarnom kellene?<br />
– M2, Michael Milónak szólít. Melyik nevedet szereted<br />
jobban?<br />
Milo egyszülött fia feszengeni kezdett. – Jobb szeretem –<br />
mondta, hangosan zihálva –, ha Milónak szólítanak, bár ez az<br />
apám neve. De az én nevem is, tudja. Ő adta nekem.<br />
– Miért nem mondtad? – kérdezte Yossarian, aki rossz néven<br />
vette a célzást, amely arra utalt, hogy hibásnak kellene<br />
éreznie magát.<br />
– Félénk vagyok, tudja. Anyám azt mondja, nyuszi vagyok.<br />
A nővéreim is. Folyton arra kérnek, változtassam meg a<br />
személyiségemet, hogy elég erős legyek, és átvehessem a dolgokat,<br />
mikor át kell majd vennem őket.<br />
– Hogy jobban hasonlíts apádhoz?<br />
– Apámról nincs nagy véleményük.<br />
– Akkor kihez? Wintergreenhez?<br />
-[255]-
– Gyűlölik Wintergreent.<br />
– Hozzám?<br />
– Magát se szeretik.<br />
– Hát akkor kihez?<br />
– Nem tudnak olyan férfit elképzelni, aki elég jó.<br />
– Hadd kérdezzelek meg – kérdezte Yossarian –, megvane<br />
még a vendégszolgálati vállalkozásotok?<br />
– Azt hiszem, igen. De az a maga vállalata is, tudja. Mindenkinek<br />
részesedése van benne.<br />
Az M&M Kereskedelmi Vendégszolgálati Vállalat a legrégibb<br />
vendégellátó vállalat volt az ország történelmében, és eredete<br />
egészen a második világháborúig nyúlt vissza, amikor<br />
Milo géhástisztként működött a repülőszázadnál, ahol kieszelte<br />
azokat a gyümölcsöző és alig érthető pénzügyi stratégiákat, melyek<br />
révén friss szicíliai olasz tojást vásárolt Máltában darabonként<br />
hét centért, hogy aztán öt centért árulja őket punosai kantinjában,<br />
mégpedig csinos haszonnal, amellyel növelte a század<br />
tőkeellátottságát, melyben mindenkinek részesedése van,<br />
mondta Milo, és mindenkinek javította az életminőségét és az<br />
életszínvonalát, továbbá skót whiskyt vásárolt Máltának a forrásnál,<br />
Szicíliában, kiküszöbölve a közvetítőket.<br />
– M2 – mondta Yossarian, és eszébe jutott, hogy megfeledkezett<br />
valamiről. Nem akarta megbántani a fiút. – Mit szeretnél,<br />
hogy szólítsalak, mikor apáddal vagy itt? Két Milo egygyel<br />
többnek bizonyulhatna a kelleténél, talán kettővel is.<br />
– Ezt még majd meg kell tudnom.<br />
– Igazán nem tudod még ezt sem?<br />
– Nem tudom eldönteni – gyötrődött M2. Kivörösödtek a<br />
kezei, annyira tördelte őket. Vörös karika ült ki a szeme köré<br />
-[256]-
is. – Nem tudok döntéseket hozni. Maga is emlékszik rá, mikor<br />
utoljára megpróbáltam.<br />
Egyszer valamikor régen, mielőtt Yossarian elment<br />
Milóhoz, és könyörgött, hogy segítsen kimenteni Michaelt a vietnami<br />
háborúból, az akkor még sokkal fiatalabb M2 megpróbálta<br />
függetlenül elhatározni magát egy transzcendens jelentőségű<br />
kérdésben. Szép eszmének tartotta elképzelését: válaszolni<br />
fog annak hívó szavára, amiről azt mondták neki, hogy a hazája,<br />
és beáll a hadseregbe ázsiai kommunistákat öldösni Ázsiában.<br />
– Semmi ilyesmit nem fogsz csinálni! – határozta el az<br />
anyja.<br />
– Sokkal több szolgálatot tehetsz a kormányodnak – felelte<br />
az apja megfontoltabb modorban –, ha megtudod, kit nem soroznak<br />
be a sorozóbizottságok, és akkor majd meglátod, kire<br />
van tényleg szükség. Ennek majd utánanézünk helyetted.<br />
Az a két és fél év, melyet M2 a teológián töltött, életre szólóan<br />
megsebezte, traumatikul viszolygást oltott belé mindenféle<br />
spirituális dolog iránt, valamint félelmet és bizalmatlanságot<br />
minden olyan férfi és nő iránt, aki nem dohányzott vagy ivott,<br />
nem káromkodott, nem viselt sminket, nem járkált bárhol akár<br />
félig levetkőzve, nem mesélt disznó vicceket, de rengeteget mosolygott<br />
akkor is, amikor semmi humorosat nem hallott, sőt akkor<br />
is, amikor egyedül volt, és tanúságot tett közös, boldogító<br />
hitéről abban a higiénikus erényben és önbecsülésben, amelyet<br />
kizárólagosan a sajátjának tartott, és amelyet M2 rosszindulatúnak<br />
és visszataszítónak talált.<br />
Soha nem nősült meg, azok a nők pedig, akiknek a társaságában<br />
megfordult, kivétel nélkül megközelítőleg vele egykorú<br />
hölgyek voltak, akik egyszerűen öltöztek, rakott szoknyát és<br />
prűd blúzokat viseltek, ízlésesen és nagyon enyhén festették<br />
-[257]-
magukat, szégyenlősek és színtelenek voltak, és nagyon hamar<br />
eltűntek.<br />
Yossarian bármennyire erőlködött, képtelen volt elfojtani<br />
azt az alantas gyanúját, miszerint M2 a magányos és bosszúálló<br />
természetű férfiaknak abba a válfajába tartozik, amelyik a túlnyomó<br />
részét alkotja a saját felhőkarcoló bérházában lézengő<br />
prostituáltak elszánt látogatói azon kevésbé harsány osztályának,<br />
akik vagy szexuális gyógykezelésekre járnak fel a lifteken a<br />
szerelem legfelső szinten található pazar templomába, vagy lemennek<br />
velük az épület gyomrába, a járdaszint alatti első alagsorban<br />
lévő néhány normál mozi alatt elhelyezkedő mélyalagsor<br />
három-négy kevésbé méltóságteljes masszázs-szalonjába.<br />
Michael egyszer már könnyedén megjegyezte Yossarian<br />
előtt, hogy M2 érzése szerint rendelkezik a sorozatos szexuális<br />
gyilkosságok elkövetőinek összes tipikus attribútumával: fehér<br />
ember.<br />
– Mikor a buszpályaudvarra mentünk – árulta el bizalmasan<br />
–, semmi más nem érdekelte, csak a nőket bámulta. Nem<br />
hiszem, hogy fel tudná ismerni a transzvesztitákat. Az apja is<br />
ilyen?<br />
– Milo tudja, mi egy kurva, és nem szerette, mikor rájuk<br />
hajtottunk. Mindig szűzies volt. Kétlem, hogy tudná, mi az,<br />
hogy transzvesztita, vagy sok különbséget látna, ha rájönne.<br />
– Miért kérdezte – kérdezte most M2 Yossariantól –, hogy<br />
megvan-e még a vendégszolgálati vállalatunk?<br />
– Lehet, hogy hozok valami üzletet. Ott van ez az esküvő...<br />
– Örülök, hogy megemlítette. Én esetleg elfelejtettem volna.<br />
Anyám beszélni akar magával az esküvőnkről.<br />
– Ez nem a ti esküvőtök – javította ki Yossarian.<br />
-[258]-
– A nővérem esküvőjéről. Anyám férjhez akarja adni a nővéremet,<br />
és azt akarja, hogy az esküvőt a Metropolitan Museum<br />
of Artban tartsák. Elvárja magától, hogy ezt elintézze. Tudja,<br />
hogy benne van a MOMAKTEAB-ban.<br />
Yossarian enyhén elképedt. – A szertartást is?<br />
– Volt már olyan, nem?<br />
– Maga a szertartás? Tudtommal nem.<br />
– Ismer kurátorokat?<br />
– Tagja vagyok a MOMAKTEAB-nak. De ez alighanem lehetetlen.<br />
– Anyám ezt nem fogja elfogadni. Azt mondja... most felolvasok<br />
a faxából... ha maga ezt se tudja elintézni, akkor nem<br />
tudja, mire jó maga.<br />
Yossarian jóindulatúan megrázta a fejét. Távolról sem volt<br />
megsértve. – Pénzbe fog kerülni, és időbe. Azzal kellene kezdeniük,<br />
hogy mondjuk tízmillió dollárt adományoznak a múzeumnak.<br />
– Két dollárt? – kérdezte M2, mintha csak megismételné.<br />
– Tízmillió dollárt.<br />
– Azt hittem, kettőt hallottam.<br />
– Én tízet mondtam – mondta Yossarian. – Egy új szárny<br />
fölépítésére.<br />
– Ezt meg tudjuk oldani.<br />
– Minden kikötés nélkül.<br />
– Lesznek kikötések?<br />
– Azt mondtam, minden kikötés nélkül, bár persze lesznek<br />
kikötések. Apád szakértője a kikötéseknek. Ti gyakorlatilag<br />
nem vagytok ennek a városnak a lakói, ők meg nem fogadnak<br />
-[259]-
el tízmilliót akármelyik Tomtól, Dicktől és Harrytől, aki nekik<br />
akarja adni.<br />
cia.<br />
– Nem tudná rábeszélni őket, hogy fogadják el?<br />
– Azt meg tudnám tenni. De akkor sincs rá semmi garan-<br />
– Jó garancia van rá?<br />
– Nincs rá semmiféle garancia – javította ki újra<br />
Yossarian. – Te meg az apád, úgy látszik, ugyanabban a szelektív<br />
nagyothallásban szenvedtek, nem?<br />
– Kollektív nagyothallásban?<br />
– Igen. És pazarlónak kell lennie.<br />
– Pazarnak?<br />
– Igen. Pazarlónak. Elég pazarlónak és durvának kell lennie,<br />
hogy bekerüljön az újságokba meg a divatmagazinokba.<br />
– Azt hiszem, ez az, amit akarnak.<br />
– Lehet, hogy van egy olyan kezdeményezés, amelyről<br />
még nem tudnak – ítélte meg a dolgot végül Yossarian. – Az az<br />
esküvő, amit említettem, a buszpályaudvaron lesz.<br />
M2 erre akkora riadalommal reagált, ahogy Yossarian várta.<br />
– Mi abban a jó? – tudakolta.<br />
– Újítás, Milo – válaszolta Yossarian. – Egyes embereknek<br />
már nem elég jó a múzeum. A buszpályaudvar megfelel.<br />
Maxonéknak éppen csak hogy.<br />
– Maxonéknak?<br />
– Olíviának és Christophernek.<br />
– A nagyiparosnak?<br />
– Aki soha egy gyárba be nem tette a lábát, és soha egy pillantást<br />
nem vetett olyan termékekre, amelyeket bármelyik vál-<br />
-[260]-
lalata valaha gyártott, kivéve talán a kubai szivarjait. Én segítek<br />
Maxonnak a logisztikában – cifrázta tovább hanyagul. –<br />
Természetesen az összes médium be fog számolni róla. Elfogadjátok<br />
a buszpályaudvart, ha a múzeumot nem tudjuk megkapni?<br />
– Meg kell kérdeznem anyámat. Kapásból...<br />
– Ha Maxonéknak elég jó – csábítgatta Yossarian –, a polgármesterrel,<br />
az érsekkel, talán a Fehér Házzal is...<br />
– Így már talán más.<br />
– Persze nem lehettek az elsők.<br />
– <strong>Első</strong>k lehetnénk?<br />
– Nem lehettek elsők, kivéve ha a nővéred a Maxon lányhoz<br />
megy férjhez, vagy ha kettős esküvőt akartok rendezni. Beszélhetek<br />
az érdeketekben Maxonékkal, ha anyád akarja.<br />
– Mit fog csinálni a kurvákkal a buszpályaudvaron? –<br />
kérdezte M2 körültekintőnek tűnő pillantással.<br />
Mikor M2 kimondta a kurvákkal szót, szürke szemében<br />
fehér fény gyulladt ki, ami tüstént egy bírvágytól fortyogó, kiéhezett<br />
férfi arcvonásaival ruházta fel.<br />
Yossarian erre azt a választ adta, amelyet a legmegfelelőbbnek<br />
tartott.<br />
– Vagy felhasználom őket, vagy megszabadulok tőlük –<br />
felelte gondtalanul. – Amennyit és amennyitől csak akarsz. A<br />
rendőrség a kedvünkben fog járni. A lehetőségek határtalanok.<br />
A múzeummal kapcsolatban realista vagyok. Apád elad dolgokat,<br />
és ez nem elegáns.<br />
– Anyám gyűlöli ezért.<br />
– Ő meg Clevelandben lakik Mikor megy férjhez a nővéred?<br />
-[261]-
– Akármikor, amikor maga akarja.<br />
– Ezzel nagyobb lesz a mozgásterünk. Kihez megy férjhez?<br />
– Bárkihez, akihez hozzá kell mennie.<br />
– Ez talán megkönnyítheti a dolgot.<br />
– Anyám azt akarja majd, hogy maga állítsa össze a vendégek<br />
névsorát. Mi nem ismerünk itt senkit. Legjobb barátaink<br />
Clevelandben élnek, és sokan nem tudnak eljönni.<br />
– Miért nem csináljátok a clevelandi múzeumban? Akkor a<br />
legjobb barátok is el tudnának rá menni.<br />
– Inkább a maga idegeneit hívnánk meg – ült le M2 szelíden<br />
a számítógép elé. – Faxolok anyámnak.<br />
– Nem tudsz telefonálni neki?<br />
– Nem hajlandó fölvenni a telefonjaimat.<br />
– Tudd meg tőle – mondta Yossarian, további csínyt forgatva<br />
a fejében –, hogy elfogadna-e egy Maxont. Talán van nekik<br />
valakijük tartalékban.<br />
– Ők elfogadnának egy Minderbindert?<br />
– Elvennél egy Maxont, ha nincs másuk, csak egy lányuk?<br />
– Elfogadnának engem? Ezzel az ádámcsutkámmal?<br />
– Jó esély van rá, hogy esetleg igen, még ezzel az ádámcsutkáddal<br />
is, mihelyt odalapátoltad azt a tízmilliót egy újabb<br />
épületszárnyra.<br />
– Hogyan neveznék el?<br />
– Természetesen Milo Minderbinder-szárnynak. Vagy<br />
esetleg Milo Templomának, ha inkább azt szeretnétek.<br />
-[262]-
– Azt hiszem, ők ezt választanák – találgatta M2. – És ez<br />
helyénvaló is lenne. Apám a háború alatt egy ideig bagdadi kalifa<br />
volt, tudja.<br />
– Tudom – mondta Yossarian. – És damaszkuszi imám. Én<br />
is vele voltam, és mindenütt ujjongva üdvözölték, ahová csak<br />
mentünk.<br />
– Mit állítanának ki a múzeumnak abban a szárnyában?<br />
– Bármit, amit csak adok nekik, vagy raktári anyagot.<br />
Helyre van szükségük a konyha bővítéséhez. Biztosan betennének<br />
néhányat apádnak azokból a csodálatos szobraiból, az emberi<br />
vértől vöröslő kőoltárokkal. Tudasd velem hamarosan.<br />
És mikor M2 elkezdte kissé gyorsabban nyomkodni a billentyűket,<br />
Yossarian átballagott a saját irodájába, hogy elintézze<br />
némely saját ügyét a telefonon.<br />
-[263]-
16. GAFFNEY<br />
– Anyám több pénzt akar – mondta neki tüstént Julian, a<br />
maga „ne-hülyéskedjünk-már” modorában.<br />
bán.<br />
– Nem fog kapni – mondta Yossarian ugyanolyan gorom-<br />
– No mibe? – hívta ki a fia.<br />
– Julian, én nem akarok fogadni veled.<br />
– Azt fogom tanácsolni neki, hogy pöröljön be – mondta a<br />
lánya, a bírónő.<br />
– El fogja veszíteni. Lenne elég pénze, ha leállítaná azokat<br />
a magándetektíveket.<br />
– Esküszik rá, hogy nem fogadott föl detektívet – mondta<br />
másik fia, Adrian, a doktori fokozat nélküli kozmetikai vegyész,<br />
akinek a felesége egy önérvényesítésre tanító felnőttoktatási<br />
tanfolyam során arra a következtetésre jutott, hogy igazából<br />
nem is olyan boldog, mint amilyennek egész idő alatt hitte magát.<br />
– De az ügyvédje fogadhatott, Mr. Yossarian – mondta Mr.<br />
Gaffney, amikor Yossarian felhívta, és tájékoztatta az újabb fejleményekről.<br />
– Az ügyvédje azt mondja, hogy nem.<br />
– Köztudott, hogy az ügyvédek hazudnak, Mr. Yossarian.<br />
A nyolc ember közül, akik követik magát, Yo-Yo...<br />
– A nevem Yossarian, Mr. Gaffney Mr. Yossarian.<br />
– Szerintem ez meg fog változni, uram – mondta Gaffney<br />
változatlanul barátságosan –, mihelyt egyszer találkozunk, és<br />
-[264]-
összebarátkozunk. Addig is, Mr. Yossarian – folytatta minden<br />
vádló hangsúly nélkül –, jó híreim vannak az ön számára, nagyon<br />
jó híreim, mind a két hitelképesség-vizsgáló szolgálattól.<br />
Ragyogóan megállta a sarat, eltekintve egy elkésett tartásdíjcsekktől,<br />
az első feleségének, meg egy alkalmi ellátmánycsekktől,<br />
a második feleségének, de van egy régen esedékes, nyolcvanhét<br />
dollárról és hatvankilenc centről szóló számlája egy korábban<br />
A Jólöltözött Asszony néven ismert, időközben megszűnt<br />
kiskereskedelmi cégtől, amely most a 11. szakasz alatt áll<br />
vagy állt.<br />
– Nyolcvanhét dollárral tartozom A Jólöltözött Asszony<br />
nevű üzletnek?<br />
– És hatvankilenc centtel – mondta a pontosság iránti szokásos<br />
érzékével Mr. Gaffney – Marian, a felesége felelősnek<br />
tarthatja ezért a számláért, amikor a jogvitájukban végül ítéletet<br />
hoznak.<br />
– A feleségem nem Marian volt – közölte vele Yossarian,<br />
miután néhány pillanatig gondolkodott rajta, hogy biztos lehessen<br />
benne. – Nem volt Marian nevű feleségem. Egyik sem volt<br />
Marian.<br />
Mr. Gaffney kényeztető hangnemben válaszolt. – Attól<br />
tartok, téved, Mr. Yossarian. Házassági visszaemlékezéseikben<br />
gyakran megzavarodnak az emberek.<br />
– Én nem vagyok megzavarodva, Mr. Gaffney – vágott<br />
vissza Yossarian mérgesen. – Nekem nem volt semmiféle Marian<br />
Yossarian nevezetű feleségem. Utánanézhet, ha nem hisz<br />
nekem. Benne vagyok a Who’s Who-ban.<br />
– Én a tájékoztatás szabadságát kimondó törvényt okvetlenül<br />
jobb forrásnak találom, és minden bizonnyal utána fogok<br />
nézni, már csak azért is, hogy megtisztítsam köztünk a levegőt.<br />
De addig is... szólíthatom már Johnnak?<br />
-[265]-
– Nem, Mr. Gaffney<br />
– Az összes többi jelentés elsőrangú és pompás, így bármikor<br />
megkaphatja a jelzálogkölcsönt, amikor csak akarja.<br />
– Miféle jelzálogkölcsönt? Mr. Gaffney, nem akarok tiszteletlen<br />
lenni, de kategorikusan megmondom magának, hogy fogalmam<br />
sincs, mi a lófaszról beszél, amikor jelzálogkölcsönt<br />
emleget!<br />
– A kötelezettségek idejét éljük, Mr. Yossarian, és néha túl<br />
sebesen szakadnak nyakunkba a dolgok.<br />
– Úgy beszél, mint valami temetkezési vállalkozó.<br />
– Természetesen ingatlan-jelzálogokról beszélek. Egy vidéki<br />
vagy tengerparti házéról, vagy egy sokkal különb lakáséról<br />
itt a belvárosban.<br />
– Nem veszek házat, Mr. Gaffney – felelte Yossarian. – És<br />
nem gondolok másik lakásra.<br />
– Akkor talán el kellene kezdenie gondolkozni rajtuk, Mr.<br />
Yossarian. Néha Señor Gaffney tudja legjobban. Az ingatlanok<br />
értéke csak fölfelé mehet. Ezen a bolygón csak annyi föld van,<br />
amennyi van, mondta mindig apám, és hosszú távon jól megszedte<br />
magát. A folyamodványhoz semmi másra nincs szükségünk,<br />
mint egy mintára a DNS-éből.<br />
– A DNS-emből? – ismételte meg Yossarian, teljesen öszszezavarodva.<br />
– Bevallom, el vagyok képelve.<br />
– Az a dezoxiribonukleinsava, Mr. Yossarian, és a teljes<br />
genetikai kódját tartalmazza.<br />
– Tudom én, mi a dezoxiribonukleinsav, az isten verje<br />
meg! És azt is tudom, mit csinál.<br />
– Senki nem tudja hamisítani. Bizonyítani fogja, hogy maga<br />
tényleg maga.<br />
-[266]-
– Ki a fene lehetnék más?<br />
– A pénzkölcsönző intézmények óvatosak mostanában.<br />
– Mr. Gaffney, hol szerezhetnék mintát a DNS-emből,<br />
hogy mellékeljem a jelzálog-folyamodványomhoz egy olyan<br />
házra, amelyről nem tudok semmit, és amelyet soha nem akarok<br />
megvásárolni?<br />
– Még East Hamptonban se?<br />
– Még East Hamptonban se.<br />
– Kitűnő értékek vannak ott most. A DNS-t el tudom intézni<br />
magának.<br />
– Hogy fogja megszerezni?<br />
– A tájékoztatás szabadságát kimondó törvény alapján. A<br />
társadalombiztosítási számával nyilván van tartva az ondójában.<br />
Hiteles fényképmásolatot tudok szerezni róla...<br />
– Az ondómról?<br />
– A dezoxiribonukleinsaváról. Az ondósejt csak szállítóközeg.<br />
A gének azok, amik számítanak. Meg tudom szerezni a<br />
DNS-ének a fotokópiáját, mire készen lesz a folyamodványával.<br />
Hagyja rám a kormánykereket. És az a helyzet, hogy vannak<br />
további jó híreim is. Követői közül az egyik úriember nem az.<br />
– Ezt a szellemeskedést visszautasítom.<br />
– Nem látom, hol itt a szellemeskedés.<br />
– Azt akarta mondani, hogy nem úriember, vagy azt, hogy<br />
nem követ?<br />
– Még mindig nem látom a szellemeskedést. Nem magát<br />
követi. Egyet vagy többet a többiek közül, akik követik.<br />
– Miért?<br />
-[267]-
– Csak találgatni tudjuk. Ezt kitörölték A tájékoztatás szabadsága<br />
jelentésből. Talán hogy megvédje magát, hogy el ne rabolják,<br />
meg ne kínozzák, vagy meg ne gyilkolják, vagy talán<br />
pusztán azért, hogy ő is megtudja magáról, amit a többiek megtudnak.<br />
Ezer oka lehet. Az az ortodox zsidó pedig... már megbocsásson,<br />
maga zsidó, Mr. Yossarian?<br />
– Asszír vagyok, Mr. Gaffney<br />
– Igen. Az az ortodox zsidó úriember pedig, aki a háza<br />
előtt parádézik, tényleg egy ortodox zsidó úriember, és ott lakik<br />
a szomszédságában. De ugyanakkor az FBI embere, és vág az<br />
esze, mint a borotva. Legyen hát diszkrét.<br />
– De mit akar tőlem?<br />
– Ha óhajtja, kérdezze meg tőle. Lehet, hogy csak sétálgat,<br />
ha ugyan nem megbízásból van ott. A maga házában van egy<br />
CIA fedőszervnek álcázott CIA fedőszerv, és a Társadalombiztosítási<br />
Hivatalnak is van ott egy irodája, nem is beszélve arról<br />
a sok szexszalonról, a prostituáltakról és más üzleti létesítményekről.<br />
Próbálja titokban tartani a társadalombiztosítási számát.<br />
A diszkréció mindig kifizetődik. A diszkréció az erény<br />
jobbik része, mondja a barátainak Senor Gaffney. Ne féljen. Senor<br />
Gaffney folyamatosan tájékoztatni fogja. A szolgáltatás az<br />
igazi erőssége.<br />
Yossarian ekkor már szükségét érezte, hogy állást foglaljon.<br />
– Mr. Gaffney – mondta –, milyen hamar láthatom? Attól<br />
tartok, ragaszkodnom kell ehhez.<br />
Erre pillanatnyi viháncolás következett, melynek szisztematikus<br />
bugyborgását elborították az önelégültség felhangjai. –<br />
Már látott engem, Mr. Yossarian, csak nem vette észre, ugye?<br />
– Hol?<br />
– A buszpályaudvaron, mikor lementek a mélybe Mr.<br />
Bride-dal. Egyenesen rám nézett. Őzszínű, egysoros, vékonybí-<br />
-[268]-
or keresztcsíkos, halszálkás zakót viseltem, barna nadrágot, a<br />
legfinomabb egyiptomi gyapjúból készült világoskék, kockás<br />
svájci inget, szolid rozsdaszín nyakkendővel és hozzá illő zoknival.<br />
Sima, napbarnított arcbőröm van, a fejem teteje kopaszodik,<br />
a hajam fekete, két oldalt nagyon rövidre van nyírva, és<br />
nagyon sötét a szemöldököm meg a szemem. Nemes a halántékom,<br />
és pompás arccsontjaim vannak. Nem ismert meg, ugye?<br />
– Hogy ismerhettem volna meg, Mr. Gaffney? Hiszen soha<br />
nem Láttam.<br />
Gaffney megint halkan fölnevetett. – De igen, már látott,<br />
Mr. Yossarian, nem is egyszer. A szálloda előtt, miután beült az<br />
étterembe Mr. És Mrs. Beachcsel, aznap, mikor a<br />
MOMAKTEAB ülése volt a Metropolitan Museum of Artban.<br />
Az utca túlsó oldalán, a Frank Campbell Temetési Otthon előtt.<br />
Emlékszik arra a vörös hajú, túrabotos férfira, hátizsákkal a hátán,<br />
aki az egyenruhás őrrel ácsorgott a bejáratnál?<br />
– Maga volt az a vörös hajú férfi a hátizsákkal?<br />
– Én voltam az egyenruhás őr.<br />
– Álruhában volt?<br />
– Most vagyok álruhában.<br />
– Nem vagyok benne biztos, hogy ezt értem, Mr. Gaffney<br />
– Ez talán csak vicc, Mr. Yossarian. Az én szakmámban<br />
széles körben ismerik. Lehet, hogy a következő beköpésem jobb<br />
lesz. És azt hiszem, igazán fel kellene hívnia az ápolónőjét.<br />
Visszakerült a nappali műszakba, és szabad az estéje, elviheti<br />
vacsorázni. Magával tudja vinni a barátnőjét is.<br />
– A lakótársnőjét?<br />
– Nem, nem Miss Backupot.<br />
-[269]-
– A hölgyet Miss Backnek hívják – utasította rendre hidegen<br />
Yossarian.<br />
– Maga Miss Backupnak nevezi.<br />
– Maga pedig Miss Backnek fogja nevezni, ha továbbra is<br />
dolgozni akar nekem. Mr. Gaffney, ne üsse bele az orrát a magánéletembe.<br />
– Szomorúan meg kell mondanom, hogy nincs többé magánélete.<br />
– Mr. Gaffney, mikor találkozunk? – követelőzött<br />
Yossarian. – Szembe akarok nézni magával, látni akarom, kivel<br />
van dolgom. Nem érzem magam kényelmesen magával, Mr.<br />
Gaffney<br />
– Biztos vagyok benne, hogy ez változni fog.<br />
– Én nem vagyok benne biztos. Azt hiszem, nem kedvelem<br />
magát.<br />
– Ez is meg fog változni, miután majd beszélgettünk Chicagóban.<br />
– Chicagóban?<br />
– Mikor találkozunk a reptéren, és látni fogja, hogy megbízható,<br />
lojális, segítőkész, udvarias és kedves vagyok. Jobb<br />
már?<br />
– Nem. Nem fogok Chicagóba menni.<br />
– Szerintem fog, Mr. Yossarian. Már most előjegyeztetheti<br />
a jegyeket.<br />
– Mit fogok én Chicagóban csinálni?<br />
– Át fog szállni egy másik gépre.<br />
– Hova?<br />
-[270]-
– Vissza, Mr. Yossarian. A wisconsini Kenoshából, miután<br />
meglátogatta Mrs. Tappmant. Aztán valószínűleg egyenesen<br />
folytatni akarja majd az útját Washingtonba, hogy találkozzon<br />
Mr. Minderbinderrel meg Mr. Wintergreennel, és talán Noodles<br />
Cookkal is.<br />
Yossarian felsóhajtott. – Maga mindezt már tudja rólam?<br />
– Hallok dolgokat a munkám során, Mr. Yossarian.<br />
– Kinek dolgozik még, mikor rólam hall?<br />
– Bárkinek, aki megfizeti, Mr. Yossarian. Nálam nincs<br />
diszkrimináció. Ma már törvényeink vannak a diszkrimináció<br />
ellen. És nincsenek kedvenceim. Mindig objektív vagyok, és<br />
nem teszek megkülönböztetéseket. A megkülönböztetések gyűlöletesek.<br />
És bántók is.<br />
– Mr. Gaffney, én eddig még nem fizettem magának: Nem<br />
küldött nekem számlát, és nem is beszéltünk a tiszteletdíjáról.<br />
– Önnek kitűnő hitele van, Mr. Yossarian, ha hinni lehet a<br />
hitelképességét értékelő cégeknek, és bármikor megkaphatja azt<br />
a jelzálogkölcsönt, amikor csak akarja. Kitűnő tóparti ingatlanokat<br />
lehet most venni New Yorkban, Connecticutban és New<br />
Jerseyben, továbbá jó tengerparti telkeket Santa Barbarában,<br />
San Diegóban és Long Islanden. Segíthetek magának a jelzálogkérő<br />
űrlapokkal, ha akarja, ahogy a DNS-ével is. Ez most jó idő<br />
a jelzálogkölcsönre, és nagyon jó idő a vásárlásra.<br />
– Nem akarok jelzálogkölcsönt felvenni, és nem akarok<br />
vásárolni. És ki az a barátnő, akit az előbb említett?<br />
– Az ápolónőjének a barátnője?<br />
– Nekem nincs ápolónőm, a fenébe is. Kitűnő az egészségem,<br />
ha még nyomon követi, és mostanára már a barátnőm lett.<br />
Melissa.<br />
– MacIntosh nővér – ellenkezett udvariasan Mr. Gaffney.<br />
-[271]-
– Én a feljegyzésekből olvasok, Mr. Yossarian, és a jegyzőkönyvek<br />
soha nem hazudnak. Nem élőlények, Mr. Y.<br />
– Ne merészeljen így szólítani!<br />
– Nem képesek hazudni, és mindig hivatalosak és hitelesek,<br />
még akkor is, mikor tévednek és ellentmondanak egymásnak.<br />
A barátnője az az ápolónő a posztoperatív sebészeti osztályról,<br />
akiről kijelentette, hogy szeretne megismerkedni vele. A<br />
Wilma nevet adták neki, de az emberek hajlamosak angyalomnak<br />
vagy szívemnek szólítani, különösen a páciensek, mikor a<br />
műtét után felébrednek az altatásból, de kéthárom orvos is, akik<br />
időnként olyan ambíciókat táplálnak, hogy mint ők, és nem én,<br />
megfogalmazzák, szeretnének bejutni a bugyija alá. Lehet, hogy<br />
ez orvosi szakszó. Lehet, hogy Miss Back is csatlakozik magukhoz.<br />
– Miss Back? – Yossarian azon kapta magát, hogy örvénylő<br />
érzékeivel még nehezebben tud lépést tartani Mr.<br />
Gaffneyval. – Ki a fene az a Miss Back?<br />
– Akit maga Backupnak nevez – emlékeztette rá Gaffney,<br />
intően leeresztve a hangját. – Bocsásson meg, amiért érdeklődöm,<br />
Mr. Yossarian, de a lehallgatóink egy idő óta nem észlelnek<br />
a lakásában szexuális tevékenységekre utaló hangokat.<br />
Nincs semmi baj?<br />
– A padlón csinálom, Mr. Gaffney – felelte Yossarian rendíthetetlenül<br />
–, a légkondicionáló alatt, ahogyan tanácsolta,<br />
meg a fürdőkádban, és közben folyatom a vizet.<br />
– Meg vagyok könnyebbülve. Már aggódtam. És most igazán<br />
fel kellene hívnia Miss MacIntosht. Pillanatnyilag szabad a<br />
telefonja. Aggasztó hírei vannak a belga vérképéről, de úgy tűnik,<br />
alig várja, hogy láthassa magát. Azt jósolnám, hogy a korkülönbség<br />
ellenére...<br />
– Mr. Gaffney?<br />
-[272]-
– Bocsásson meg. És Michael is éppen befejezi, már készül<br />
visszatérni, és maga esetleg megfeledkezne róla.<br />
– Maga ezt is látja?<br />
– Én látom is a dolgokat, Mr. Yossarian. Ez szintén lényegbevágó<br />
az én munkámban. Most veszi fel a zakóját, és hamarosan<br />
visszajön ennek az új Milo Minderbinder-szárnynak<br />
az első vázlataival. Megengedi Señor Gaffneynak ezt a kis szellemeskedést?<br />
Gondoltam, ezt talán viccesebbnek fogja találni,<br />
mint az elsőt.<br />
– Hálás vagyok... Jerry – mondta Yossarian, és semmi kétség<br />
nem maradt benne afelől, hogy Mr. Gaffneyt mérhetetlenül<br />
kiállhatatlan fráternek találja. Ám ellenségesen szarkasztikus<br />
hangulatát megtartotta magának.<br />
– Köszönöm... John. Örülök, hogy most már barátok vagyunk.<br />
Telefonál MacIntosh nővérnek?<br />
*<br />
– Egyelőre semmi parádés fehérnemű? – ugratta Melissa,<br />
mikor felhívta. – Se Párizs, se Firenze?<br />
– Ma este használja csak a sajátját – heccelte vissza<br />
Yossarian. – Egyelőre még látnunk kell, hogy jövünk ki egymással,<br />
mielőtt utazásra indulnánk. És hozza el a lakótársnőjét<br />
is, ha el akar jönni.<br />
– Nyugodtan nevezheti Angelának – mondta csípősen Melissa.<br />
– Tudom, mit csinált vele. Mindent elmondott nekem magáról.<br />
– Azt hiszem, ez nagy kár – mondta Yossarian kissé megrökönyödve.<br />
– Ami azt illeti – vágott vissza –, ő is elmondott<br />
mindent magáról Ez olyan lehet, mint egy lidércnyomás. Maga<br />
akár kolostorba mehetne. Szinte hihetetlenek az antiszeptikus<br />
félelmei:<br />
-[273]-
– Nem törődöm vele – mondta Melissa kissé fanatikus elszántsággal.<br />
– Kórházban dolgozom, és beteg embereket látok.<br />
Nem fogok többé kockáztatni, nem akarok se herpeszt, se<br />
AIDS-et vagy akár chlamydiát, hüvelygyulladást vagy streptococcusos<br />
torokgyulladást kapni, vagy bármi olyasmit kockáztatni,<br />
amit maguk férfiak úgy szeretnek továbbadni. Ismerem a<br />
betegségeket.<br />
– Csináljon, amit akar. De hozza magával azt a másik barátnőjét.<br />
Azt, aki a lábadozók sebészeti kórtermében dolgozik.<br />
Most már akár vele is elkezdhetek barátkozni.<br />
– Wilmát?<br />
– Ők angyalnak nevezik, nem, meg szívemnek?<br />
– Csak mikor magukhoz térnek.<br />
– Akkor én is annak fogom nevezni. Jobb előbb, mint később.<br />
-[274]-
Hatodik könyv<br />
-[275]-
17. SAMMY<br />
Könyökemelős rugózású kerekek.<br />
*<br />
Kétlem, hogy tucatnyinál több ismerősöm lenne a régi<br />
időkből, akik még emlékeznének a könyökemelős rugózású kerekek<br />
autóreklámjaira, mert nem hiszem, hogy tucatnyinál többen<br />
maradtunk, akiket még meg tudok találni. Ma már senki<br />
nem lakik közülünk Coney Islanden, de még Brooklynban se.<br />
Minden eltűnt vagy becsukott, kivéve a tengerparti stéget, a<br />
homokos partot meg az óceánt. Felhőkarcoló bérházakban lakunk,<br />
olyanokban, mint most én, vagy kertvárosokban, ahonnan<br />
be lehet járni Manhattanbe, mint Lew és Claire, vagy<br />
nyugdíjasfalvak társasházaiban a floridai West Palm Beachen,<br />
mint a bátyám meg a nővérem, vagy, ha több pénzük van, Arizonában,<br />
Boca Ratonban vagy Scottsdale-ben. Mindnyájan sokkal<br />
jobban boldogultunk, mint valaha gondoltuk volna, vagy a<br />
szüleink álmodták volna.<br />
Mentőövszappan.<br />
Szájszag.<br />
Fleschmann élesztője pattanások ellen.<br />
*<br />
Ipana fogkrém a mosoly szépségéért, és májfűsó az egészség<br />
mosolyáért.<br />
Mikor a természet feledékeny, jusson eszedbe az Ex-Lax.<br />
A Pepsi-Cola nem lőre –<br />
Magam ás függök tőle.<br />
Egy ötösért kétakkorát.<br />
A Pepsi-Cola jó barát.<br />
-[276]-
Akkoriban közülünk, Coney Island-i okostónik közül senki<br />
nem hitte, hogy ennek az új Pepsi-Colának, a zenés rádióreklám<br />
eredeti dalocskája, a „Tizenkét uncia nem semmi” ellenére<br />
bármi esélye lenne a Coca-Cola elleni versenyben, melyet ismertünk<br />
és szerettünk, jegesen izzadó, kissé zöldes üvegpalackjában,<br />
melynek hullámos felszíne bármekkora kézbe balzsamosan<br />
beleillett, és amely akkor a legfőbb kedvencünk volt. Nekem<br />
ma tök egyforma az ízük. Mind a két cég hatalmasabbra<br />
nőtt, mint azt bármely üzleti vállalkozásnak valaha is meg szabadna<br />
engedni, a hatunciás palack szintén a múlt jószerivel kiveszett<br />
gyönyörűségei közé tartozik. Senki nem akar ma alig tíz<br />
centért hatunciányi népszerű alkoholmentes italt árulni, és rajtam<br />
kívül talán venni se akar senki.<br />
Minden kis kólásüvegnek két cent volt a „betétje”, a tíz<br />
centért árult, nagyobb kólásüvegeké pedig öt cent, és Coney Islanden,<br />
abban a Nyugati Harmincegyedik utcai háztömbben<br />
egyetlen családnak sem akadtak olyan tagjai, akiket ne érdekelt<br />
volna ezeknek az üres kóláspalackoknak az értéke. Két fillérért<br />
akkoriban értékes dolgokat lehetett venni. Kissrác korunkban<br />
néha kincsvadászatra indultunk a tengerpart valószínű helyeim<br />
a betétes üvegekért. A Steinberg cukorkaüzletben, mindjárt az<br />
én utcámban, a Surf Avenue sarkán készpénzre váltottuk őket,<br />
az aprópénzzel pedig filléres alapon pókereztünk vagy huszonegyeztünk,<br />
mihelyt megtanultuk, hogy keli, vagy tüstént valami<br />
ennivalóra költöttük. Két centért jókora szelet Nestlé vagy<br />
Hershey csokoládét vehetett az ember, vagy két perecet, vagy<br />
kiflit, vagy ősszel egy jó darab halvát, amiért egy időben mindnyájan<br />
odavoltunk. Öt centért kapott az ember egy Milky Wayt<br />
vagy Coca-Colát, egy jégrakétát vagy egy Eszkimót, egy hot<br />
dogot Rosenberg csemegeüzletében a Mermaid Avenue-n; vagy<br />
Nathannál, úgy egy mérfölddel lejjebb, már a vidámparkban,<br />
vagy fölülhetett egy menetre a körhintára. Két centért újságot<br />
lehetett venni. Mikor Robby Kleinline papája Tilyou<br />
-[277]-
Steeplechase-ében dolgozott, ingyen belépőket kaptunk, és néhány<br />
centtel rendszerint nyertünk egy kókuszdiót az ottani filléres<br />
pénzhajigálós játékon. Megtanultuk, hogy kell. Akkoriban<br />
alacsonyabbak voltak az árak, és a jövedelmek is. A lányok ugrókötéllel<br />
ugráltak, vagy ugróiskolát játszottak. Mi seprűnyéllel,<br />
rongylabdával vagy teniszlabdával baseballoztunk, és szájharmonikán<br />
meg kazun játszottunk. Kora este, estebéd után – mi<br />
vacsorának hívtuk – esetleg szembekötősdiztünk a járdán, a<br />
szüleink meg nézték, és mindnyájan tudtuk, a szülők meg látták,<br />
hogy nekünk fiúknak nincs is annyira bekötve a szemünk,<br />
és főleg arra használtuk a játékot, hogy néhány másodpercig<br />
megfogdoshassuk a lányok cicijét, valahányszor elkaptuk valamelyiket,<br />
és végigtapiztuk, azt színlelve, hogy még nem ismertünk<br />
rá. Ez még azelőtt volt, hogy mi fiúk elkezdtünk onanizálni,<br />
ők meg menstruálni.<br />
A háztömb összes családapái és az összes bátyák és nővérek,<br />
akik már kijárták az iskolát, minden hétköznap korán reggel<br />
hangtalanul előszállingóztak a házaikból, aztán elindultak a<br />
Norton’s Point-i villamos Railroad Avenue-i megállója felé,<br />
amellyel eljutottak a négy különböző metróvonal Coney Islanden<br />
végződő Stillwell Avenue-i felszíni végállomására, a földalatti<br />
vasutakhoz, amelyek aztán bevitték őket a városba különféle<br />
munkahelyeikre, vagy, mint engem, alig tizenhét és fél éves<br />
koromban, a friss középiskolai érettségimmel, egyik manhattani<br />
munkaközvetítő ügynökségtől a másikig, ahol félénken állást<br />
keresgéltem. Voltak, akik egy mérföldet gyalogoltak a vasútállomásig,<br />
testgyakorlás vagy öt cent megtakarítása céljából. Ők<br />
este, a csúcsforgalom órájában is gyalog baktattak haza. Télen<br />
ilyenkor már sötét volt. Apám pedig késő tavasztól ősz elejéig<br />
esténként legtöbbször lesétált a tengerpartra, egyedül, azzal az<br />
örökös mosolyával, a bolyhos fürdőruhájában és a vállára vetett<br />
törülközőjével, egy kis pihentető pancsolásra vagy úszkálásra,<br />
és néha egész addig ott maradt, míg be nem sötétedett, és<br />
-[278]-
mindnyájunkra ráragadt anyámnak az a félelme, miszerint ezúttal<br />
tényleg vízbe fog fulladni, ha valaki sietve érte nem megy.<br />
– Eriggy, hozd haza – mondta valamelyikünknek, aki éppen<br />
a legközelebb volt. – Mondd meg neki, hogy jöjjön enni.<br />
Valószínűleg az volt apám számára a nap egyetlen órája,<br />
amikor élvezhette, hogy egyedül van, és eltűnődhetett azokon a<br />
reményteljes gondolatokon, bármik voltak is azok, amelyektől<br />
olyan kellemes volt a viselkedése, és amelyek azt a nyugodt<br />
mosolyt csalták napbarnított arcára. Akkoriban mindnyájan kitűnő<br />
egészségnek örvendtünk, és ez a kellemes tény minden bizonnyal<br />
egyike volt 2 gondolatainak. Megvolt az állása. Megvoltak<br />
a zsidó újságjai, és mindkét szülőnk számára ott volt a<br />
muzsika, amit úgy szerettek a rádióban hallgatni: különösen<br />
Puccinit, a Bell Telefon óráját, az NBC szimfonikus zenekarának<br />
adásait, a WXQR-t, a New York Times rádióállomását és a<br />
WNYC-t, mely utóbbiról azt mondta a bemondó, hogy ez a rádióállomás<br />
„New York városának adója, ahol hétmillió ember<br />
békében és harmóniában élve élvezi a demokrácia áldásait”.<br />
Ami a zenét illeti, én túlléptem rajtuk, Count Basie-ről,<br />
Duke Ellingtonról és Benny Goodmanről áttértem Beethovenre<br />
és Bachra, a kamarazenére és a zongoraszonátákra, mostanában<br />
pedig Wagnerre és Mahlerre.<br />
És Hitler meg vitéz legionáriusai mindnyájunkat legyilkoltak<br />
volna.<br />
A negyvenórás munkahét vízválasztó volt a társadalmi reformok<br />
terén, amelyeket éppen időben kezdtem el értékelni, és<br />
lépés egy jobb életforma felé, amelyet a gyerekeim és unokáim<br />
már magától értetődőnek tartanak. Mind mostohagyerekeim,<br />
mivel Glenda már elköttette a petevezetékét, mire megismerkedtem<br />
vele. Hirtelen mindnyájunknak olyan helyeken volt az<br />
állásunk, ahol szombatonként zárva tartottak, így péntek esténként<br />
sokáig fönnmaradhattunk. Egész családoknak lett szabad a<br />
-[279]-
teljes hétvégéjük. A minimálbér meg a gyermekmunkát szabályozó<br />
törvények további áldásai voltak FDR-nek és az ő New<br />
Dealjének, bár az utóbbi zavarosnak tűnt. Míg csak főiskolára<br />
nem kerültem, nem tudtam, hogy az iparosított nyugati világban<br />
tizenkét éves és még fiatalabb gyerekek mindig és mindenütt<br />
tizenkét órás és még hosszabb munkanapokat töltöttek szénbányákban<br />
és gyárakban; és amíg be nem álltam a seregbe és nem<br />
kezdtem összejönni Coney Islanden kívüli emberekkel, nem<br />
tudtam, hogy a Coney Island-i „fűgés” igazából fingást jelent.<br />
Akkoriban óránként huszonöt cent volt a bérminimum.<br />
Amikor Joey Heller, az utca túlsó oldalán álló bérházból, elég<br />
idős lett hozzá, és tizenhat éves korában megkapta a munkavállalási<br />
papírjait, aztán állást kapott a Western Unionnál, és napi<br />
négy órában táviratokat kézbesített a városban a középiskolai<br />
órái után, minden pénteken heti öt dollárt vitt haza. Amiből<br />
szinte soha nem mulasztott el egy újabb használt hanglemezt<br />
venni az akkor már meglévő Surf Avenue-i ifjúsági klubunknak,<br />
ahol megtanultunk táncolni, cigarettázni és a hátsó szobában<br />
a lányokat macerálni, ha trükkel vagy csábítással rá tudtuk<br />
venni valamelyiket, hogy jöjjön hátra velünk. Miközben Lew<br />
Rabinowitz barátom, az ő Leo Weiner barátja, meg egypár másik<br />
merészebb fickó már javában kefélgette őket a díványokon<br />
és más helyeken, Joey Hellernek meghalt az apja, és a bátyja<br />
meg a nővére is dolgozott, amikor csak tudott, főleg a<br />
Woolworthnál, részmunkaidőben, vagy nyáron a stégen, a vaníliafagylaltot<br />
és hot dogot árusító standokon. Az anyja, aki<br />
lángkorában varrónő volt, akkoriban anyámnak is dolgozott,<br />
kieresztette vagy bevette a női ruhákat, leengedte vagy felhajtotta<br />
a szoknyájukat, és megfordítatta a kirojtosodott gallérokat<br />
a helyi mosodának, darabonként azt hiszem két vagy három<br />
centért, vagy talán ötért.<br />
Elboldogultak. Joey is író akart lenni. Joeytól hallottam<br />
először a Pepsi-Cola rádióreklámjának azt a változatát. Emlék-<br />
-[280]-
szem egy másik paródiájának az első versszakára, azt egy népszerű<br />
dalra csinálta, amelyik majdnem listavezető volt a Lucky<br />
Strike slágerparádéjában, és amelyet egyes akkori jobb énekesek<br />
előadásában hanglemezről még mindig hallhatunk:<br />
Ha látod, hogy a szeme csillog,<br />
Mikor kinyitja sliccedet,<br />
Már tudhatod, hogy a hölgy szeret.<br />
Bárcsak többre is emlékeznék. Humoros jeleneteket akart<br />
írni a rádiónak, meg filmre és színpadra. Én is ilyesmiket akartam<br />
vele együtt csinálni, továbbá novellákat akartam írni, amelyek<br />
egyszer majd elég jók lesznek ahhoz, hogy közöljék őket a<br />
The New Yorker magazinban vagy bárhol másutt. Együtt írtunk<br />
kis kabaréjeleneteket és paródiákat a cserkészcsapatunknak, a<br />
148-as csapatnak, aztán később, mikor már idősebbek voltunk,<br />
az ifjúsági klubunk esti táncmulatságaira, ahol tízcentes vagy<br />
negyeddolláros belépti díjat kértünk a tucatnyi többi Coney Island-i<br />
meg Brighton Beach-i ifjúsági klub tagjaitól, bár a lányok<br />
ingyen jöhettek be. Egyik hosszabb cserkész-börleszkünk, a<br />
„Zöldfülű Zoli zűrjei és zavarai”, emlékszem, annyira mulatságos<br />
volt, hogy felkértek minket, adjuk újra elő az egyik minden<br />
pénteken rendszeresen megrendezett összejövetelen, az iskolánkban,<br />
a 188. számú népiskolában. Joey is a légierőbe állt be,<br />
tiszt lett belőle, bombázó, és főiskolán is tanított Pennsylvaniában.<br />
De akkor már nem volt többé „Joey”, és én se voltam többé<br />
„Sammy”. Ő Joe lett, én meg Sam. Fiatalabbak voltunk, mint<br />
hittük, de már nem voltunk többé kamaszok. De Marvin Winkler<br />
még mindig Joeyként beszél róla, mikor visszanéz a múltba,<br />
engem meg Sammyként emleget.<br />
„Nevettek, mikor leültem a zongorához.”<br />
*<br />
Ebből a hirdetésből a valaha folytatott legsikeresebb névre<br />
szóló levélhirdetési kampány lett, talán még ma is az. Az ember<br />
-[281]-
kitöltött egy szelvényt, aztán kapott egy oktatócsomagot,<br />
amely, mint mondták, tíz leckében megtanítja zongorázni. Persze<br />
sokat használt, ha valakinek volt zongorája, mint Winklernek,<br />
bár ő soha nem akart megtanulni.<br />
A jövőnkben, mint a gyár tudatta velünk, várt ránk egy<br />
Ford, és volt már kopogásmentes benzin a Gulfnál vagy a repülő<br />
vörös ló táblája alatt, a könyökemelős kerékrugózású kocsikat<br />
kiszolgáló benzinkutaknál, amelyeket akkor még nem állt<br />
módunkban megvásárolni. A Lucky Strike finom dohányt jelentett<br />
a könyökemelős kerékrugózás napjaiban, az emberek pedig<br />
Philip Morrist kerestek, és egymérföldnyire is elmentek<br />
Camelért és más cigarettákért és szivarokért, amelyektől apám<br />
azt a tüdőrákot kapta, ami aztán átterjedt a májára meg az<br />
agyára is, és nagyon gyorsan elvitte. Ő már előrehaladott éveiben<br />
járt, amikor elhunyt, de Glenda még nem volt öreg, amikor<br />
kiderült a petefészekrákja, és a diagnózis után pontosan harminc<br />
nappal meghalt. Aztán kezdett el betegeskedni különböző<br />
bajokkal, miután Michael végzett magával, és ma talán úgy<br />
sejthetnénk, hogy a csapás, amely lesújtott rá, a stressz következménye<br />
volt. Ő talált rá Michaelre. Volt egy csökött fa annak<br />
a háznak a hátsó udvarán, amelyet béreltünk a nyárra Fire Islanden,<br />
és Michaelnek sikerült arra fölakasztania magát. Én<br />
vágtam le, bár tudtam, hogy nem lenne szabad, mégis inkább<br />
levágtam, mintsem hogy hagyjam ott himbálózni, és a szomszédos<br />
házakból még két óra hosszat bámulják az asszonyok<br />
meg a gyerekek, amíg a rendőrség meg az orvos szakértő megérkezhet<br />
a homokfutó bricskákon.<br />
*<br />
Óránként egy dollár... percenként egy mérföld... hetente<br />
egy százas... óránként száz mérföld, huhuuuu!<br />
Mindez lehetséges volt. Tudtuk, vannak már kocsik,<br />
amelyék ilyen sebesen robognak, és Coney Islanden mindnyá-<br />
-[282]-
junknak voltak rokonaink, akiknek jobban ment, mint nekünk,<br />
és voltak olyan kocsijaik, amelyek talán percenként egy mérföldet<br />
vagy még többet is megtettek. A mi rokonaink túlnyomórészt<br />
New Jerseyben, Patersonban és Newarkban laktak, és nyári<br />
vasárnapokon átjöttek a kocsijaikon, hogy elsétáljanak a stégen<br />
a körhintához, vagy még messzebbre, a Steeplechase-be, élvezzék<br />
a tengerpartot és belegázoljanak az óceánba. Nálunk<br />
maradtak arra a vacsorára, amelyet anyám úgy imádott főzni: a<br />
nővérem segítségével töltött borjúszegyet tálalt fel nekik, sült<br />
krumplival, amelyet csodálatosan készített el, hogy „megnyalják<br />
utána mind a tíz ujjukat”. Mindenkinek közalkalmazotti állásra<br />
fájt a foga, a fizetés, a stabil fehérgalléros ínunka meg a<br />
szabadság és a nyugdíj miatt, és mert ezeket zsidók is megkaphatták,<br />
és akik megkapták, azokra értelmiségiként néztek föl.<br />
Az ember elkezdheti inasként az USA Állami Nyomdájában,<br />
olvasta föl nekem a bátyám egy közigazgatási újságból, aztán<br />
nyomdászként dolgozhat heti hatvan dollár fizetésért – már<br />
majdnem elérhetővé vált az egydolláros vagy még magasabb<br />
órabér –, mihelyt túljutott az inaskodáson. De akkor Washingtonban<br />
kellett volna élnem és dolgoznom, márpedig egyikünk<br />
sem volt biztos benne, hogy ezért érdemes lenne elköltöznöm<br />
hazulról. Ígéretesebb ötletnek tűnt, hogy töltsek el egy rövidebb<br />
időt a Norfolki Haditengerészeti Hajógyárban, a virginiai<br />
Portsmouthban, mint kovács segédmunkás, egy csomó más<br />
Coney Island-i fickóval együtt, akik szintén ott dolgoztak a hajógyárban,<br />
amíg meglátjuk, vége lesz-e a háborúnak, mielőtt elérném<br />
a tizenkilenc éves koromat, besoroznak-e a hadseregbe<br />
vagy a flottához, vagy nem. Azt mesélték, Norfolk városában, a<br />
Bank Street 30. alatt van egy kupi, egy bordélyház, csak át kell<br />
ruccanni Portsmouthból a komppal, de nekem sose volt elég bátorságom<br />
átmenni, és időm se volt hozzá. Majd két hónapig tartottam<br />
ki ezen a nehéz fizikai munkán, ezalatt ötvenhat napot<br />
dolgoztam le egyfolytában, szombat-vasárnap meg fél napot,<br />
míg aztán teljesen kimerülve feladtam és hazajöttem, aztán vé-<br />
-[283]-
gül, jóval kevesebb pénzért, írnoki állást találtam egy autóbaleset-biztosító<br />
társaság iktatójában, véletlenül ugyanabban a<br />
manhattani épületben, a General Motors régi épületében, a<br />
Broadway 1775.-ben, amelyben Joey Heller is dolgozott, mikor<br />
a Western Union egyenruhás küldönceként táviratokat kézbesített<br />
és vett fel.<br />
„Te hol voltál?”<br />
*<br />
*<br />
Mikor Pearl Harborról hallottál. Mikor felrobbantották az<br />
atombombát. Mikor megölték Kennedyt.<br />
Azt tudom, hol voltam, mikor Hóden, a rádiós-géppuskás<br />
meghalt a második avignoni bevetésen, és az sokkal többet jelentett<br />
nekem, mint később Kennedy meggyilkolása, és még<br />
mindig többet jelent. Ájultan hevertem B-25-ös, közepes bombázónk<br />
farrészében, miután csúnyán bevertem a fejemet, ami<br />
egy időre teljesen kiütött, mikor a segédpilóta elvesztette az<br />
önuralmát, és meredek zuhanórepülésbe tette a gépet, aztán<br />
sivítozni kezdett a gégemikrofonjába mindenkinek a gépen,<br />
hogy segítsen mindenki másnak, aki nem válaszalt neki. Valahányszor<br />
magamhoz tértem, és hallottam Hóden nyöszörgését,<br />
aztán megláttam Yossariant, amint megint valami mást csinál<br />
vele, hiábavalóan küszködve, hogy segítsen rajta, tüstént újra<br />
elájultam.<br />
Ez előtt a bevetés előtt egyszer kényszerleszállásunk volt<br />
egy pilótával, akit mindnyájan csak Éhenkórász Joe-nak hívtunk,<br />
és aki hangosan üvöltözött lidérces álmaiban, amikor nem<br />
volt harci bevetésen, egyszer meg a tengerbe zuhantam az Orr<br />
nevű pilótával, akiről később azt mesélték, hogy valahogy biztonságosan<br />
eljutott Svédországba; de egyik alkalommal sem sérült<br />
meg, és még mindig nem tudom elhitetni magammal, hogy<br />
-[284]-
igazából nem olyan volt az egész, mint a moziban. De aztán láttam<br />
Hódent, a kifordult belével, utána meg végignéztem, amint<br />
egy vézna fickó bohóckodott a tengerparton egy tutajon, és kettévágta<br />
egy propeller, és mostanában már azt hiszem, ha már<br />
előzőleg eszembe jutott volna, hogy ezek közül bármelyik a<br />
szemem láttára megtörténhet, talán sose tudtam volna rávenni<br />
magam, hogy el akarjak menni. Anyám és apám mindketten<br />
tudták, hogy a háború sokkal szörnyűbb dolog, mint azt mi<br />
környékbeli srácok el tudjuk képzelni. Később el voltak<br />
képedve, mikor mondtam nekik, hogy bevettek repülős szolgálatra<br />
géppuskásnak. Soha egyikük sem ült repülőgépen. Én se,<br />
és senki más se, akit csak ismertem.<br />
Mind a ketten kikísértek az utcánkban lévő második<br />
cukorkásbolt melletti Railroad Avenue-i villamosmegállóhoz.<br />
Onnan villamosoztam be a Stillwell Avenue-ra, ahol a három<br />
másik sráccal felszálltunk Manhattan felé a Sea Beach metróvonalra,<br />
a Pennsylvania Stationig, hogy katonáskodásom első<br />
napján szolgálatra jelentkezzünk. Csak évek múlva tudtam<br />
meg, hogy miután anyám a búcsúzásnál gyöngéd mosollyal és<br />
nyugodt arccal megölelt, velem meg elindult a villamos, tüstént<br />
kitört belőle a zokogás és a vigasztalhatatlan sírás, és majd félórába<br />
telt, amíg apám meg a nővérem haza tudták vezetni az<br />
utcáról a lakásunkra.<br />
Amikor bevonultam a seregbe, az életszínvonalam gyakorlatilag<br />
már aznap a duplájára emelkedett. A biztosítótársaság<br />
irattárában havi hatvan dollárt kerestem, és fizetnem kellett<br />
az útiköltségemet meg az ebédemet, vagy ebédet kellett vinnem<br />
magammal. A seregben újonc közlegényként a legelső naptól<br />
fogva havi hetvenöt dollárt fizettek nekem, és minden ingyenes<br />
volt: a kosztom, a ruháim, a lakásom, az orvosok meg a fogászok.<br />
És mielőtt őrmesterként leszereltem, a repülési pótlékkal<br />
és a harctéri pótlékkal már többet kerestem havonta, mint egy<br />
nyomdász az állami nyomdában, és már fiatalemberként köze-<br />
-[285]-
lebb jutottam ahhoz a heti száz dollárhoz, mint azt valaha hittem<br />
volna.<br />
Honnan jött ez a sok pénz?<br />
Mint anyám – jiddisül – mondhatta volna: hétfőn az ország<br />
egyharmada silány lakásban lakott, rosszul öltözött és<br />
rosszul táplálkozott, kedden pedig tízmillió férfiból katona lett,<br />
akik többet kerestek, mint amennyit azelőtt a legtöbben keresni<br />
tudtak; kétmillióan polgári alkalmazottak lettek, a tankok, a repülőgépek,<br />
a hajók, a repülőgép-anyahajók és a dzsipek, a teherautók<br />
és más járművek százezrei pedig szinte gyorsabban<br />
zúdultak ki a gyárakból, hogysem meg lehetett volna számolni<br />
őket. Hirtelen mindenre lett elég. Mindez Hitler érdeme lett<br />
volna? A kapitalizmus, felelte volna valószínűleg rezignált mosollyal<br />
apám, a humanista szocialista, mintha ezzel az egyetlen<br />
bűnös szóval tisztázni lehetett volna az egyenlőtlenség összes<br />
ártalmait. A háborúra mindig van elég. A béke az, ami túl költséges.<br />
Már az első vasúti utazásomon, a Pennsylvania Stationről<br />
a Long Island-i fogadóközpontig, átéltem a seregben személyes<br />
jelentőségemnek és identitásomnak azt a teljes elvesztését, amelyet<br />
aztán, nagy meglepetésemre, örömmel fogadtam. Egy irányított<br />
csorda részévé váltam, és megkönnyebbülten jöttem rá,<br />
hogy mindent megterveztek számomra: megmondják, mit csináljak,<br />
és ugyanazt csinálom, mint a többiek. Úgy éreztem, terhektől<br />
szabadultam meg, szabadabb vagyok, mint civilként voltam.<br />
Több szabadidőm is lett, és mihelyt túljutottam a beilleszkedési<br />
időszakon, szabadabbnak is éreztem magam.<br />
Mi négyen, akik együtt jelentkeztünk önkéntesnek, sértetlenül<br />
visszajöttünk, bár nekem igen csúnya élményeim voltak<br />
mindkét avignoni bevetésen, Lew pedig fogságba esett, és fél<br />
évig hadifogolytáborban tartották Németországban, mielőtt az<br />
oroszok kiszabadították. Lew tudja, mekkora mázlija volt, hogy<br />
-[286]-
egyáltalán életben maradt, miután Drezdát szétbombázták, mikor<br />
ő is ott volt. De Irving Kaisert, aki Zöldfülű Zolit alakította<br />
a burleszkünkben, amit Joey Heller meg én írtunk, darabokra<br />
tépte a tüzérségi tűz, soha nem láttam többé, és Sonny Ball is ott<br />
esett el.<br />
Mire jött Vietnam, én már tudtam, milyen a háború, és<br />
mekkora a Fehér Ház gonoszsága, ezért megesküdtem Glendának,<br />
hogy minden elképzelhető legális és illegális lépést megteszek,<br />
hogy Michael fiának ne kelljen odamennie, ha akár csak a<br />
közelébe is kerül annak, hogy orvosilag alkalmasnak találják és<br />
behívják. De erősen kételkedtem benne, hogy ez megtörténhet.<br />
Mikor még túl fiatal volt hozzá, hogy kábítószert használjon<br />
vagy gyógyszereket szedjen, máris úgy viselkedett, mint aki ezt<br />
teszi. A tényeket és a számokat jól megjegyezte, de teljesen elveszett<br />
volt olyan dolgokban, mint a térképek és alaprajzok. A<br />
statisztikai adatokat illetően fantasztikus volt a memóriája, de<br />
nem volt valami jó se algebrából, se geometriából, semmiféle<br />
elvont tárgyból. Ráhagytam Glendára, hadd higgye, hogy a válás<br />
hatott így rá. Heroikus terveket dolgoztam ki a Kanadába<br />
költözésre, ha a sorozóbizottság behívná. Még Svédországba is<br />
elmentem volna vele, ha az biztosabbnak látszott volna. Szavamat<br />
adtam rá, de nem kellett betartanom.<br />
Lew vagy az ejtőernyősökhöz akart menni, vagy a páncélosokhoz,<br />
hogy ágyújából tüzet okádva legázolja a németeket,<br />
akik üldözték a zsidókat, de miután tábori tüzérnek képezték<br />
ki, a gyalogságnál kötött ki. A tengerentúlon őrmester lett belőle,<br />
mikor az őrmestere elesett. De már korábban, Hollandiában<br />
átvette ezt a parancsnoki pozíciót, mikor az őrmestere elbizonytalanodott,<br />
és elkezdte rábízni a parancsok kiadását. Én vadászpilóta<br />
akartam lenni, és P-38-ason akartam repülni, mert<br />
olyan gyorsnak és csillogónak látszott, de nem volt jó a mélységérzékelésem,<br />
így ehelyett repülő-géppuskás lettem. Láttam a<br />
plakátokon, milyen nagy szükség van géppuskásokra, és ön-<br />
-[287]-
ként jelentkeztem. Azt beszélték, mind közt ez a legveszélyesebb<br />
játék, de gyerekjáték lesz. És mint kiderült, számomra jószerivel<br />
az is lett.<br />
Elég kicsi voltam ahhoz, hogy egy repülőerőd toronylövésze<br />
legyek Angliában, de ezt szerencsére senki nem vette észre,<br />
így aztán farokgéppuskás lettem a naposabb Földközi-tengeren,<br />
a könnyebb és biztonságosabb B-25-ösön.<br />
Kiképzés közben mindig nagyon szerettem érezni a 0.50<br />
kaliberű géppuska markolatát. Szerettem odafönn a magasban<br />
éles, igazi golyókkal tüzelni a levegőben vontatott céltárgyakra<br />
meg az álló földi célpontokra, szerettem elölről rájuk ereszteni a<br />
fehér csíkokat húzó nyomjelző golyókat. Gyorsan megtanultam,<br />
mi a tehetetlenség meg a viszonylagos mozgás, és hogy egy<br />
óránként négyszázötven kilométer sebességgel haladó gépről<br />
egy bomba vagy egy golyó ugyanezzel a sebességgel kezd mozogni<br />
ugyanabban az irányban, a gravitáció pedig az első pillatattól<br />
fogva működésbe lép. <strong>Első</strong> ballisztikai oktatótisztünk néha<br />
oda is állított a fekete táblához, hogy segítsek egyeseknek<br />
megérteni a nehézségeket. Felvillanyozó dolgokat tanultam Isaac<br />
Newton mozgástörvényeiről: ha mi magunk mozgunk, vagy<br />
a célpont mozog, akkor ha egyenesen rá célzunk, sose találjuk<br />
el. Az egyik még mindig meglep: ha egy vízszintesen irányzott<br />
fegyverből kilövünk egy golyót, és abban a pillanatban ugyanarról<br />
a helyről, ugyanabból a magasságból leejtünk egy ugyanolyan<br />
golyót, akkor mind a kettő egy időben csapódik le, bár az<br />
előbbi akár nyolcszáz méterrel is távolabb érhet földet. A szimulációs<br />
harckiképzést kevésbé szerettem, mert az neon igazi<br />
géppuskákkal folyt, bár ezek is majdnem olyan szórakoztatók<br />
voltak, mint a stégen álló automata lövészjátékok. Az ember<br />
bent ült egy zárt szerkentyűben, és a másodperc egy töredékéig<br />
különböző irányokból és magasságokból különböző gyártmányú<br />
vadászgépek repültek feléje, de olyan gyorsan igazából<br />
nem lehetett barátot és ellenséget megkülönböztetni, beirá-<br />
-[288]-
nyozni és meghúzni a ravaszt. Ezekkel senki nem ért el látványos<br />
eredményeket, viszont nem is bukott ki senki. Két fickót<br />
ismertem, akiket máshová vezényeltek, mert féltek. Ezek a kiképzések<br />
és kiképzők szkeptikussá tettek: ha mindez csakugyan<br />
így lesz, akkor csak egyet lehet csinálni, a lehető leggyorsabban<br />
úgy nagyjából az irányukba ereszteni annyi sorozatot,<br />
amennyit csak az ember a rendelkezésére álló néhány másodperc<br />
alatt képes. És mint kiderült, nagyjából mindenütt így is<br />
volt. Mindig az a fél győzött, amelyik a legnagyobb tűzerőt tudta<br />
bevetni.<br />
Az emberek nem akarják tudomásul venni, hogy az ókorban<br />
a thermopülai csata és a hősies spártai ellenállás az utolsó<br />
emberig nem görög győzelem volt, hanem megsemmisítő görög<br />
vereség. Az a sok bátorság mind kárba veszett. Ez is az olyasfajta<br />
tények közé tartozik, amelyeket szeretek az emberek fejéhez<br />
vágni, hogy egy kicsit fölrázzam őket.<br />
Erősen hittem a géppuskámban, de soha nem futott át az<br />
agyamon, hogy mindig olyasvalakire fogok tüzelni, aki azért<br />
repül rám, hogy lelőjön.<br />
Szerettem heccelődni, és több emberrel kerültem barátságba<br />
és voltam szívesen együtt, mint akár Coney Islanden. A<br />
seregben nekem javamra vált a személyiségem. Rájöttem, hogy<br />
az a legpraktikusabb, ha tüstént tudtára adom az embereknek,<br />
hogy jól sejtik, csakugyan zsidó vagyok, és mindig megtaláltam<br />
a módját, hogy ezt a fejükbe véssem, és azt is hozzátegyem,<br />
hogy Coney Islandről jöttem, a New York-i Brooklynból. Minden<br />
bonyodalom nélkül közeli kapcsolatba kerültem egy csomó<br />
emberrel, akik olyan neveket viseltek, mint Bruce Suggs, az<br />
észak-carolinai High Pointból, vagy Hall A. Moody, Mississippiből,<br />
vagy Jay Matthews és Bruce J. Palmer, különböző georgiai<br />
helyekről, akik nem kifejezetten kedvelték egymást, vagy Art<br />
Schroederrel és Tom Sloane-nal Philadelphiából. A coloradói<br />
-[289]-
Lowry Field-i kaszárnyában, ahová toronylövész-kiképzésre<br />
vezényeltek, ellenségeskedésbe és fenyegetőzésekbe ütköztem:<br />
Bob Botvers, aki szintén brooklyni volt, de egy norvégok és írek<br />
lakta komiszabb környékről származott, akikről tudtuk, hogy<br />
antiszemiták, meg John Rupini, aki valahonnan az állam északi<br />
részéről jött, mind a ketten utáltak, de észrevehetően vigyáztunk<br />
rá, hogy kitérjünk egymás útjából. Én tudtam, hogy ők<br />
hogy éreznek, ők meg tudták, hogy én tudom, és majdnem<br />
ugyanolyan barátságtalanok voltak szinte mindenki mással is.<br />
Azt hiszem, Lew tüstént kiugratta volna velük a nyulat a bokorból.<br />
A csapatszállító vonaton, amelyik Arizonából Coloradóba<br />
vitt minket, a második vagy harmadik napon pókerparti<br />
közben mintha azt hallottam volna, hogy a kártyások közül<br />
mond valamit az egyik egy zsidóról, de nem voltam benne biztos.<br />
Aztán aki szemben ült velem, és már elmondta, hogy egy<br />
kis helyről való, messze délről, elvigyorodott, és megjegyezte: –<br />
Nálunk is van egypár, az övék a ruhaüzlet. Látnotok kéne,<br />
hogy néznek ki. – Most már biztos voltam benne, és tudtam,<br />
hogy szólnom kell.<br />
– Csak egy pillanatra, kérlek, ha nem haragszol –<br />
mondtam neki hirtelen, kissé nagyképűen. Magamban ideges<br />
voltam, fel voltam zaklatva. Ez a hang nem az én hangom<br />
volt. – De történetesen zsidó vagyok, és nem szeretem, mikor<br />
így beszélsz. Ha akarod, rögtön kiszállok a partiból. De ha azt<br />
akarod, hogy tovább játsszak, akkor ne mondjál többé olyasmit,<br />
ami sérti az érzéseimet, és amitől rosszul érzem magam. Különben<br />
se tudom, miért akarod ezt csinálni velem.<br />
A játék abbamaradt, egy darabig csak himbálódzva hallgattuk<br />
a vonat robogását. Ha kiszálltam volna a partiból, Lesko<br />
is kiszállt volna velem, és ha valami erőszakoskodásra kerül<br />
sor, tudták, hogy Lesko mellém állna. De Coopert, azt, akire rászóltam,<br />
megszállta a bűntudat, és motyogva elnézést kért. – Ne<br />
haragudj, Singer sajnálom. Nem tudtam, hogy te is az vagy<br />
-[290]-
Lew, azt hiszem, letörte volna a derekát, aztán börtönbe került<br />
volna. Én meg időlegesen a barátommá tettem valakit, aki folyton<br />
ki akart engesztelni. Lew az Lew, én meg nem vagyok Lew.<br />
A nevem Samuel Singer, köztes betű nélkül – Sammy KBN<br />
Singer –, kicsinek születtem, felnőttnek is kisebb maradtam,<br />
mint legtöbben, nem impozáns a fizikumom. Ellentétben egy<br />
másik környékbeli jó barátommal, Ike Solomonnal, aki semmivel<br />
nem volt nagyobb nálam, de dagadt a karizma, szélesebb<br />
volt a mellkasa, súlyt emelt, és szeretett húzódzkodni a nyújtón.<br />
Világéletemben óvakodtam a verekedéstől, ezért megtettem,<br />
amit csak tudtam, hogy ne keveredjek ökölharcba. Tudtam szellemes<br />
és együtt érző lenni, és mindig sikerült barátokat szereznem.<br />
Mindig jó érzékkel tudtam csiklandós kérdésekkel mozgásba<br />
hozni a dolgokat, és ügyes képromboló megnyilatkozásokkal<br />
elevenen tartani a beszélgetést.<br />
– Mit gondolsz, jobban járt volna-e az ország, ha elveszítjük<br />
az angolok ellen a forradalmi háborút? – érdeklődtem, mintha<br />
tényleg kétségeim volnának ez ügyben, és szívesen tettem fel<br />
kényes kérdéseket, bármilyen választ kapjak is.<br />
– Ha Lincoln tényleg olyan gógyis volt, miért nem hagyta<br />
elszakadni a Délt? Hogy árthatott volna az annyit, mint a háború?<br />
– Alkotmányos az Alkotmány?<br />
– Lehet valaha demokratikus demokráciát teremteni?<br />
– Szűz Mária nem volt zsidó?<br />
Tudtam dolgokat, amiket mások nem. Tudtam, hogy ha<br />
egy kaszárnyában bármelyik emeletre bemegyünk, ahol legalább<br />
negyven ember van, szinte mindig akad közülük kettő,<br />
akinek ugyanazon a napon van a születésnapja, és az esetek felében<br />
még kettő, akinek szintén egy másik azonos napra esik.<br />
Még nevadai és kaliforniai emberekkel is fogadásokat tudtam<br />
-[291]-
kötni arra, hogy a nevadai Reno nyugatabbra fekszik, mint Los<br />
Angeles, és miután utánanéztünk, akár másodszor is fogadhattam<br />
velük, annyira elszántan ragaszkodtak a régi elképzelésükhöz.<br />
Készenlétben tartottam egy kérdést az érseknek is, ha valaha<br />
egyszer csak mellette ülnék, és bolondozni támadna kedvem.<br />
– Jézus kinek a génjeit örökölte? – Aztán, bármilyen választ<br />
találna erre szegény feje, ártatlan pofával emlékeztetném<br />
rá, hogy csecsemőnek született, férfivá nőtt, és a nyolcadik napon<br />
körülmetélték.<br />
A géppuskásiskola tantermében majdnem összekaptam a<br />
minket oktató, szépen dekorált tiszthelyettessel, mikor megjegyezte,<br />
hogy egy géppuskás repülő átlagos élettartama légi<br />
harcban három perc, aztán később kérdésekre biztatott minket.<br />
A tiszthelyettes Angliában töltötte le a szolgálati idejét egy B-<br />
17-esen a megtépázott Nyolcadik Légihadseregnél, és én nem<br />
ugratni akartam – csak kíváncsi voltam.<br />
– Honnan tudják ezt, uram? – kérdeztem, és azóta se bízom<br />
soha a becslésekben és felmérésekben.<br />
– Hogy érti ezt?<br />
– Hogyan tudják mérni az ilyesmit? Uram, önnek legalább<br />
egy órát kellett légi harcban töltenie.<br />
– Sokkal többet, mint egy órát.<br />
– Akkor minden órára, amit ön túlélt, tizenkilenc másiknak<br />
kellett egy másodpercnél hamarabb meghalnia, hogy kijöjjön<br />
a háromperces átlag. És miért veszélyeztetettebbek a géppuskások,<br />
mint a pilóták vagy a bombázótisztek? Uram, azok<br />
az egész gépre lőnek, nem?<br />
– Singer maga egy okostóni, igaz? Maradjon benn egy kicsit,<br />
mikor a többiek kimennek.<br />
-[292]-
Tudtomra adta, hogy soha többé nem szabad ellentmondanom<br />
neki a tanteremben, majd megismertette velem azt, amit<br />
később Pianosában Korn alezredesről Korn-törvénynek neveztünk<br />
el: Korn törvénye szerint csak azoknak volt szabad bármikor<br />
bármit kérdezniük, akik soha nem kérdeztek semmit. De<br />
munkába állított: másokat is meg kellett tanítanom egyszerű algebrai<br />
és geometriai példákon azokra az okokra, amelyek miatt<br />
az embernek mindig jóval a hozzá képest mozgó célpont elé<br />
kell céloznia – meg arra, hogy ahhoz, hogy egy gép elé lőjünk,<br />
mögéje kell lőnünk. Ha egy gép ennyi meg ennyi méternyire<br />
van tőlünk és egy töltény másodpercenként ennyi meg ennyi<br />
méter utat tesz meg, akkor hány másodpercbe telik, amíg a töltényünk<br />
eléri? Ha a gép másodpercenként ennyi meg ennyi<br />
centi sebességgel repül, hány centinyi utat fog megtenni, mire a<br />
golyó eléri? Mindezt gyakorlatban is látták azoknak a hosszú<br />
óráknak a során, amelyeket agyaggalamb-lövészettel töltöttünk,<br />
meg amikor a lőtéren egy mozgó teherautóról tüzeltünk. De bár<br />
tanítottam és tudtam, még nekem is meggyűlt a bajom azzal az<br />
elvvel, miszerint az ember akkor tüzel a feléje támadó repülőgép<br />
elé, ha mindig mögéje céloz, a célpont és a saját gépe farka<br />
közé, részint a saját gépünkről kilőtt golyók előreirányuló légsebessége,<br />
részint a kanyarodó útvonal miatt, amelyet a másik<br />
gépnek követnie kell, hogy elibénk tüzelhessen.<br />
A barátaimnak, akiket szereztem, mindig jóindulatú volt a<br />
természetük. És így vagy úgy, de mindig akadt körülöttem egy<br />
haver, egy nagyobb és keményebb fickó, mikor Bajra mentek a<br />
dolgok, olyanok, mint Lew Rabinowitz és Sonny Bartolini, a<br />
merészebb olaszok egyike egy Coney Island-i családból, meg<br />
Lesko, a fiatal pennsylvaniai szénbányász, akivel a<br />
géppuskásiskolán, vagy Yossarian Carolinában, akivel a hadműveleti<br />
kiképzésen, aztán később Pianosában, harc közben<br />
ismerkedtem meg, miután ötünket, Yossariant, Applebyt, Kraf-<br />
-[293]-
tot, Schroedert meg engem az egyik bombázó személyzeteként<br />
a tengerentúlra röpítettek.<br />
Mindig bennem élt az a félelem, hogy összeverhetnek, és<br />
töprengéseimben ez magasabbra tornyosult annál a félelemnél,<br />
hogy lelőnek. Aztán egy éjszaka Dél-Carolinában ez kezdett<br />
elmúlni. Az után a másik éjszakai gyakorlórepülés után történt,<br />
amikor beleröpültünk a sötétségbe, és Yossarian nem tudta<br />
megtalálni az utat az olyan helyek felé, mint Athens, Georgia és<br />
az észak-carolinai Raleigh, és megint a texasi Applebynek kellett<br />
visszavezetnie minket a rádióirányításával. Utána elmentünk<br />
egy éjféli kajára a közlegények kantinjába, Schroeder,<br />
Yossarian meg én. A tiszti klub akkor már be volt zárva.<br />
Yossarian mindig éhes volt. Leszedte a rangjelzéseit, hogy közlegénynek<br />
adja ki magát, akinek joga van ott lenni. Éjjel mindig<br />
sokan kavarogtak a kantin körül. Miközben átvágtunk köztük,<br />
engem hirtelen megtaszított egy nagydarab, részeg tahó, egy<br />
közlegény, akkora erővel, hogy nem lehetett kétséges: szándékosan<br />
csinálja. Ösztönös meglepetéssel pördültem meg a sarkam<br />
körül, de mielőtt még megszólalhattam volna, már nekem<br />
is esett, és dühödten hátrafelé taszigált egy csoport katona közé,<br />
akik addigra már felénk fordultak és figyeltek. Mindez olyan<br />
gyorsan történt, hogy szinte fel se fogtam. Miközben én még<br />
mindig csak döbbenten tántorogtam, az már jött is nekem felemelt<br />
karokkal és ütésre hátrahúzott ököllel. Magasabb volt nálam,<br />
szélesebb is, nehezebb is, sehogy se tudtam hárítani. Olyan<br />
volt ez, mint mikor Lew-t próbáltam bokszolni tanítani. Még<br />
csak el se tudtam szaladni. Nem tudom, miért szúrt ki engem,<br />
csak sejtem. De aztán, mielőtt még megüthetett volna,<br />
Yossarian már közibérek állt, hogy szétválasszon minket, kitárt<br />
karokkal és nyitott tenyérrel intette, hogy álljon már le, és megpróbálta<br />
lecsillapítani. De mielőtt még az első mondatát befejezhette<br />
volna, az a fickó nekiesett, behúzott oldalt a fejére egy<br />
egyenest, aztán újra keményen megütötte a másik öklével, és<br />
-[294]-
Yossarian tehetetlenül, kábultan hátrált, miközben a fickó csak<br />
ment utána, és két ököllel csépelte a fejét, hogy Yossariannal<br />
minden ütéstől megfordult a világ. Én azt se tudtam, hogy mit<br />
csinálok, csak előrevetettem magam, hogy elkapjam a fickó<br />
egyik vastag karját, és belecsimpaszkodjak. Mikor ez nem ért<br />
semmit, lejjebb fogtam meg, átkaroltam a derekát, jól megvetettem<br />
a lábam a földön; és minden erőmmel megpróbáltam kibillenteni<br />
az egyensúlyából. Addigra a másik oldalról már<br />
Schroeder is elkapta, és hallottam, ahogy dumál. neki. – Te hülye<br />
fasz, ez egy tiszt, te hülye fasz! – hallottam a fickó fülébe recsegő<br />
hangját. – Ez tiszt! – Aztán Yossarian, aki maga is elég<br />
erős volt, elölről ment neki, és sikeresen blokkolta is mind a két<br />
karját, aztán addig taszigálta hátrafelé, amíg kibillent a támadó<br />
állásából, és le kellett állnia. Éreztem, hogyan száll el belőle<br />
minden harciasság, ahogy Schroeder szavai eljutnak a tudatáig.<br />
Mire eleresztettük, úgy látszott, tüstént rosszul lesz.<br />
– Jobb tesz, ha visszarakja a sávjait, hadnagy –<br />
figyelmeztettem lihegve és halkan Yossariant, aztán, mikor láttam,<br />
hogy az arcát tapogatja, még hozzátettem: – Nem vérzik.<br />
Jobb lesz, ha eltűnik innen, és visszavarrja a stráfjait, mielőtt<br />
idejön valaki. Kihagyhatjuk ezt a kaját.<br />
Attól fogva mindig Yossarian oldalán álltam az Applebyjal<br />
való súrlódásaiban, még akkor is, mikor kettesben meghirdettük<br />
a Csodálatos Atabrin Lázadást, bár én lelkiismeretesen<br />
beszedtem a malária elleni tablettákat, miközben átrepültünk az<br />
egyenlítői éghajlati övezeteken, mikor a tengerentúlra utaztunk,<br />
ő pedig erre nem volt hajlandó. Az Atabrin enyhíti a malária<br />
hatásait, igazítottak el minket utunk első Puerto Ricó-i megállója<br />
előtt, de magára a betegségre nincs hatása. Előírások ide, előírások<br />
oda, Yossarian ép ésszel nem volt képes belátni, miért<br />
kellene a tüneteket kezelnie, amíg nincs semmiféle tünete. Nézeteltérésünk<br />
aztán heves vitába torkollott, mert egyikünk sem<br />
akart megszégyenülni. Kralt, a másodpilóta semleges maradt,<br />
-[295]-
mint rendesen. Kraft keveset beszélt, sokat mosolygott, és gyakran<br />
mintha fogalma se lett volna róla, hogy mi történik. Mikor<br />
nem sokkal ezután Ferrara fölött elesett egy bevetésen, még<br />
mindig semlegesnek tartottam.<br />
– Ennek a hajónak én vagyok a kapitánya – követte el<br />
Appleby azt a hibát, hogy ezt mindnyájunk előtt odavágta<br />
Yossariannak Puerto Ricóban, utunk első állomásán, miután elindultunk<br />
Floridából a tizennégy napos tengerentúli repülőútra.<br />
– Neked teljesítened kell a parancsaimat.<br />
– Lószart – mondta Yossarian. – Ez repülőgép, Appleby,<br />
nem hajó. – Egyforma magasak voltak, és egyforma volt a rangjuk,<br />
akkor még mind a ketten hadnagyok voltak. – És a földön<br />
vagyunk, nem a tengeren.<br />
– Attól még én vagyok a kapitány – mondta lassan<br />
Appleby – És mihelyt megint repülünk, meg fogom parancsolni<br />
neked, hogy szedd be őket.<br />
– Én meg meg fogom tagadni.<br />
– Akkor fel foglak jelenteni – mondta Appleby – Nem szeretek<br />
ilyesmit csinálni, de jelenteni fogom a parancsnokunknak,<br />
mihelyt lesz parancsnokunk.<br />
– Nosza, rajta – ellenkezett Yossarian makacsul. – Az én<br />
testem és az én egészségem az enyém, és azt csinálok velük,<br />
amit akarok.<br />
– Az előírás szerint nem.<br />
– Azok alkotmányellenesek.<br />
Megismertettek minket az aeroszolbombával, akkor először<br />
láttam ilyet, most spraynek hívják, és utasítást kaptunk,<br />
hogy tüstént alkalmazzuk a gép belsejében, mihelyt beszállunk,<br />
védelmül a moszkitók és az általuk terjesztett betegségek ellen,<br />
melyeket megkaphatunk tőlük, miközben a Karib-tengeren át<br />
-[296]-
Dél-Amerika felé tartunk. A brazíliai Natalba vezető utunk<br />
minden egyes állomásán arra is felkértek minket, hogy tartsuk<br />
nyitva a szemünket, nem látjuk-e valami jelét annak az egy<br />
vagy két repülőgépnek, illetve roncsaiknak, amelyek körülbelül<br />
egy nappal azelőtt tűntek el az égről a tengeren vagy a dzsungelben.<br />
Ezeknek á felhívásoknak kijózanítóbb hatással kellett<br />
volna járniuk, mint amilyennel jártak. Ugyanez állt a Brazíliából<br />
Ascension szigetére vivő nyolcórás repülőutunkra is: ugyanis<br />
olyan gépeken repültünk Ascensionra, majd két nap múlva az<br />
afrikai Libériába, aztán onnan föl a szenegáli Dakarba, amelyeket<br />
négy óránál nem hosszabb repülésre terveztek. Mindezeken<br />
az unalmas és hosszú tenger fölötti repülőutakon nyitva tartottuk<br />
a szemünket, és kerestük a roncsokat meg a sárga mentőtutajokat,<br />
amikor éppen eszünkbe jutottak. Floridában volt időnk<br />
és voltak szabad estéink, és a kocsmákban meg a kávéházakban<br />
tánctermek voltak.<br />
Szerettem volna már kefélni. Az idősebb Coney Island-i<br />
srácok, az olyanok mint Chicky Ehrenman és Mel Mandelbaum,<br />
akik hamarabb álltak be a hadseregbe, és olyan távoli helyekről<br />
jöttek haza szabadságra, mint Kansas és Alabama, mind arról<br />
számoltak be, hogy a nők mind roppant készségesen hajlandók<br />
lefeküdni derék katonafiainkkal, és most, hogy én is katonafiú<br />
lettem, én is szerettem volna már kefélni.<br />
De még mindig nem tudtam, hogy kell. Félszeg voltam.<br />
Viccelődni tudtam, de szemérmes voltam. Túlságosan könnyen<br />
elbűvölt egy-egy csinosnak talált arc vagy alak. Túl gyorsan felizgultam,<br />
és féltem, hogy ez meglátszik rajtam. Tudtam, hogy<br />
túl hamar elsülhet, de akkoriban legtöbbünk számára az is jobb<br />
volt a semminél. Mikor szorosan összebújva táncoltam egy<br />
lánnyal, nagyjából akármilyen lánnyal, szinte tüstént megjött az<br />
erekcióm, és nagy zavaromban elhátráltam tőle. Ma már tudom,<br />
hogy még keményebben hozzájuk kellett volna nyomakodnom,<br />
nehogy kétségük maradjon, hogy megvan, és kétér-<br />
-[297]-
telmű vicceket kellett volna faragnom róla, hogy mit akarok, és<br />
mit fogok kapni, és akkor jobban boldogultam volna. Mikor<br />
kimentem egy lánnyal a hátsó szobába, és elkezdtem vele csókolózni,<br />
vagy fölmentem valamelyikhez egy lakásba, ahol gyereket<br />
pesztrált, rendszerint elég gyorsan megkaptam, amit akartam,<br />
és meg is voltam elégedve magammal, míg csak kénytelen<br />
nem voltam az eszembe idézni, hogy ezen túl még sok minden<br />
van. Tudtam, hogy kicsi vagyok, és mindig azt hittem, kicsi a<br />
faszom, és a többiek közül a legtöbbé jó nagy, míg csak a<br />
Steeplechase uszodájának öltözőjében egy nyári napon merészen<br />
bele nem néztem a tükörbe, mikor ott álltunk egymás mellett<br />
Lew-val, és mosakodtunk, és nem láttam, hogy az enyém is<br />
pont olyan jó, mint az övé.<br />
Csakhogy ő bevetette a magáét. Én mindig vagy túl gyorsan<br />
elélveztem, vagy egyáltalán nem. Amikor Lew, meg a másik<br />
barátja, Leo Weiner, először hoztak össze egy csajjal, aki<br />
csak a nyárra jött az Islandre, a kólaautomatánál dolgozott, és<br />
készségesen odatette akárkinek, aki megkérte rá – mind a ketten<br />
nagyon jól rá tudták erre dumálni a lányokat –, már a kotonban<br />
elmentem, mielőtt még bedugtam volna. Mikor a klub<br />
hátsó szobájában legelőször nekikészültem egy lánnyal, aki értésemre<br />
adta, miközben még a kezemmel ügyködtem rajta,<br />
hogy igazándiból végig akarja csinálni, tüstént elmúlt az erekcióm,<br />
mihelyt meztelenre vetkőztünk, pedig holtbiztos elég<br />
kemény és felkészült voltam, mielőtt mindketten ledobtuk a<br />
bugyit meg a gatyát. Glenda imádta ezeket a történeteimet.<br />
Nem tudom egész biztosan, de azt hiszem, végül is csak<br />
odaát keféltem rendesen. Ott simán ment, hiszen olyan fickók<br />
testületének voltam az egyik tagja, akik fiatalos magabiztossággal<br />
és a vagány mulatságok iránti nagy-nagy hajlandósággal<br />
mind ugyanazokat a dolgokat csinálták a közeli Bastia városában<br />
a helybéli fiatal lányok csapatai között, akik nem beszéltek<br />
a mi nyelvünkön, aztán különösen Rómában, ahol a nők, akik-<br />
-[298]-
kel az utcán találkoztunk, ránk mosolyogtak, így tudatták velünk,<br />
hogy mit csinálnak az utcán, és elvárták tőlünk, hogy leszólítsuk<br />
őket, és pénzzel, cigarettával, csokoládéval, gondtalan<br />
vidámsággal és félig már nyitott sliccel közeledtünk hozzájuk.<br />
Eszünkbe se jutott, hogy kurvákként vagy prostituáltakként<br />
gondoljunk rájuk – ők csak járkáltak az utcán. Azért nem tudom<br />
határozottan megmondani, hogy tényleg csináltam-e már<br />
előzőleg, mert volt egy esetem egy aranyos déli lánnyal, egy<br />
táncteremben, a floridai West Palm Beachben, ahová repülőgéppel<br />
vittek át minket, hogy átvizsgálhassuk a tengerentúli<br />
repülésre kijelölt masinát, és a hibák és eltérések kiküszöbölésére<br />
kalibrálhassuk a különféle műszereket.<br />
Máig nem tudom, hogy ez számított-e vagy nem. A csaj irtó<br />
hetyke volt, nagyon fekete volt a haja, és majdnem levendulaszínű<br />
a szeme, egy teljes hüvelykkel alacsonyabb volt nálam,<br />
és szeplős is volt, és teljesen elkápráztatták az én New York-i<br />
merész tánclépéseim, amilyeneket még soha nem látott, és meg<br />
akart tanulni. Ezeket még Schroeder se látta, se Kraft hadnagy,<br />
aki kiigényelte a kocsiparkból a dzsipet, amellyel odamentünk.<br />
Aztán egy idő múlva kimentünk egy kicsit levegőzni. Mikor<br />
kimentünk, nekem még mindig a derekán volt a karom, és<br />
anélkül, hogy beszéltünk volna róla, a parkoló egyik sötétebb<br />
része felé ballagtunk. Közben el-elmentünk különböző v érlettebb<br />
helyeken ölelkező párok mellett. Végül két kézzel segítettem<br />
neki leülni egy alacsony sportkocsi hátsó lökhárítójára.<br />
– Ó, nem, Sammy szívem, azt nem fogjuk ma este csinálni,<br />
itt nem, most nem – közölte a lány szigorúan, aztán a mellemre<br />
nyomta a kezét, és eltolt magától, majd gyorsan és barátságosan<br />
megpuszilta az orromat.<br />
Addigra becsusszantam a két lába közé, elég közel ahhoz,<br />
hogy tovább csókolgathassam, és éppen a ruhája alá csúsztattam<br />
a combjai mentén mind a két kezemet, egészen a bugyija<br />
-[299]-
gumijáig, a hüvelykujjam már odabenn matatott. Amíg meg<br />
nem szólalt, ennél messzebbre nem is reméltem jutni nála azon<br />
a parkolóhelyen.<br />
A szemébe néztem, és mosolyogva bevallottam: – Azt hiszem,<br />
nem is tudnám, hogyan kell. Még sose csináltam. –<br />
Másnap indultunk az első, Puerto Ricó-i útszakaszra, így megkockáztattam,<br />
hogy igazat mondjak.<br />
Ezen is úgy nevetett, mintha egy újabb viccet mondtam<br />
volna. Alig tudta elhinni, hogy egy magamfajta vagány szűz legyen.<br />
– Ó, te szegény fiú – sajnálkozott rajtam édes-mézes hangon.<br />
– Sokat nélkülöztél, ugye?<br />
– Megtanítottalak táncolni – célozgattam.<br />
– Akkor én is megmutatom neked, hogy kell csinálni –<br />
egyezett bele. – De nem szabad bedugni. Ezt meg kell ígérned<br />
nekem. Most állj egy percre hátrébb, hadd tekerjem föl magam<br />
egy kicsit. Így már jobb. Látod? Ó, de helyes fütyid van. És<br />
mindenre kész, mint egy jó kiscserkész, igaz?<br />
– Engem szobrász metélt körül.<br />
– No, most ne kapkodj, Sammy szívem. Ne olyan gyorsan.<br />
Nem oda, kicsim, nem oda. Az majdnem a köldököm. Meg kell<br />
tanulnod, hogyan adjál esélyt nekem, hogy fölemeljem a micsodámat<br />
oda, ahol hozzá tudsz férni. Ezért hívjuk úgy, hogy<br />
odatesszük, szívem, érted? Gyere most vissza, egy kicsit közelebb:<br />
Ez már jobb, igaz? De nem szabad bedugnod. Ne rakd be?<br />
Te bedugtad!<br />
Ezt olyan hangosan kiáltotta, hogy alighanem beleremegett<br />
a környék. Vagy tizenöt másodpercig vadul ficánkolt alattam,<br />
izgatottan próbálta kiszabadítani magát, én meg mást se<br />
próbáltam, csak leemelni róla a súlyomat, hogy segítsek neki,<br />
aztán csak arra emlékszem, ahogy álltam, és figyeltem, amint a<br />
-[300]-
kocsi tetején át belelövök a levegőbe. A geci másfél kilométerre<br />
szállt. Erre a lövés a megfelelő szó, mikor egy tizenkilenc vagy<br />
húszéves fiúról van szó. Mikor egy férfi elmúlt hatvannyolc<br />
éves, elélvez. Mikor tud. Ha akar.<br />
Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen öreg leszek, merev<br />
ízületekkel ébredek, és igazából többnyire nem tudom mivel elfoglalni<br />
magamat, a rákbetegeket segélyező alapot támogató<br />
önkéntes gyűjtőmunkámon kívül. Olvasni szoktam éjszaka,<br />
ahogy a költő mondja, és sokszor délelőtt is, s délre utazom télen<br />
egy hölggyel, a barátnőmmel, akinek van egy háza a floridai<br />
Naplesben, hogy a tenger közelében legyek, néha meg az Atlantában<br />
élő lányomhoz, és néha meglátogatom a texasi Houstonban<br />
a másik lányomat, aki ott lakik a férjével. Bridzselek, így is<br />
megismerkedek emberekkel. Van egy kis nyaralóm East<br />
Hamptonban, közel a tengerhez, vendégszobája is van, külön<br />
fürdőszobával. Valahányszor Lew visszamegy kezelésre, legalább<br />
hetenként egyszer beutazom busszal a buszpályaudvarra,<br />
hogy meglátogassam. Ebbe az egész nap beletelik. Sose hittem<br />
volna, hogy tovább fogok élni, mint ő, és talán nem is fogok,<br />
mert bár több mint húsz év óta tudok a Hodgkin-kórjáról, hoszszú,<br />
tünetmentes időszakaiban sokkal szívósabb volt nálam, és<br />
sokkal több mindent csinált. Ezúttal azonban már hosszabb ideje<br />
soványabbnak, letörnek és fatalistának látszik, bár Claire, aki<br />
beszélni szokott Teemerrel, jobban aggódik a lelkiállapota, mint<br />
a betegsége miatt.<br />
– Hányok tőle, hogy folyton rám jön az émelygés –<br />
mondta nekem legutóbb, mikor négyszemközt beszéltünk,<br />
mintha már készülődne feladni az egészet, és nem tudtam volna<br />
megmondani, hogy ezt tréfának szánja-e.<br />
dik.<br />
Kipróbáltam hát a saját viccemet. – A helyes szó az émelye-<br />
– Micsoda?<br />
-[301]-
– A helyes kifejezés: émelyedik a gyomrom, Lew. Nem az,<br />
hogy rám jön az émelygés.<br />
– Sammy, ne legyél már megint ekkora fasz. Most ne.<br />
Ettől ostobának éreztem magam.<br />
Nem úgy néz ki, hogy majd a gyerekeimmel élek, mikor<br />
megöregszem, ezért félretettem némi pénzt a majdani öregotthonra.<br />
Várom a prosztatarákomat. Hamarosan talán újra megnősülhetnék,<br />
ha a jómódú özvegyasszony barátnőm valaha is<br />
leküzdi pénzügyi bizalmatlanságát, és azt mondja, hogy össze<br />
kellene házasodnunk. De mennyi időre? Még hét évre? Hiányzik<br />
nekem a családi élet.<br />
Glenda szerint az az egy, ott a táncterem mellett, nem<br />
számított. – Nahát! – mondta mindig nevetve, és hitetlenkedve<br />
csóválta a fejét, valahányszor felidéztük ezt az élményemet.<br />
– Fogalmad se volt semmiről, ugye?<br />
– Nem, nem volt.<br />
– És most már ne is próbálkozz ezzel a gyere-segíts-nekem<br />
színjátékkal.<br />
Nem volt ez mindig színjáték. Szinte valamennyi nő, akivel<br />
együtt voltam, tapasztaltabbnak látszott nálam. Azt hiszem,<br />
kétfajta férfi van, és én a második fajtába tartozom.<br />
Ő először a főiskolán csinálta, amikor először volt távol<br />
hazulról, azzal a férfival, akihez a diploma után hamarosan<br />
férjhez ment, aki hamarabb lett rákos, mint ő, melanomát kapott,<br />
de aztán még kétszer megnősült, sőt egy további gyermek<br />
apja lett. Nekem csak a háború után nyílt esélyem főiskolára<br />
menni, és addigra már nem sok bajjal járt ágyba bújtatni egy<br />
lányt, mert már nem voltam annyira tapasztalatlan, és a legtöbb<br />
lány is csinálta.<br />
-[302]-
Appleby úgy tette meg az utat a brazíliai Natalból<br />
Ascension szigetére, hogy végig rádióirányítással navigált, a<br />
bombatérben a meghosszabbított utazáshoz szükséges pótlólagos<br />
üzemanyagtartállyal. Nem bízott többé Yossarian<br />
mágneskompaszos navigálásában, mint ahogy maga Yossarian<br />
se, aki épp ezért nem is sértődött meg túlságosan. Appleby volt<br />
az, aki egyre jobban neheztelt rá. Mint Yossariantól megtudtam,<br />
aki ennyit azért megtanult, annak, hogy kizárólag a rádióirányításra<br />
támaszkodtunk, kockázatai is voltak, mert így nem egyenesen,<br />
hanem körkörös útvonalon közelítettük meg a nyolcórányira<br />
lévő szigetet, és több benzint fogyasztottunk.<br />
További dolgokat tudtam meg a háborúról, a kapitalizmusról<br />
és a nyugati társadalmakról Marokkóban, Marrakechben,<br />
mikor láttam a luxusszállodák teraszain a gazdag franciákat<br />
a gyerekeikkel meg a kiöltözött feleségeikkel, ahogy iszogatták<br />
a koktéljaikat, és miközben mások inváziót indítottak<br />
Normandiában, majd később Dél-Franciaországban, önelégülten<br />
várták a pillanatot, hogy amazok visszafoglalják a hazájukat,<br />
és lehetővé tegyék nekik, hogy visszatérjenek, és visszakaphassák<br />
a birtokaikat. Az algériai Constantineban, az óriási<br />
amerikai utánpótlási központban, ahol két hétig vártunk, amíg<br />
megkaptuk a végleges beosztásunkat egy bombázóhadosztályba,<br />
először tudtam meg kissé közelebbi dolgokat Sigmund<br />
Freudról. Közös sátorban laktam egy nálam idősebb szanitéccel,<br />
aki szintén a beosztására várt, szintén olyan novellákat akart írni,<br />
mint William Saroyan, és szintén biztos volt benne, hogy<br />
képes is rá. Egyikünk se fogta fel, hogy egynél több Saroyanra<br />
nincs szükség. Manapság pedig Saroyan jelentéktelenségéből<br />
akár arra a következtetésre is juthatnánk, hogy egyre se volt<br />
nagy szükség. Kicseréltük egymással a kiolvasott könyveinket.<br />
– Álmodtad már valaha, hogy kihullanak a fogaid? –<br />
kérdezte tőlem egy szép napon ravaszul, minden apropó nélkül,<br />
miközben egész más dolgokról beszélgettünk. Mást nem is<br />
-[303]-
igen tudtunk csinálni, amíg csak üldögéltünk és vártunk. Ha<br />
akartuk, softballozhattunk vagy röplabdázhattunk. Óva intettek<br />
minket, nehogy bemenjünk Constantine-ba whiskyt vagy nőket<br />
hajkurászni, és folyton egy meggyilkolt közlegény meséjével riogattak,<br />
akit kiherélve találtak, és a herezacskóját a szájába<br />
varrták, de úgy gondoltuk, hogy ezt valószínűleg csak kitalálták.<br />
A kérdése célba talált. Úgy rezzentem össze, mintha hirtelen<br />
egy bűvös gondolatolvasó mellett találtam volna magam. –<br />
Igen, szoktam ezt álmodni! – ismertem be naivan. – Az éjjel is<br />
ezt álmodtam.<br />
Elégedetten bólintott. – Tegnap kiverted – állította habozás<br />
nélkül.<br />
– Le vagy te szarva! – vágtam vissza hevesen, miközben<br />
bűntudatosan töprengtem, ugyan hogy jöhetett rá.<br />
– Az nem bűntett – védekezett megnyugtatóan. – Még<br />
csak nem is bűn. Nők is csinálják.<br />
Ebben az utóbbiban akkor még nem hittem. Majd meg leszek<br />
lepve, biztosított róla.<br />
Miután leszálltunk Pianosában, elbűvölten bámultuk a<br />
hegyeket meg az erdőket, melyek egész közel voltak a tengerhez,<br />
miközben vártuk a járműveket, amelyek majd csomagjainkkal<br />
együtt elvisznek a századunk irodájába, ahol jelentkezhetünk<br />
a parancsainkkal, és megkapjuk a sátorbeosztásunkat.<br />
Május, napsütés – gyönyörű volt minden. Alig moccant valami.<br />
Megkönnyebbültünk, amiért biztonságosan odaértünk.<br />
– Jó munka volt, Appleby – dicsérte meg Yossarian alázatosan,<br />
mindnyájunk nevében szólva. – Soha nem jött volna öszsze,<br />
ha rám kellett volna bíznotok magatokat.<br />
– Ez a része engem nem érdekel – mondta Appleby engesztelhetetlenül,<br />
a maga nyugodt texasi hangsúlyával. –<br />
-[304]-
Megszegted az előírásokat, és megmondtam, hogy ezt jelenteni<br />
fogom.<br />
A századirodán, ahol az udvarias szolgálatvezető,<br />
Towsend őrmester üdvözölt minket szívélyesen, Appleby alig<br />
tudta fékezni magát, amíg végeztek a formalitásokkal. Utána<br />
aztán a sértett dühtől szinte remegő arccal, összeszorított ajakkal<br />
kérte, sőt követelte, hogy beszélhessen a századparancsnokkal<br />
legénysége egyik tagjának mindennapos fegyelemsértése<br />
miatt, aki nem volt hajlandó bevenni az Atabrin tablettáit, és<br />
nem engedelmeskedett az erre vonatkozó közvetlen parancsnak.<br />
Towsend visszafojtotta a meglepetését.<br />
– Benn van?<br />
– Igen uram. De várnia kell egy kicsit.<br />
– Addig szeretnék beszélni vele, amíg mindnyájan együtt<br />
vagyunk itt, hogy a többiek is tanúsíthassák.<br />
– Igenis, értem. Ha óhajtják, mindnyájan leülhetnek.<br />
A századparancsnok egy őrnagy volt, akinek a vezetékneve<br />
is Őrnagy volt, mulattam is a dolog furcsaságán, mihelyt<br />
megláttam.<br />
– Igen, akkor azt hiszem leülünk – mondta Appleby.<br />
Mi többiek hallgattunk. – Őrmester, körülbelül meddig<br />
kell várnom? Még egy csomó tennivalóm van ma, hogy teljesen<br />
felkészülhessek, és holnap korán reggel frissen szállhassak csatába<br />
abban a percben, amikor akarják.<br />
Nekem úgy tűnt, hogy Towsend nem hisz a fülének.<br />
– Uram?<br />
– Tessék, őrmester.<br />
– Mit is kérdezett?<br />
-[305]-
– Körülbelül meddig kell várnom, hogy bemehessek az<br />
őrnagyhoz?<br />
– Csak addig, amíg el nem megy ebédelni – válaszolta<br />
Towsend őrmester. – Akkor tüstént bemehet.<br />
– De hát akkor már nem lesz odabenn, igaz?<br />
– Nem, uram. Őrnagy őrnagy csak ebéd után jön vissza az<br />
irodájába.<br />
– Értem – döntött határozatlanul Appleby. – Akkor azt hiszem<br />
jobb lesz, ha ebéd után jövök vissza.<br />
Schroeder meg én csak álltunk némán, mint mindig, amikor<br />
a tisztek az ügyeiket intézték. Yossarian is csak hallgatott<br />
figyelmesen, arcán metsző kíváncsisággal.<br />
<strong>Első</strong>két Appleby ment ki az ajtón. Mihelyt én is kiléptem<br />
mögötte, hirtelen megtorpant, és felhördülve hátrált felém. Tekintetem<br />
követte a tekintetét, és biztos voltam benne, hogy egy<br />
magas, fekete hajú tisztet látok, aranyos őrnagyi rangjelzéssel,<br />
aki éppen kiugrott a századiroda ablakán, és a sarkon befordulva<br />
elcserkészett a látóhatárról. Appleby görcsösen lehunyta a<br />
szemét, és úgy rázta a fejét, mintha attól félne, hogy tüstént<br />
rosszul lesz.<br />
– Te is... – kezdte, de aztán Towsend őrmester tapintatosan<br />
megérintette a vállát, és közölte vele, hogy ha még mindig<br />
akarja, akkor most bemehet Őrnagy őrnagyhoz, mivel Őrnagy<br />
őrnagy éppen most ment el. Appleby tüstént visszanyerte katonás<br />
tartását.<br />
– Köszönöm, őrmester – felelte roppant hivatalosan. –<br />
Hamarosan visszajön?<br />
– Ebéd után tüstént vissza fog jönni. Akkor ön kénytelen<br />
lesz tüstént kijönni tőle, és kinn megvárni, amíg elmegy vacso-<br />
-[306]-
ázni. Őrnagy őrnagy soha senkit nem fogad az irodájában, mikor<br />
benn van az irodájában.<br />
Appleby néhány pillanatig átható tekintettel meredt<br />
Towsend őrmesterre, aztán a rendreutasítás szigorúan udvarias<br />
hangjához folyamodott. – Őrmester – mondta, majd szünetet<br />
tartott, mintha arra várna, hogy biztos lehet az altiszt osztatlan<br />
figyelmében –, maga bolonddá akar tenni, csak azért, mert új<br />
ember vagyok a századánál, maga meg már régen a tengerentúlon<br />
van?<br />
– Ó, nem, uram – felelte Towsend. – Amit mondtam, azt<br />
parancsba kaptam. Megkérdezheti Őrnagy őrnagytól, mikor<br />
majd beszél vele.<br />
– Pontosan ez a szándékom, őrmester. Mikor beszélhetek<br />
vele?<br />
– Soha.<br />
De Appleby írásban is beadhatja a jelentését, ha akarja, tette<br />
hozzá az őrmester. Két-három hét múlva gyakorlatilag mi is<br />
veteránok lettünk, és az ügynek már nem volt többé jelentősége,<br />
még Appleby számára sem.<br />
Appleby hamarosan élgépvezető pilóta lett, és egy<br />
Havermeyer nevű tapasztaltabb bombázótiszttel rakták párba.<br />
Eleinte Yossarian is elég jó volt ahhoz, hogy élbombázótiszt lehessen,<br />
őt egy McWatt nevű kedves pilótával párosították öszsze.<br />
Később már jobb szerettem Yossariannal repülni, mert<br />
gyorsabbak voltak a bombavető rárepülései.<br />
Úgy éreztem, megvan mindenünk. A sátrak kényelmesek<br />
voltak, és én nem láttam senkivel szemben semmiféle ellenségességet<br />
megnyilvánulni. Olyan békésen megfértünk egymással,<br />
amit sehol másutt nem tartottam volna megvalósíthatónak.<br />
Ahol Lew volt, Európában, a gyalogságnál, ott dúlt a halál, a<br />
terror, a gyalázkodás. Mi legtöbbször szerettünk jókat mulatni,<br />
-[307]-
és nem gyászoltuk mélyen időnkénti veszteségeinket. Mindkét<br />
kantinunkat ugyanaz a tiszt, Milo Minderbinder vezette, aki ma<br />
nagyiparos és nagy export-importőr, ő pedig kitűnő munkát<br />
végzett, a legjobbat az egész földközi-tengeri hadműveleti térségben,<br />
mint azt mindenki tudta. Minden reggel friss tojást kaptunk.<br />
A konyhán olasz munkások dolgoztak Snark tizedes keze<br />
alatt, Milo Minderbinder toborozta őket, aki olyan helyi családokat<br />
is talált a közelben, akik örömmel kimosták és kivasalták<br />
a szennyesünket, gyakorlatilag semmiért. Hogy ehessünk,<br />
semmi mást nem kellett csinálnunk, csak teljesítenünk a parancsokat.<br />
Minden hétvégén szódás fagylaltot kaptunk, a tisztek<br />
meg mindennap. Csak akkor jöttünk rá, mikor a francia partok<br />
mellett a tengerbe pottyantunk Orr-ral, hogy Milo szódás fagylaltjaihoz<br />
azokból a szénsavpatronokból került ki a szénsav,<br />
amelyeknek a mi Mae West mentőmellényeinkben kellett volna<br />
lenniük, hogy felfújják őket. Mikor Hóden meghalt, arra is rájöttünk,<br />
hogy Milo a morfiumos fecskendőket is kiszedte az elsősegélycsomagokból.<br />
Mikor azon az első napon elkezdtem beköltözni a sátramba,<br />
sok-sok repülőgép hangját hallottam, mire megálltam, és<br />
mikor fölnéztem, hat-hat gépből álló három repülőszázadot láttam,<br />
amelyek tökéletes alakzatban tértek vissza egy bevetésről,<br />
a szélcsendes, tiszta, kék éggel a háttérben. Aznap reggel indultak<br />
el egy vasúti hidat lebombázni Olaszország egyik hozzánk<br />
közel eső részén, egy Pietrasanta nevű város mellett, és még<br />
ebédidőre visszatértek. Nem volt légelhárító tűz. Nem voltak<br />
ellenséges vadászgépek. Amíg ott voltam, egész idő alatt soha<br />
nem voltak ellenséges vadászgépek. Ez a háború pontosan<br />
megfelelt nekem: veszélyes volt és biztonságos, pontosan úgy,<br />
ahogy reméltem. Olyan foglalkozásom lett, amelyet élveztem,<br />
és ráadásul tisztes munka volt.<br />
-[308]-
Két nap múlva repültem az első bevetésemre, egy híd ellen,<br />
egy Piambino nevű helyen. Sajnáltam, hogy nem kaptunk<br />
légelhárító tüzet.<br />
De csak addig, amíg nem láttam, hogy egy velem egykorú<br />
srác, Hóden hogyan vérzett el és halt meg alig néhány méterre<br />
tőlem, aki a gép farában voltam, és csak akkor kezdett el bennem<br />
derengeni az igazság, hogy azok engem is meg akartak ölni,<br />
tényleg meg akartak ölni. Szinte minden alkalommal ágyúkkal<br />
lövöldöztek rám olyan emberek, akiket nem ismertem, mikor<br />
felszálltam egy bevetésre, hogy bombákat szórjak rájuk, és<br />
ez csöppet sem volt mulatságos többé. Ezután már haza akartam<br />
menni. Voltak más dolgok is, amelyek szintén nem voltak<br />
mulatságosak, mert az általam teljesítendő bevetések számát<br />
először ötvenről ötvenötre, aztán hatvanra, majd hatvanötre<br />
emelték, és még magasabbra emelhették volna, mielőtt elérem,<br />
azzal a kísérteties eséllyel, hogy esetleg nem is maradok addig<br />
életben. Akkor harminchét bevetésem volt, és előbb még huszonhármat<br />
kellett repülnöm, aztán már huszonnyolcat. A bevetések<br />
a tetejébe keményebbek lettek, és miután Hóden meghalt,<br />
minden bevetésen tüstént imádkozni kezdtem, mihelyt elfoglaltam<br />
a helyemet a farokban lévő, hátrafelé néző bicikliülésemen,<br />
mielőtt felkészültem a géppuskám betöltésére és kipróbálására,<br />
mikor alakzatban repülve kiértünk a tenger fölé. Ma is<br />
emlékszem az imámra: – Édes istenem, kérlek, vezess biztonságban<br />
haza, és esküszöm, hogy soha többé nem szállok repülőgépre.<br />
– Ezt az ígéretemet később gondolkodás nélkül megszegtem<br />
egy terjesztői konferencia kedvéért. Soha nem meséltem<br />
el se Glendának, se másnak, hogy imádkoztam.<br />
Második hete voltam ott, amikor egy dzsipen találtam<br />
magam úton Bastia felé, egy Pinkard nevű hadnaggyal, akivel<br />
már előzőleg összebarátkoztam egy bevetésen. Ő hozta ki a<br />
dzsipet a kocsiparkból, és ő hívott meg, hogy menjek el vele körülnézni.<br />
Mikor nem voltunk bevetésen, magunk rendelkez-<br />
-[309]-
tünk az időnkkel. Nem sokkal ezután Pinkard lezuhant Ferrara<br />
fölött Kraft gépével, és feltehetőleg meghalt, a többiekkel<br />
együtt. A part menti sima terepen, az észak felé tartó egyenes<br />
úton két vigyorgó stoppos lány állt, és Pinkard csikorgóan fékezve<br />
megállt, hogy fölvegye őket. Pár perc múlva aztán lekanyarodott<br />
az útról egy bokroktól takart, lapos térségre, ahol<br />
nagy fékcsikorgással újra megállította a kocsit, aztán összefüggéstelenül<br />
makogva kifelé és lefelé mutogatott.<br />
– Picsi-pacsi? – kérdezte az idősebbik a két lány közül,<br />
amikor úgy sejtette, már érti, miről van szó.<br />
– Picsi-pacsi – felelte Dinkard.<br />
A lányok egymásra néztek és beleegyeztek, mire kiszálltunk,<br />
és páronként elindultunk két különböző irányba. Nekem<br />
az idősebbik jutott, akivel egymás derekát átkarolva ballagtunk<br />
el. Az én csajom a sziget partja mentén kanyargó, rozsdásodó<br />
vasúti sínek mellett roskadt le a földre, amelyeket már nem<br />
használtak. A sínek között hízódott az a fémből készült csővezeték,<br />
amely a benzint hozta nekünk Bastia kikötőjéből. A csaj<br />
tudta, mit kell csinálni. Gyorsan hozzákészült, aztán berakta<br />
magának. Nem éreztem olyan erős kontaktust, mint vártam, de<br />
nem volt felőle kétségem, hogy végre azt csinálom. Egyszer<br />
még fel is ágaskodtam, és élvezettel lenéztem, hogy meggyőződjek<br />
róla. Még Pinkard előtt végeztem, de hamarabb készen<br />
álltam egy második menetre, mint ő. Addigra már visszaültünk<br />
a dzsipbe, és a többiek közül senki nem akart újra megállni.<br />
Úgy egy hét múlva a németek kivonultak Rómából, és bevonultak<br />
az amerikaiak, történetesen éppen a franciaországi invázió<br />
napján. A jelek szerint a századunk ügyvezető tisztje –<br />
még mindig nem tudom, mi a csuda az ügyvezető tiszt, de a<br />
miénk egy De Coverley nevezetű őrnagy volt – két lakosztályt<br />
bérelt ott ki nekünk, melyeket rövid eltávozásainkon használhattunk,<br />
az egyiket egy elegáns műintézetben a tiszteknek,<br />
-[310]-
négy fő számára négy márványpadlós, tükrökkel, függönyökkel<br />
és csillogó-villogó fürdőszobai csapokkal ellátott hálószobával<br />
egy Via Nomentana nevű széles főútvonalon, ami igencsak<br />
kiesett az útból, és sokat kellett odáig kutyagolni, míg a mienk<br />
egy csigalassú liftes épület két teljes felső emeletét foglalta el,<br />
közvetlenül a Via Veneto mellett, a város központjában, így kényelmes<br />
fekvése miatt a velünk egy időben szabadságukat töltő<br />
tisztek sok időt töltöttek köztünk, még ott is ettek, és időnként<br />
elmulattak a mindig kéznél lévő lányokkal. Mi nagyobb csoportokban<br />
jártunk oda, bőséges készletekkel az élelmiszerfejadagjainkból,<br />
és hála Milónak és De Coverley őrnagynak,<br />
szakácsnőink is voltak, akik egész nap főztek ránk. A takarításhoz<br />
szobalányaink voltak, akiknek jól ment a soruk, hiszen ott<br />
dolgozhattak és velünk lehettek, jókat is mulattak, a barátnőik<br />
meg eljöttek látogatóba, és ott maradtak estére, gyakran éjszakára<br />
is a kaja meg a mulatság miatt. Minden ötletszerű vágyunkat<br />
egyszerűen csillapíthattuk. Egyszer, mikor bementem<br />
Hóden szobájába, az ágyban Yossarianra bukkantam az egyik<br />
szobalány tetején, aki még a kezében tartotta a partvisát, a zöld<br />
bugyija pedig ott hevert mellette a matracon.<br />
Még sehol nem éreztem magam olyan jól, mint ott, abban<br />
a lakosztályban, és kétlem, hogy azóta sokszor éreztem volna<br />
annál jobban magamat.<br />
<strong>Első</strong> ottani szabadságom második napján éppen visszatértem<br />
egy rövid, magányos sétáról, és pont akkor értem oda, mikor<br />
az Éhenkórász Joe-nak nevezett pilóta leszállt egy lófogatú<br />
konflisról két lánnyal, akik elevennek és könnyűszívűnek látszottak.<br />
Joe fényképezőgépet cipelt.<br />
– Hé, Singer Singer gyere velünk – süvöltött rám azon az<br />
izgatott, magas hangon, amellyel a jelek szerint mindig mindenre<br />
reagált. – Két szobára lesz szükségünk odafönn. Én fizetek,<br />
a vendégem vagy. Azt mondják, modellt állnak.<br />
-[311]-
Hagyta, hogy a csinosabbikkal kezdjem – fekete haj, kövérkés,<br />
szeplős, kerek arc, jókora didik –, és nagyon jó volt,<br />
ahogy Hemingway mondhatta volna, izgalmas, megnyugtató,<br />
kiteljesítő. Komáltuk egymást. Mikor cseréltünk, és a soványabbal<br />
voltam, az még jobb volt. Beláttam, tényleg igaz, hogy<br />
a nők is élvezni tudják. És attól fogva már mindig elég könnyen<br />
ment nekem is, különösen miután beköltöztem New Yorkban a<br />
saját kis lakásomba, és vidáman dolgoztam a Time magazin reklámosztályán.<br />
Tudtam beszélni, tudtam flörtölni tudtam pénzt<br />
költeni, rá tudtam csábítani a nőket, hogy úgy döntsenek, hogy<br />
elcsábítanak, így szedtem rá Glendát is, hogy miután már soksok<br />
hétvégét töltöttünk együtt valahol, vegyen rá, hogy költözzek<br />
hozzá, aztán meg összeházasodtunk.<br />
Attól fogva a századnál is magabiztosnak, sőt kalandvágyónak,<br />
nőbarátnak, majdnem kalandornak éreztem magam. Jó<br />
szerepem volt egy elég jó filmben. Akkoriban még mozinak neveztük.<br />
Úgy éreztem, minden nagyon jól megy, részemről minden<br />
erőfeszítés nélkül. Minden reggel friss tojást ettünk, és<br />
minden reggel már berakták a bombákat, mire mi kimentünk a<br />
gépünkhöz. Mások gondoskodtak mindenről, amire szükség<br />
volt, és az ehhez nélkülözhetetlen logisztikai munkában nekem<br />
nem kellett részt vennem. Gojok között éltem, és elboldogultam.<br />
Mire én odaérkeztem, számos repülő-géppuskás és repülőtiszt<br />
akadt köztünk, aki már teljesítette az előírt számú harci<br />
bevetését. Megrepülték az ötven bevetésüket, de sokat rádumáltak<br />
közülük, hogy miközben várják a parancsot, amely viszszavezényli<br />
őket az Államokba, repüljenek még egyszerkétszer,<br />
mikor ilyen-olyan okból egy-két napig kevés volt a repülőszemélyzet.<br />
Mielőtt a bombázóhadosztályt az olasz csizmáról<br />
átvezényelték a szigetre, bevetésekre repültek Monte<br />
Cassino és Anzio ellen, amikor a németeknek még voltak vadászgépeik<br />
a térségben, amelyek megtámadhatták őket, az<br />
-[312]-
utóbbi időkben pedig az előttem jöttek legtöbbjével együtt<br />
olyan forró célpontok ellen vetették be őket, mint Perugia és<br />
Arezzo, melyekről sokat beszéltek. Ferrara, Bologna és Avignon<br />
még előttem állt, a jövőmben. Amikor a szolgálati felváltásra<br />
jogosító bevetések számát ötvenről ötvenkettőre emelték, azokat,<br />
akiket még nem szállítottak át Nápolyba, az Államokba hazavezető<br />
útra, visszarendelték harci szolgálatra az akkor elrendelt<br />
további bevetések teljesítésére. És megint megfigyeltem,<br />
hogy ezek a veterán csatarepülők, akik sokkal többet tudtak nálam,<br />
vissza is mentek, mindenféle rettegés vagy felháborodás<br />
nélkül, némileg talán bosszankodtak a kényelmetlenség miatt,<br />
de nem estek pánikba és nem tiltakoztak. Én ezt bátorítónak találtam.<br />
Baj nélkül életben maradtak, és idővel haza is mentek.<br />
Legtöbbjük nem volt sokkal idősebb nálam. Végigcsinálták, és a<br />
hajuk szála sem görbült. Én is így leszek vele. Úgy éreztem,<br />
nagyjából elkezdődik a felnőtt életem. Abbahagytam az onanizálást.<br />
-[313]-
– Milyen nyelven?<br />
18. DANTE<br />
– Természetesen fordításban. Tudom, hogy nem olvasol<br />
olaszul.<br />
– Háromszor vagy négyszer – emlékezett Yossarian Dante<br />
Divina Commediájára, miközben a liftre vártak, miután Michael<br />
elhajította befejezett műalkotását. – Egyszer még sráckoromban...<br />
valamikor többet olvastam, mint amennyit te valaha olvasni<br />
akartál. Egyszer meg a reneszánsz irodalomról szóló kollégiumon,<br />
Noodles Cookkal. Azóta is talán még egypárszor, különösen<br />
az Infernót. Soha nem elégített ki annyira, amennyire<br />
kellett volna. Miért?<br />
– Ez engem arra emlékeztet – mondta Michael a<br />
KIHABUP épületére utalva, ahová most külön-külön céllal<br />
igyekeztek, Michael a videomonitorokat készült ellenőrizni M2vel,<br />
Yossarian pedig leszállni a mélybe McBride-dal, szükség<br />
esetére golyóálló mellényekbe öltözött és altatógolyós puskákkal<br />
felfegyverkezett zsarukkal, az első lépcsőház alatti kutyák<br />
ellen. – Már ez a név is. Kikötő, hatóság, pályaudvar. Ami azt is<br />
jelenti, hogy végállomás. Sohase próbáltam – folytatta dacos és<br />
hencegő hangon. – De valahányszor eszembe jut ez a pályaudvar,<br />
mindig úgy képzelem el, hogy Dante Infernója talán ezt ábrázolja.<br />
– Ez új felfogás – jegyezte meg Yossarian szárazon. Rajtuk<br />
kívül nem volt más a liftben.<br />
– Azzal az eltéréssel – javította ki magát Michael lefelé a<br />
liftben –, hogy a KIHABUP épülete a szabadban áll. Mint valami<br />
normális épület.<br />
-[314]-
– Ettől még csak rosszabb, nem? – mondta Yossarian.<br />
– A pokolnál? – rázta Michael a fejét.<br />
– Sartre azt mondja, a pokol a többi ember. El kellene olvasnod.<br />
– Nem akarok Sartre-t olvasni. Ha komolyan mondta, akkor<br />
szamárság. Úgy hangzik, mintha csak azért mondta volna,<br />
hogy a magadfajták idézzék.<br />
– Vág az eszed.<br />
– Lassan hozzászokunk – mondta Michael.<br />
– Nem teszi ez még rosszabbá? Gondolod, hogy akik a<br />
pokolban vannak, nem szoknak hozzá? – tette hozzá nevetve<br />
Yossarian. – Danténál válaszolnak a kérdésekre, szünetet tartanak<br />
a kínjaik közt, hogy hosszú történeteket meséljenek. Amit<br />
Isten csinált, az sose ütött be jól, igaz? Még az evolúció sem.<br />
Michael olyasfajta művelt ember volt, aki nem talált semmi<br />
varázsosat A varázshegyben. Nem olvasta a Svejket, bár kedvező<br />
véleménnyel volt róla. Kafkát és Joseph K.-t mulatságosnak,<br />
de nehézkesnek és unalmasnak, Faulknert idejétmúltnak,<br />
az Ulyssest pedig olyan újdonságnak találta, amelynek megvolt<br />
a maga ideje. Yossarian azért mégis szerette.<br />
Az elején, fiatal apaként, mikor gyerekeinek száma már<br />
négyre emelkedett, Yossariannak soha, egyetlenegyszer sem jutott<br />
eszébe, hogy hanyatlásának éveiben még mindig közel lehet<br />
hozzájuk.<br />
– És kezdem ugyanezt érezni erről a ti irodaépületetekről<br />
is – mondta Michael, amikor kiléptek a liftből és elhagyták az<br />
előcsarnokot.<br />
– A miénkről – javította ki Yossarian.<br />
-[315]-
Michaelnek ruganyosak voltak a léptei, és zsebében volt<br />
az M&M fizetési csekkje, lelkes hangulata így meglepő ellentétben<br />
állt mogorva megjegyzéseivel.<br />
– Meg a többi épületről is itt a Rockefeller Centerben.<br />
Azelőtt magasabbak voltak, igazi felhőkarcolók. Most<br />
mintha azok is pokolra mennének, zsugorodnak.<br />
Meglehet, Michael csakugyan ráérzett valamire, tűnődött<br />
Yossarian, mikor kiléptek a napfényes utcára, ahol összezsúfolódtak<br />
a járművek, és nyüzsögtek a járókelők. Az eredeti, igazi<br />
Rockefeller Centert alkotó merev vonalú, egységesen ezüstös<br />
kővel borított karcsú építményeket mostanára az egész belvárosban<br />
háttérbe szorították a különcködő stílusú, merészebb<br />
tervek alapján épített, náluk magasabb épületek. A régi épületek<br />
újaknak adtak helyet, de ezek se számítottak többé sokat. A<br />
háztetők csakugyan alacsonyabbaknak látszottak, és Yossarian<br />
csökönyösen tovább tűnődött, vajon nem süllyednek-e lassan<br />
tényleg lefelé az avulás valamiféle irreális tengerének rejtelmes,<br />
iszapos mélységeibe.<br />
A Sixth Avenue felé terjeszkedő háztömb mentén vezető<br />
állásokért folyamodó meghallgatásaik végeztével már elfoglalta<br />
hadállásait a mellényes üzleti öltönyöket viselő jól öltözött koldusok<br />
sora. Egyesek McDonald’s-os papírpoharakat nyújtogatva<br />
alamizsnát koldultak, mások szinte ahhoz is érzéketlennek<br />
látszottak, hogy kéregessenek, és bámész arcuk belesüppedt a<br />
behúzott nyakukba. Az út túlsó oldalán még állt a korcsolyapálya,<br />
csodálatos tisztasággal tükrözve vissza saját jelenlétének<br />
ragyogó terét. A körülötte meredező irodaépületek dobozszerkezeteinek<br />
ablaknyílásokkal lyuggatott kőlapjai úgy meredeztek<br />
mint holmi lapos, unalmas monolitok, melyeket egyetlen<br />
kőműves faragott ki. Ha az ember megállt és hallgatózott, könynyen<br />
ki tudta venni a föld alatt robogó vonatok dübörgésének<br />
visszhangját, és érezhette a súrlódásuk kiváltotta rezgéseket. Az<br />
-[316]-
utca szintjén, kőbe vésve, vagy kis, kerek, arany és kék címerpajzsokon,<br />
mozaikból kirakva, látni lehetett minden egyes épület<br />
fő nagyvállalati bérlőjének a feliratát. Amikor a fennálló bérleti<br />
szerződéseket újratárgyalják, a régi Time-Life központot is<br />
hamarosan át fogják keresztelni új M&M székházra.<br />
A Rockefeller Center 30. szám alatt, ennek a bonyolult építészeti<br />
komplexumnak a legfennköltebb épületén máris nevezetes<br />
jelentőségű átalakulás ment végbe. Nyomtalanul eltüntették<br />
róla az eredeti bérlő nagyvállalat, a Radio Corporation of<br />
America intézményi nevét, mely híres-nevezetes szervezet<br />
mind a rádió- és televízióadások, mind a hálás nemzetközi tömegek<br />
népszerű és közönséges szórakoztatásának úttörője volt,<br />
helyébe pedig az épületet megvásárló nagyobb üzleti konglomerátum,<br />
a General Electric Company felirata került, amely a<br />
hadfelszerelések, mozdonyok, sugárhajtású repülőgépmotorok,<br />
folyamszennyezők, valamint háztartásokban használható villamos<br />
kenyérpirítók és takarók, továbbá villanykörték vezető<br />
gyártója volt.<br />
Az újabb név betűit ékesítő szintetikus aranyozás tartósabban<br />
csillogott, mint a valódi arany, és bár gyatrább volt, többet<br />
ért. A korcsolyapályára egy csiszolt, citromsárga aranyozású<br />
férfialak levegős fémszobra tekintett le, amely állítólag a mitológiai<br />
Prométheuszt ábrázolta, fölöttébb oda nem illően: az a<br />
félisten nézett le a jégre, aki az embereknek elhozta a tüzet.<br />
– Menjünk át – mondta Yossarian bölcsen, hogy kitérjen<br />
egy edzőcipős, élénk fiatalember útjából, aki félelmet nem ismerően<br />
csörtetett feléjük a fekete és fehér gyalogosok között, akik<br />
sietve utat nyitottak neki.<br />
Magán a korcsolyapályán, az utcaszint alatti ovális jégen<br />
éppen folyamatban volt az egyes menetek közötti takarítási<br />
szünet. A tisztogatást vigyorgó japán személyzet végezte,<br />
melynek tagjai lábukon korcsolyával vörös kabátot és zöld zso-<br />
-[317]-
késapkát, kabáthajtókájukon pedig szembetűnő kitűzőgombot<br />
viseltek, amelyen csillogó fehér háttér előtt rózsaszín, vigyorgó,<br />
túl sok fogú arc karikatúrája ékeskedett. A vörösbe és zöldbe öltözött<br />
ázsiai munkások kiálló arccsontjain úgy szikráztak a<br />
nedvességcseppek mint megannyi megfagyott könnycsepp.<br />
Ezek az alázatos arckifejezésű egyenruhás szolgák, akik hófehér<br />
kitűzőiken most is a Tilyou Steeplechase jelvényét viselték, szelíden<br />
együttműködve tologatták gépeiket a jég korcsolyaélekkel<br />
felhasogatott felszínén, miközben új, merev, csillogó jégfelületet<br />
biztosító friss vízréteget húztak fel az újonnan érkezők következő<br />
csoportjának. Akik ezek közül legkorábban érkeztek, már<br />
sorban álltak, és majd mindegyikük evett valamit: nyers halat<br />
rizzsel, sóskiflit vagy déli flekkenszendvicset, nem lévén más<br />
tennivalójuk, amíg nem üt az óra.<br />
Dantét idézgetve, Yossarian nem tudta felidézni, mi is<br />
fekhet ez alatt a pokolbéli jégtó alatt, ha ugyan nem magának a<br />
bozontos, utálatos Sátánnak a birodalma. Azt tudta, hogy mi<br />
van a jégpálya és a környező épületek alatt: fagyasztócsövek a<br />
jéghez, víznyomó fővezetékek, villamos kábelek, telefonkábelek,<br />
gőzcsövek az irodák téli fűtéséhez, továbbá különféle irányokba<br />
szétsugárzó gyalogos átjárók az utca szintje alatt üzletekkel,<br />
amelyek már nem voltak többé elegánsak; valamint legalább<br />
egy metróvonal egy másik kerületből, melyről át lehet<br />
szállni más irányokba közlekedő más metróvonalakra. Iszonyú<br />
hosszú időbe telt, de az utazó, ha volt rá ideje, jószerivel bárhová<br />
átszállhatott, ahova csak mennie kellett.<br />
– Gyerünk csak vissza – mondta újra Yossarian, nehogy át<br />
kelljen csörtetnie ezek közt a középosztálybeli koldusok közt,<br />
akiknek az eltompult arca mindig elcsüggesztette. Nem gondolta<br />
volna, hogy az amerikai szabadpiaci kapitalizmus már ilyen<br />
sok tanítványát tönkretette.<br />
-[318]-
Csicsergő nevetés kórusa hangzott fel a háta mögött, viszsza<br />
is nézett a nézőtéri szint egyik májfoltos márványoszlopa<br />
felé. Egy vörös hajú férfit látott, turistabottal és laza, zöld hátizsákkal,<br />
aki készségesen fotografálgatott egy vidám, csöndes,<br />
fekete hajú, keleti turistacsapatot. Yossarian úgy érezte, mintha<br />
már látta volna ezt az embert. Vékony ajka, narancsszínű szempillája,<br />
egyenes, éles orra és érzékeny, tejfehér arcbőre nem volt<br />
ritkaság a vörös hajúak között. Mikor visszaadta a fényképezőgépet,<br />
pimasz pofával Yossarian felé fordult, ami arra utalt,<br />
hogy tökéletesen tudja, pontosan ki az, akit ott fog találni. Amikor<br />
tekintetük egymásba fúródott, Yossarian tüstént úgy gondolta,<br />
hogy a müncheni északi temetőben találkozott vele előzőleg,<br />
a ravatalozó kápolnájának bejáratánál, annak a híres Mannnovellának<br />
az elején, és ő az a rejtélyes vörös hajú férfi, akinek a<br />
megjelenése és hirtelen eltűnése annyira nyugtalanította Gustav<br />
Aschenbachot – és aki egy szempillantás alatt eltűnt a szeme<br />
elől, és eltűnt a történetből. Ez a férfi hányavetien lóbálta füstölgő<br />
cigarettáját, mintha egyaránt megvetné őt is, a rákot is. És<br />
miközben Yossarian vizsgálódóan, dacosan és méltatlankodva<br />
visszabámult rá, a férfi olyan pimaszul vigyorgott, hogy<br />
Yossarian belülről megborzongott tőle. Ekkor egy elsötétített<br />
ablakú, hosszú, gyöngyházfehér limuzin lassított le és állt meg<br />
közöttük, pedig nem fékezett előtte más kocsi. Az autó hoszszabb<br />
volt, mint egy halottaskocsi, és egy füstös vezette. Mikor<br />
a limuzin továbbhajtott, Yossarian olyan abroncsnyomoktól eltorzított,<br />
széles, vörös csíkokat látott a földön, mintha vér csöpögött<br />
volna a kerekeiből, a zöld hátizsákos, vörös hajú férfi<br />
pedig eltűnt. Az ázsiaiak ott maradtak, és úgy fordították fölfelé<br />
az arcukat, mintha valami megfejthetetlen üzenetet próbálnának<br />
erőlködve leolvasni az üres falakról és az ablakok üvegtükreiről.<br />
Tudta, ha nyugat felé indulnak az Eighth Avenue-n, el<br />
fognak jutni a szexszalonokhoz és a szűk, „csak felnőtteknek”<br />
-[319]-
mozikhoz, azon az aszfaltozott bulváron, amely bal felől köti<br />
össze a KIHABUP épületét az ő jobb felől álló felhőkarcoló<br />
lu.xusbérházával,amely ugyan már csődbe ment, de semmivel<br />
sem működött rosszabbul, mint azelőtt.<br />
A napok megint rövidülni kezdtek, és nem akarta, hogy<br />
Michael megtudja, hogy ma már harmadszor fog randevúzni<br />
Melissa MacIntoshsal, és elviszi vacsorázni, majd utána megint<br />
moziba, ahol ujjai hegyével megint izgatóan simogatni fogja a<br />
nyakát meg a fülét, amitől Melissa első ízben teljesen megmerevedett,<br />
mogorván maga elé mosolygott, és egészen apró, kék<br />
szeméig elvörösödött, majd gyöngéden meg fogja tapogatni a<br />
térdeit, melyeket a film alatt, aztán a lakása felé a taxiban<br />
mindvégig összeszorított, miután már világosan megmondta,<br />
nem akarja, hogy aznap este fölmenjen a lakására, ahová nem is<br />
akart igazán fölmenni, és még közvetve sem kérte, hogy engedje<br />
fel. Melissa jobban szerette a mozit, mint ő. A Yossariant követő<br />
két férfi a jelek szerint egyáltalán nem szerette a mozit, de<br />
azért csak-csak követték, egy nő meg, egy piros Toyotában, teljesen<br />
megkompolyodott, mire parkolóhelyet talált, ahol megvárhatta<br />
őket, miközben hízásnak indult a mohón, zacskószámra<br />
falt édességektől és süteményektől. Mikor másodszor volt<br />
Melissával, az ápolónő már ellazította a térdeit, mintha megszokta<br />
volna az érintését, és teljesen átengedte magát a film élvezetének,<br />
de egyenesen kihúzta a hátát ízltében, és alsókarjait<br />
kifeszítve szilárdan összekulcsolta a combja alján a kezeit.<br />
Yossarian díjazta az ellenállását. Mostanára már sok mindent<br />
megtudott tőle, de még többet Angelától, így tudta, hogy mikor<br />
Melissa fiatalabb, vékonyabb, gyorsabb és fürgébb volt, igencsak<br />
rafinált módokon lelt trágár mulatságokat a szexben.<br />
– Nekem kellett megmondanom neki, hogy hogy kell –<br />
nevetett Angela. – A legtöbb férfi buta és nem tud semmit. És<br />
maga?<br />
-[320]-
– Kapok panaszokat – felelte Yossarian.<br />
– Agyafúrt ember maga – nézett rá kételkedve Angela. –<br />
Nem igaz? – tette hozzá gúnyos vigyorral.<br />
Yossarian vállat vont. Maga Melissa nem volt hajlandó<br />
részletekről beszélni, és mindig a rendíthetetlen illedelmesség<br />
légkörével vette körül magát, amikor Yossarian múltbéli és jövőbeni<br />
pajzán kalandokra célozgatott.<br />
A gyönyörteljes ötletek köréből előretekintve Yossariannak<br />
ünnepélyesen el kellett gondolkodnia súlyának, éveinek,<br />
izületeinek, mozgékonyságának és férfiasságának terhein. Abban<br />
nem kételkedett, hogy vissza tudja csábítani Melissát a buja<br />
lelkesedésnek és a készséges beletörődésnek ugyanabba a játékos<br />
állapotába, amely a hírek szerint korábban jellemezte. Deréktól<br />
felfelé nem volt igazán telt, ami segített mérsékelni<br />
Yossarian hevét. Kiszámolta a kockázatokat és a költségeket:<br />
lehet, hogy egyszer-kétszer még táncolni is el kell vinnie, és talán<br />
rockkoncertekre és musicalekre is, sőt esetleg televíziót meg<br />
tévéhíradót kell néznie vele. Bízott benne, hogy vörös rózsák<br />
tucatjaival, párizsi, müncheni és firenzei fehérneműk evokatív<br />
ígéretével végül le tudja küzdeni a baktériumoktól való félelmeit,<br />
és meg tudja nyerni a szívét azzal az ingerkedő trükkjeinek<br />
bűvös tárházából pontosan a megfelelő pillanatban, gyöngéden<br />
előhúzott varázslatos romantikus fogadalommal, miszerint: ha<br />
az enyém lennél, Melissa, tudom, mindennap meg akarnálak<br />
baszni.<br />
Azt is tudta, hogy ez hazugság.<br />
De eszébe jutottak azok a ritka örömök is, amelyek kielégítőbbek<br />
egy-egy szexuális diadal ostoba boldogságánál, azok az<br />
örömök, melyeken azok osztoznak, akik ismerik és kedvelik<br />
egymást, és tudnak együtt nevetni. És végre lett egy célja,<br />
amely csábítóbb volt legtöbb más céljánál.<br />
-[321]-
Még egy kicsit hazudozott, és azt mondta, végérvényesen<br />
kimondták a válását.<br />
Az előttük lévő sarkon kisebb csődület koldult egy lovas<br />
rendőr előtt. Yossarian odalökött egy dollárt egy felrepedezett<br />
kezű feketének, aztán egy fehérnek, akinek olyan volt a keze,<br />
mint egy csontvázé. El volt képedve, hogy ez még egyáltalán él.<br />
– Ez biztosan a legrohadtabb kibaszott város a világon –<br />
kesergett Michael.<br />
Yossarian tétován tiltakozott. – Ez az egyetlen nagyvárosunk,<br />
amink van – döntötte el végül –, és egyike a világ néhány<br />
igazi nagyvárosának. Van olyan rossz, mint a legrosszabb, de<br />
különb a többinél.<br />
Michael sápadtnak látszott, miközben más tisztes célok felé<br />
igyekvő polgárokkal együtt átkígyózott a homályosan valami<br />
váratlan szerencsére számító további lusta csavargók, koldusok<br />
és prostituáltak közt. Az asszonyok és lányok közül sokan<br />
semmit nem viseltek fekete, rózsaszín és fehér műanyag esőkabátjuk<br />
alatt, és a csábító hárpiák közül jó néhányan a micsodájukat<br />
is megvillogtatták, szőrösen vagy kopaszon, a hajlatokban<br />
a borotva nyomaival, mikor a rendőrök nem figyeltek éberen<br />
oda.<br />
– Utálnék szegény lenni – mormolta Michael. – Nem tudnám,<br />
hogy kell.<br />
– És nem lennénk elég dörzsöltek hozzá, hogy megtanuljuk<br />
– mondta Yossarian. Kaján öröm fogta el, amiért hamarosan<br />
kikerül az egészből. Ez is az öregkor egyik vigasza volt. – Erre<br />
gyere, menjünk most vissza... ez a hapsi elég őrültnek látszik,<br />
hogy ledöfjön. Hadd kapjon el valaki mást. Az mi ott a sarkon?<br />
Láttunk már valaha ilyet?<br />
Már láttak. A viharedzett bámészkodók mosolyogva figyelték,<br />
ahogy egy kopott, nyakigláb férfi borotvapengével<br />
-[322]-
szorgosan vagdossa a járdán egy részeg nadrágjának a farzsebét,<br />
hogy erőszak alkalmazása nélkül birtokába vegye a benne<br />
lapuló tárcát, miközben két fess, egyenruhás rendőr türelmesen<br />
várta, hogy befejezze, és őrizetbe vehessék, amikor munkálkodásának<br />
ebül szerzett gyümölcse már nála van. A jelenetet végignézte<br />
egy harmadik rendőr is, aki termetes pejlován ülve<br />
úgy felügyelte a történteket, mint holmi dózse vagy félisten.<br />
Pisztolytáskájában revolverrel felfegyverkezve, csillogó töltényövével<br />
úgy festett, mintha nyílvesszőkkel is fel lenne fegyverkezve.<br />
A borotvapengés férfi pár másodpercenként felfelnézett<br />
és ráöltötte a nyelvét. Minden rendben volt, nem történt<br />
semmiféle békebontás. Mindnyájan együtt játszották a szerepeiket,<br />
összeesküvőkként a szimbolikus együttműködésnek<br />
egy olyan falikárpitján, mely annyira jelentésteljes, hogy dacol<br />
minden magyarázattal: békés, mint a mennyország, és fegyelmezett,<br />
mint a pokol.<br />
Yossarian és Michael továbbindult, majd mikor befordultak<br />
a sarkon, megkerültek egy idősebb hölgyet, aki békésen<br />
szundikált a járdán a fal mellett, békésebben, mint ahogy<br />
Yossarian aludni szokott második házasságának felbomlása –<br />
vagy eleje és közepe – óta. Elégedetten hortyogott, és nem volt<br />
pénztárcája, mint Yossarian megfigyelte, miközben karon ragadta<br />
egy barna bőrű férfi, aki feketével kivarrott, szürke katonazubbonyt<br />
és gesztenyebarna turbánt viselt, majd érthetetlen<br />
szóáradat kíséretében bezúdult Yossariannal a korántsem zsúfolt<br />
indiai vendéglő forgóajtaján, ahol Yossarian asztalt foglalt<br />
ebédre, mint kiderült, feleslegesen. Amikor leültek a tágas<br />
bokszban, Yossarian mindkettőjüknek indiai sört rendelt, és<br />
tudta, hogy Michael sörét is ő fogja meginni.<br />
el.<br />
– Hogy tudod most ezt mind megenni? – kérdezte Micha-<br />
-[323]-
– Jó étvággyal – felelte Yossarian, és további csípős fűszereket<br />
kanalazott a tányérjára. Michaelnek salátát és tandori<br />
módra készült csirkét rendelt, saját magának pedig a fűszeres<br />
leves után bárányvindalut. Michael undort színlelt.<br />
– Ha én ezt megenném, rám jönne az émelygés.<br />
– Émelyedne a gyomrod.<br />
– Ne légy már olyan pedáns.<br />
– Én is ezt mondtam, mikor először javítottak ki.<br />
– Az iskolában?<br />
– A dél-carolinai Columbiában – mondta Yossarian. – Az a<br />
dörzsölt kis okostóni, az a farokgéppuskás javított ki, akiről<br />
már meséltem neked, Sam Singer, Coney Islandről. Zsidó volt.<br />
Michael leereszkedően mosolygott. – Ezt miért emeled ki?<br />
– Abban az időben ez még fontos volt. És vissza fogok<br />
menni abba az időbe. És nekem, azzal a névvel, hogy<br />
Yossarian? Nem, ez sem volt mindig olyan könnyű, a vörös<br />
nyakú déliekkel meg a bigott chicagóiakkal, akik gyűlölték<br />
Rooseveltet, a zsidókat, a feketéket és mindenki mást, kínéve a<br />
chicagói bigottokat. Az ember azt hitte volna, hogy a háború befejezése<br />
után ez a sok csúfság mind megváltozik és jobbra fordul.<br />
Nem sok minden változott. A seregben előbb vagy utóbb<br />
mindenki megkérdezte, miféle név a Yossarian, de mindenki<br />
beérte vele, mikor azt mondtam, hogy ez asszír név Sam Singer<br />
tudta, hogy akkor én már kivesztem. Olvasott egy novellát egy<br />
Saroyan nevű írótól, ami valószínűleg sehol nem kapható többé,<br />
mert már nem nyomják újra. Az a novella is kiveszett, mint<br />
Saroyan. Meg én.<br />
– Mi nem vagyunk asszírok – emlékeztette Michael. –<br />
Örmények vagyunk. Én csak félig vagyok örmény.<br />
-[324]-
– Viccből mondtam, hogy asszír, te tökfej. Ők meg készpénznek<br />
vették – nézett a fiára szeretetteljesen. – Csak Sam<br />
Singer jött rá, hogy miért. „Lefogadom, hogy én is lehetnék aszszír”,<br />
mondta egyszer nekem, és pontosan tudtam, mire gondol.<br />
Azt hiszem, ezzel megihlettem. Mikor eljött a leszámolás<br />
ideje, ő meg én voltunk az egyetlenek, akik nem voltunk hajlandók<br />
többet repülni a hetven bevetésnél, amit már végigcsináltunk.<br />
Egy lószart, hiszen a háborúnak gyakorlatilag már vége<br />
volt. „Lófasz a feljebbvalóm seggébe”, határoztam el, amikor<br />
láttam, hogy a legtöbb feljebbvalóm nem feljebb való nálam.<br />
Évek múlva olvastam valahol, hogy Camus azt mondta, egyetlen<br />
szabadságunk van, a nemet mondás szabadsága. Olvasol te<br />
Camus-t?<br />
– Nem akarok Camus-t olvasni.<br />
– Semmit se akarsz olvasni?<br />
– Csak mikor igazán unatkozom. Sok időbe telik. Vagy<br />
mikor teljesen egyedül érzem magam.<br />
– Az jó idő rá. A seregben sose éreztem egyedül magam.<br />
Singer az a kis fasz, nagy könyvmoly volt, és mikor látta, hogy<br />
ráhagyom, elkezdett úgy viselkedni velem, mint valami komikus<br />
okosjani. „Nem lett volna jobb, ha az ország elveszíti a függetlenségi<br />
háborút?”, kérdezte tőlem egyszer. Ez még azelőtt<br />
volt, mikor rájöttem, hogy ezek sittre vágják az embereket, amiért<br />
kritizálják az új politikai pártot. Michael, mi van nyugatabbra:<br />
a nevadai Reno vagy Los Angeles?<br />
– Természetesen Los Angeles. Miért?<br />
– Tévedsz. Ez is olyasmi, amit tőle tanultam. Dél-<br />
Carolinában egyik éjjel nekiesett egy nagydarab, részeg krakéler,<br />
a fene tudja honnan, és elkezdte minden ok nélkül püfölni.<br />
Viadalról szó se volt. Én tiszt voltam, bár leszedtem a stráfjaimat,<br />
hogy éjféli kaját kaphassak a közkatonák kantinjában, és<br />
-[325]-
úgy éreztem, meg kell védenem, de mihelyt közéjük álltam, és<br />
megpróbáltam őket szétválasztani, az a hapsi elkezdte kiverni<br />
belőlem a meleg szart. – Yossarian kedélyes nevetésben tört ki.<br />
– Atyaisten – nyöszörgött Michael.<br />
Mikor látta Michael kétségbeesését, Yossarian lágyan újra<br />
nevetni kezdett. – A vicces az... és tényleg vicces volt: még akkor<br />
is szinte nevettem, mikor megütött, annyira meg voltam<br />
lepve... hogy egyáltalán nem fájt. A fejemet meg az arcomat püfölte,<br />
de nem éreztem fájdalmat. Kis idő múlva aztán lefogtam a<br />
karjait, és az emberek szétcibáltak minket. Sam Singer oldalról<br />
ugrott neki, a másik géppuskásunk, Art Schroeder meg a hátára<br />
mászott. Mikor lecsillapították és megmondták neki, hogy tiszt<br />
vagyok, gyorsan kijózanodott, és majd holtra rémült. Másnap<br />
még a reggeli előtt megjelent a szobámban a tiszti szálláson, és<br />
térden állva könyörgött bocsánatért. Ezt komolyan mondom.<br />
Sose láttam még senkit így meghunyászkodni. Már-már imádkozni<br />
kezdett hozzám. Ezt is komolyan mondom. És nem akarta<br />
abbahagyni, még aztán se, hogy megmondtam neki, menjen<br />
és felejtse el. Azt hiszem, talán én is bajba kerülhettem volna,<br />
amiért leszedtem a hadnagyi stráfjaimat, csak hogy a közlegények<br />
kantinjában ehessek, de neki ez nem jutott eszébe. Nem<br />
mondtam meg neki, mennyire undorít, ahogy csúszik-mászik<br />
előttem. Akkor volt, hogy tényleg gyűlölni kezdtem, akkor gurultam<br />
dühbe, és parancsoltam rá, hogy kifelé. Szeretem azt<br />
mondogatni magamban, hogy soha nem akarok senkit ennyire<br />
megalázottnak látni. – Ez után a történet után Michael nem tudott<br />
tovább enni. Yossarian tányért cserélt vele, végzett a csirkéjével,<br />
és kitörölte a kenyerével a maradék rizst is. – Hál’ istennek,<br />
még mindig jó az emésztésem.<br />
– Mid nem jó? – kérdezte Michael.<br />
– A szexuális késztetésem.<br />
– Baszd meg. És még mid?<br />
-[326]-
– A memóriám. Elfelejtem a neveket meg a telefonszámokat,<br />
nem tudom mindig megtalálni azokat a szavakat, amelyekről<br />
pedig tudom, hogy ismerem őket, és nem tudok mindig<br />
visszaemlékezni arra, amit meg akarok jegyezni. Sokat beszélek,<br />
és kétszer mondok dolgokat. Aztán egy kicsit a hólyagom,<br />
meg a hajam – tette hozzá Yossarian. – Most már fehér, és Adrian<br />
azt mondja, nem lenne szabad beletörődnöm. Még mindig<br />
megpróbál egy olyan hajfestéket találni, amitől őszes szürke<br />
lenne. Mikor megtalálja, én nem fogom használni. Meg fogom<br />
neki mondani, hogy próbálkozzon a génekkel.<br />
– Mi az, hogy gén? Sokat beszélsz róla.<br />
– Azt hiszem azért, mert a génjeimben van. Ezért Teemert<br />
okold. Atyaisten, az a verekedés negyven évvel ezelőtt volt, és<br />
mintha csak tegnap lett volna. Mindenkinek, akit csak akkorról<br />
ismerek, problémái vannak vagy a gerincével, vagy a prosztatarákjával.<br />
Az a kis Sammy Singen mindenki annak nevezte. Kíváncsi<br />
lennék, mi lett belőle.<br />
– Negyven év után?<br />
– Majdnem ötven, Michael.<br />
– Épp most mondtad, hogy negyven.<br />
– Látod, milyen gyorsan elmúlik egy évtized? Ez így igaz,<br />
Michael. Te csak egy héttel ezelőtt születtél... úgy emlékszem<br />
rá, mintha csak tegnap lett volna... én meg egy héttel azelőtt.<br />
Neked fogalmad sincs róla, Michael, el se tudod képzelni... most<br />
még... milyen nevetséges, milyen zavarba ejtő, ha bemész valamiért<br />
a szobába, és elfelejted, miért mentél, ha benézel a frizsiderbe,<br />
és nem emlékszel, mit is akartál, vagy ha annyi olyan<br />
emberrel beszélsz, mint te, akik soha nem hallottak Kilroyról.<br />
– Most már hallottam róla – szállt vele vitába Michael. –<br />
De még mindig nem tudok róla semmit.<br />
-[327]-
– Kivéve hogy valószínűleg ebben a vendéglőben is járt –<br />
mondta Yossarian. – Kilroy mindenütt ott volt, ahová az ember<br />
a második világháborúban elment... ott látta az írásait a falon.<br />
Mi se tudtunk róla semmit. Ez az egyetlen ok, amiért még mindig<br />
szeretjük. Minél többet tudsz meg valakiről, annál kevésbé<br />
vagy képes tisztelni. Az után a verekedés után Sam Singer azt<br />
hitte, én vagyok a legkülönb ember a világon. És attól fogva soha<br />
nem félt többé igazi verekedésbe bonyolódni. Én ma félnék.<br />
– Keveredtél más verekedésbe is?<br />
– Nem. Egyszer majdnem összeverekedtem egy Appleby<br />
nevű pilótával, akivel a tengerentúlra repültem. Sose jöttünk ki<br />
egymással. Nem tudtam navigálni, nem is tudom, miért várták<br />
el tőlem. Egyszer eltévedtem egy gyakorlórepülésen, és az<br />
iránytű után olyan irányt adtam meg neki, amely kivitt volna<br />
minket Afrika felé az Atlanti-óceánra. Mind meghalhattunk<br />
volna, ha ő nem érti jobban a dolgát, mint én. Mekkora schmuck<br />
voltam én, mint navigátor. Nem csoda, hogy megsértődött. Túl<br />
sokat beszélek? Tudom, hogy mostanában túl sokat beszélek,<br />
igaz?<br />
– Nem beszélsz túl sokat.<br />
– Néha túl sokat beszélek, mert érdekesebbnek találom<br />
magamat azoknál az embereknél, akikkel beszélgetek, és ezt<br />
még ők is tudják. Te is tudsz beszélni. Nem, ténylegesen soha<br />
többé nem keveredtem verekedésbe. Valamikor elég erősnek<br />
látszottam.<br />
– Én nem csinálnám – mondta Michael, szinte büszkén.<br />
– Most már én se. Manapság ölnek az emberek. Azt hiszem,<br />
azért te is megtennéd, ha brutalitást látnál, és nem lenne<br />
rá időd, hogy végiggondoljad. Ahogy a kis Sammy Singer nekiugrott<br />
annak a nagy marha hapsinak, mikor látta, hogy összever.<br />
Ha időt hagynánk rá, meggondolnánk, hogy ne hívjuk-e fel<br />
-[328]-
a 911-et, vagy ne nézzünk inkább másfelé. Julian bátyád kicsúfol,<br />
amiért nem kezdek veszekedni valakivel egy parkolóhely<br />
miatt, és mert mindig megadom az elsőbbséget minden autósnak,<br />
aki el akarja venni tőlem.<br />
– Ilyesmik miatt én se verekednék.<br />
– Te még kocsit vezetni se akarsz megtanulni.<br />
– Félnék.<br />
– Én azért megkockáztatnám ezt az esélyt. Mitől félsz<br />
még?<br />
– Nem is akarod tudni.<br />
– Egyet azért sejtek – mondta Yossarian kíméletlenül. –<br />
Félsz miattam. Félsz, hogy meg fogok halni. Félsz, hogy megbetegszem.<br />
És kurva jó, hogy félsz, Michael. Mert mindez meg<br />
fog történni, bár én úgy teszek, mintha sose halnék meg. Ígértem<br />
neked további hét évet, amíg jó lesz az egészségem, de ez<br />
most már inkább csak hatnak látszik. Mikor én elérem a hetvenötödik<br />
évemet, kölyök, neked a saját lábadra kell állnod. És<br />
nem fogok örökké élni, tudod, még ha abba halok is bele, hogy<br />
megpróbálom.<br />
– Örökké akarsz élni?<br />
– Miért ne? Még ha szomorú is. Mi van más?<br />
– Mikor vagy szomorú?<br />
– Mikor eszembe jut, hogy nem fogok örökké élni –<br />
viccelődött Yossarian. – Meg reggelente, mikor egyedül ébredek.<br />
Megtörténhet ilyesmi az emberekkel, különösen az olyanokkal,<br />
mint én, akik hajlamosak az öregkori depresszióra.<br />
– Öregkori depresszió?<br />
– Azt is meg fogod ismerni, ha elég szerencsés leszel, és<br />
megéred. Meg fogod találni a Bibliában. Meg fogod találni<br />
-[329]-
Freudnál. Jószerivel kifogyott belőlem minden érdeklődés. Bárcsak<br />
tudnám, mit kívánjak. Van ez a csaj, akire most ráhajtok.<br />
– Erről nem akarok hallani.<br />
– De nem vagyok benne biztos, hogy tudok-e még valaha<br />
igazán szerelmes lenni – folytatta Yossarian, önmaga ellenére,<br />
tudván, hogy túl sokat beszél. – Félek, hogy talán már az is elmúlt.<br />
Van egy rossz szokásom, amire az utóbbi időben rákaptam.<br />
Nem, ezt mindenképpen elmondom neked. Elgondolkozom<br />
a nőkön, akiket valaha régen ismertem, és megpróbálom<br />
elképzelni, hogy nézhetnek most ki, aztán eltűnődöm, ugyan<br />
miért őrjöngtem értük valaha. És van egy másik szokásom is,<br />
amin nem tudok uralkodni, és az még rosszabb. Mikor egy nő<br />
megfordul, mindig, most már minden alkalommal, meg kell<br />
nézzem a fenekét, mielőtt el tudom dönteni, vonzó-e vagy sem.<br />
Azelőtt ezt sose csináltam. Nem tudom, most miért kell. És<br />
szinte mindig mindegyik túl széles ott lenn. Azt hiszem, még<br />
Frances Beach barátnőmmel se akarnék soha megismerkedni.<br />
Kezd cserbenhagyni a vágy, és az öröm, mely reggel eljövend,<br />
ahogy olvashatod a Bibliában...<br />
– Nem szeretem a Bibliát – vágott közbe Michael.<br />
– Senki nem szereti. Próbálkozz helyette a Lear királlyal. De<br />
te semmit nem szeretsz olvasni.<br />
– Ezért határoztam el, hogy művész leszek.<br />
– De sose próbáltad igazán, ugye?<br />
– Soha nem akartam igazán. Sokkal könnyebb azt akarni,<br />
hogy az ember semmiben ne legyen sikeres, nem igaz?<br />
– Nem. Jó dolog akarni valamit. Kezdek rájönni erre. Valamikor<br />
mindennap úgy ébredtem, hogy teli volt a fejem tervekkel,<br />
és alig vártam, hogy hozzájuk foghassak. Most kedvetlenül<br />
ébredek, és azon töröm a fejem, mit találhatnék ki, ami elszórakoztatna.<br />
Ez egyik napról a másikra történt. Egy szép na-<br />
-[330]-
pon, csak úgy egyszerűen, megöregedtem. Odalett a fiatalságom,<br />
pedig alig vagyok hatvankilenc éves.<br />
Michael szeretettel bámult rá. – Festesd be a hajadat. Festesd<br />
feketére, ha őszes szürkére nem lehet. Ne várj Adrianre.<br />
– Mint Aschenbach?<br />
– Aschenbach?<br />
– Gustav Aschenbach.<br />
– Már megint a Halál Velencében? Én sose szerettem különösebben<br />
ezt a históriát, és nem értem, te miért szereted. Lefogadom,<br />
tudnék néhány dolgot mondani neked, ami rossz benne.<br />
– Én is. De felejthetetlen marad.<br />
– Neked.<br />
– Egy szép napon talán majd neked is.<br />
Aschenbachból szintén kiveszett az érdeklődés, bár lekötötte<br />
magát a nevetséges rögeszméjével meg az önáltatásával,<br />
hogy még mindig sok tennivalója maradt. Az intellektus művésze<br />
volt, aki belefáradt és ráunt arra, hogy olyan terveken dolgozzék,<br />
amelyek még legtürelmesebb erőfeszítéseinek sem adják<br />
meg többé magukat, és tudta, hogy most már csak mímeli az<br />
erőfeszítést. De azt nem tudta, hogy már túl van igazi alkotó<br />
életén, és mind ő, mind korszaka lezárul, akár tetszik ez neki,<br />
akár nem. Pedig ő éppen csak ötven múlt. Yossarian ebben<br />
előnyben volt vele szemben. Aschenbachnak soha nem volt sok<br />
olyasmije, melynek élvezetét megengedhette volna magának.<br />
Furcsa természet volt, aki iránt Yossarian most empátiát érzett:<br />
ez az ember úgy élt, mint egy összeszorított ököl, és minden<br />
napját ugyanazzal a hideg zuhannyal kezdte, minden reggel<br />
dolgozott, és semmit nem kívánt jobban, mint hogy este is folytatni<br />
tudja a munkáját.<br />
-[331]-
– Feketére festette a haját – mesélte Yossarian, mint valami<br />
egyetemi előadó –, könnyen ráállt, mikor a borbély rábeszélte<br />
erre, meg arra is, hogy festéket kenjen a szeme köré, a csillogás<br />
illúzióját keltve, leheletnyire kipirosítsa az orcáját, megvastagítsa<br />
a szemöldökét, arckrémmel letörölje a kor nyomait a bőréről,<br />
színezéssel és árnyalással kikerekítse az ajkait, és így is kilehelte<br />
a lelkét, mikor eljött az ideje. És semmit nem kapott cserébe a<br />
fáradságáért, csak azt a gyötrő érzékcsalódást, hogy beleszeretett<br />
egy fiúba, akinek csorbák voltak a fogai és vörös volt az orra.<br />
A mi Aschenbachunk még arra sem tudta rávenni magát,<br />
hogy drámai halált haljon, még csak nem is a járvány vitte el.<br />
Egyszerűen lehajtotta a fejét, és kiadta a lelkét.<br />
– Szerintem te megpróbálod ezt úgy előadni – mondta<br />
Michael –, hogy jobbnak hasson, mint amilyen valójában.<br />
– Lehetséges – mondta Yossarian, akit lelkiismeretfurdalás<br />
gyötört, hogy hátha így is tett –, de ez az, ahol én állok.<br />
Itt van, amit Mann akkor írt: hónapok óta fenyegetés lebeg Európa<br />
fölött.<br />
– A második világháború? – találgatta Michael, hogy a<br />
kedvébe járjon.<br />
– Az első világháború! – javította ki nyomatékosan<br />
Yossarian. – Mann már akkor előre látta, merre tart az a kormányozhatatlan<br />
gépezet, amelyet mi a civilizációnak nevezünk. És<br />
itt van az, ami az életem második felében a sorsom lett. Milo jóvoltából<br />
keresem a sok pénzt, holott nem szeretem és megvetem.<br />
És azon kapom magam, hogy azonosulok az önsajnálatban<br />
egy fiktív német regényalakkal, akinek se humora, se semmi<br />
más szeretetre méltó tulajdonsága nincs. Hamarosan még mélyebbre<br />
fogok leszállni a KIHABUP-ba McBride-dal, hogy kiderítsem,<br />
mi van ott. Az lenne az én Velencém? Egyszer Párizsban<br />
megismerkedtem valakivel, egy kulturált könyvkiadóval, aki<br />
soha nem tudta rávenni magát, hogy elmenjen Velencébe, e mi-<br />
-[332]-
att a kisregény miatt. Ismertem egy másik férfit, aki még egy<br />
hétig se tudott semmiféle hegyi üdülőhelyen vakációzni A varázshegy<br />
miatt. Szörnyű álmai voltak, azt álmodta, hogy ott fog<br />
meghalni, és ha ott marad, soha nem fog elevenen elszabadulni,<br />
és másnap elpucolt, mint a fene.<br />
– Össze fognak Minderbinderék házasodni Maxonékkal?<br />
– Mindketten csak menyasszonyokat tudnak ajánlani. Én<br />
M2-t javasoltam.<br />
– Mikor mentek oda vissza McBride-dal?<br />
– Mihelyt az elnök azt mondja, hogy esetleg eljön, és engedélyt<br />
kapunk rá, hogy megvizsgáljuk a helyet. Ti mikor mentek<br />
oda M2-vel?<br />
– Mihelyt megint begerjed, és trágár képeket akar nézni.<br />
Én is az M&M-től kapom a fizetésemet.<br />
– Ha a víz alatt akarsz élni, Michael, akkor meg kell tanulnod<br />
úgy lélegezni, ahogy a halak.<br />
– Neked milyen érzéseid vannak ezzel kapcsolatban?<br />
– Hogy soha nem volt választásunk. Nem érzem jól magam,<br />
de nem is érzem rosszul. Ez a mi természetes végzetünk,<br />
ahogy Teemer mondaná. Biológiailag új faj vagyunk, és még<br />
nem tanultunk meg beilleszkedni a természetbe. Szerinte ráksejtek<br />
vagyunk.<br />
– Ráksejtek?<br />
– De azért szeret minket, a rákot meg nem szereti.<br />
– Szerintem őrült – tiltakozott Michael.<br />
– Ő is így gondolja – válaszolta Yossarian –, be is költözött<br />
kezelésre a kórház pszichiátriai osztályára, miközben onkológusként<br />
tovább folytatja a munkáját. Ez őrültségnek látszik?<br />
– Hát nem látszik épeszűnek.<br />
-[333]-
– Ez nem jelenti azt, hogy téved. Láthatjuk a patologikus<br />
társadalmat. Mi más aggaszt még, Michael?<br />
– Eléggé egyedül vagyok, már mondtam neked – felelte<br />
Michael. – És kezdek félni. A pénz miatt is. Sikerült elérned,<br />
hogy aggódjak miatta.<br />
– Örülök, hogy hasznodra lehettem.<br />
– Nem tudnám, honnan szerezzek, ha nem volna. Még<br />
csak le se tudnék ütni valakit. Nem tudom, hogy kell.<br />
– És valószínűleg téged ütetének le, ha megpróbálnád<br />
megtanulni.<br />
– Még kocsit vezetni se tudok megtanulni.<br />
– Te is azt csinálnád, amit én, ha nem lenne pénzem.<br />
– Mit, papa?<br />
– Megölném magam, fiam.<br />
– Te aztán meg tudod nevettetni az embert, papa.<br />
– Márpedig azt csinálnám. Nem rosszabb, mint meghalni.<br />
A szegénységet se tudnám megtanulni, inkább feladnám.<br />
– Mi fog történni a rajzokkal, amiket csináltam?<br />
– Brosúrákat fognak nyomtatni belőlük, és elviszik őket<br />
Washingtonba, a gépről tartandó legközelebbi értekezletre. Lehet,<br />
hogy nekem is oda kell majd mennem. Komoly pénzt kerestél<br />
ezen a repülő szárnyon.<br />
– Befejeztem valamit, amit soha el se akartam kezdeni.<br />
– Ha úgy akarsz élni, mint egy hal... Michael, vannak dolgok,<br />
amelyeket a pénzért se te, se én nem lennénk hajlandók<br />
megcsinálni, de vannak dolgok, amelyeket meg kell csinálnunk,<br />
különben nem lesz semmink. Van még néhány éved, amíg rájöhetsz,<br />
hogyan gondoskodjál magadról. A Krisztus szerelmére,<br />
-[334]-
tanulj már meg kocsit vezetni! Sehol másutt nem tudsz élni, ha<br />
erre nem vagy képes.<br />
– Hová mennék én?<br />
– Akárkihez, akit látni akarsz.<br />
– Senki nincs, akit látni akarok.<br />
– Hogy otthagyhasd azokat az embereket, akikkel nem<br />
akarsz együtt lenni.<br />
– Egyszerűen tudom, hogy halálra gázolnék valakit.<br />
– Kockáztassuk meg.<br />
– Ezt már mondtad az előbb. Tényleg esküvő lesz a buszpályaudvaron?<br />
Szeretnék elmenni rá.<br />
– Majd szerzek neked meghívót.<br />
– Lehetne kettőt? – fordította el Michael szégyenlősen a<br />
tekintetét. – Marlene visszajött a városba, és egy időre szállásra<br />
van szüksége. Valószínűleg tetszeni fog neki.<br />
– Arlene?<br />
– Marleve, az, aki nemrég ment el. Talán most maradni<br />
fog. Azt mondja, azt hiszi, nem bánná, ha ügyvédként kellene<br />
dolgoznom. Atyaisten, esküvő azon a buszpályaudvaron! Miféle<br />
emberek azok, akik egy ilyen helyen akarnak esküvőt rendezni,<br />
csak hogy bekerüljön az újságokba a nevük?<br />
tel?<br />
– A magukfajták.<br />
– És miféle seggfej volt az, aki előjött egy ilyen őrült ötlet-<br />
– Az én fajtám – harsogta Yossarian. – A papád ötlete volt.<br />
-[335]-
19. A KÜKTÉTÉ<br />
– És hogy néz ki egy repülő szárny?<br />
– Mint más repülő szárnyak – vetette közbe ügyesen<br />
Wintergreen, amikor Milo megnémult a kérdéstől, amelyre nem<br />
számított.<br />
– És hogy néznek ki más repülő szárnyak?<br />
– Mint a mi repülő szárnyunk – felelte Milo, visszanyerve<br />
a lélekjelenlétét.<br />
– Olyan lesz – kérdezte egy őrnagy –, mint egy jó öreg lopakodó?<br />
– Nem. Csak a külsejében.<br />
– Abszolúte, Pickering ezredes.<br />
– Határozottan, Bowes őrnagy.<br />
Az M&M védelmi második csapásmérő támadó rohambombázóról<br />
tartott első értekezlet óta Pickering ezredes a korai<br />
nyugalomba vonulást választotta, teljes nyugdíj mellett, hogy<br />
kihasználja az alkalmat egy bár kevésbé mutatós, de sokkal jövedelmezőbb<br />
állás betöltésére az M&M Vállalkozások és Társulások<br />
Légügyi Ágazatánál, ahol pontosan ötvenszer annyi volt a<br />
kezdő évi jövedelme, mint a szövetségi szolgálatban húzott fizetése.<br />
Milo megkereste Bernard Bingam tábornokot is, de ő<br />
egyelőre elhalasztotta egy hasonló lépés megtételét abban a reményben,<br />
hogy előléptetik, és végre bekerülhet a Vezérkari Főnökök<br />
Egyesített Tanácsába, sőt ha egy jó háború csak egy kis<br />
esélyt is ad neki, még magába a Fehér Házba is. Szerencsére<br />
Pickering ott volt és segített, mert ez a Minderbinder-bombázóról<br />
tartott újabb értekezlet csiklandósabbnak bizonyult az<br />
-[336]-
előzőknél. Már az is utalt az előttük álló nehézségekre, hogy a<br />
megbeszélésen váratlanul megjelent a kövér ember a külügyminisztériumból<br />
meg a sovány ember a Nemzetbiztonsági Tanácsból.<br />
Már nem volt titok, hogy mindketten a Milóval versengő<br />
Strangelove-féle ajánlat párthívei, és csak azért ültek az<br />
ívelt asztal két ellenkező végére, hogy azt a benyomást keltsék,<br />
miszerint külön-külön és függetlenül szólamlanak fel.<br />
Mindketten hívatásos diplomaták voltak, akik rendszeres<br />
időket töltöttek távol Strangelove Társakként, újonnan beszerzett<br />
készletekkel töltve fel azokat a közvetítői befolyásokat és<br />
pompás kapcsolatokat, amelyek a dagályosság mellett a<br />
Strangelove-birodalom legfőbb árucikkei voltak. További okot<br />
adott Milónak a megrökönyödésre egyik szövetségesének távolmaradása:<br />
C. Porter Lovejoynak ugyanis más elfoglaltsága<br />
akadt, és Milo attól félt, talán éppen egy másik, a Strangeloveféle<br />
Ultraszuperről tartott hasonló KÜKTÉTÉ-ülésen van,<br />
Strangelove szövetségeseként.<br />
Bingam tábornok nyilvánvalóan el volt ragadtatva, amiért<br />
más fegyvernemek nála magasabb rangú tisztjei, valamint<br />
atomügyek és más azokhoz kapcsolódó homályos tudományterületek<br />
kitűnőségei előtt csillogtathatja képességeit. Bingam<br />
tudta, mikor tűzhet büszkén tollat a sapkájára. Ebben a zárt<br />
elitgyülekezetben még harmincketten vettek részt, akik mind<br />
alig várták, hogy felszólalhassanak, pedig tévékamerák nem is<br />
voltak jelen.<br />
– Beszéljen nekik a technológiáról, Milo – javasolta<br />
Bingam tábornok, hogy továbblendítse a dolgokat.<br />
– Hadd osszam előbb szét ezeket a képeket – felelte a jó<br />
előre elpróbált módon Milo –, hadd lássák, milyenek is a gépeink.<br />
– Ezek nagyon kedvesek – mondta egy szemüveges alezredes,<br />
tapasztalt tervező. – Ki rajzolta őket?<br />
-[337]-
– Egy Yossarian nevű művész.<br />
– Yossarian?<br />
– Michael Yossarian. A katonai művészetek specialistája,<br />
és kizárólag nekünk dolgozik.<br />
Amikor Milo és Wintergreen az eligazítás szerint lement a<br />
KÜKTÉTÉ alagsorából az A jelzésű mélyalagsorba, a KÜKTÉTÉ<br />
három fegyveres őre fogadta őket, olyan egyenruhában, amilyet<br />
még nem láttak: vörös tábori zubbonyt, zöld nadrágot és fekete<br />
harctéri bőrcsizmát viseltek, mellükön csillogó, gyöngyházszín<br />
selyem alapon cseresznyeszínű betűkkel nyomtatott névkártyák<br />
ékeskedtek. Egy névjegyzékről ellenőrizték őket, és mikor megkérdezték,<br />
mi a jelszó, helyesen válaszoltak: „Bingam bébije.”<br />
Kék szegélyű, kerek, számozott kartonbelépőket nyújtottak át<br />
nekik, melyeket kurta fehér zsinóron a nyakukba akasztva kellett<br />
viselniük, majd azt az utasítást kapták, hogy menjenek<br />
egyenesen az A mélyalagsor „Bingam bébi” tárgyalóterembe,<br />
abba a kör alakú helyiségbe, amelyben most Michael képei<br />
olyan kedvező benyomást keltettek.<br />
Az összes jelenlévőt emlékeztették rá, hogy ez a gép egy<br />
második csapásmérő fegyver, amelyet arra terveztek, hogy a<br />
megmaradt védelmi erők közt átosonva elpusztítsa az első csapást<br />
túlélő fegyvereket és parancsnoki harcálláspontokat.<br />
– No mármost minden, amit ezeken a képeken látnak, abszolúte<br />
helyes – folytatta Milo –, kivéve azt, amely téves. Nem<br />
akarunk semmi olyat megmutatni, ami lehetővé tenné másoknak,<br />
hogy elhárítsa vagy lemásolja ezt a technikát. Ez érthető,<br />
ugye, Bingam tábornok?<br />
– Feltétlenül, Milo.<br />
– De honnan tudhatja itt közülünk bárki – tiltakozott a kövér<br />
ember a külügyminisztériumból –, hogy valójában hogy fog<br />
kinézni?<br />
-[338]-
– Mi a fasznak kéne tudnia? – vágott vissza neki<br />
Wintergreen.<br />
– Láthatatlan – tette hozzá Milo. – Miért kellene látnia?<br />
– Úgy sejtem, nem is kell tudnunk, igaz? – ismerte el egy<br />
altábornagy, majd egy tengernagy felé pillantott.<br />
– Miért kell ezt nekünk tudnunk? – töprengett egy másik.<br />
– Előbb vagy utóbb – füstölgött Strangelove sovány párthíve<br />
– a sajtó majd tudni akarja.<br />
– A sajtónak lófasz a seggébe – mondta Wintergreen. –<br />
Mutassák meg nekik ezeket.<br />
– Ezek valódiak?<br />
– Mi a lófaszt számít, hogy ezek a kibaszott képek valódiak-e<br />
vagy sem? – kérdezte Wintergreen. – Mikor rájönnek, hogy<br />
hazudtunk, csak megint kapnak tőlünk egy kibaszott sztorit.<br />
– No, most az én kibaszott nyelvemen beszélnek, uraim –<br />
mondta a tengerészgyalogosok parancsnokának az adjutánsa.<br />
– Én meg megtapsolom a kibaszott őszinteségét – ismerte<br />
el egy ezredes. – Tengernagy úr?<br />
ke?<br />
– Ezzel együtt tudok élni. Hol van az a kibaszott pilótafül-<br />
– Benn a kibaszott szárnyban, minden mással együtt.<br />
– Kétfős személyzettel lesz ez olyan hatékony – kérdezte<br />
valaki –, mint ha magával vinne kibaszott négy főt?<br />
– Sőt – mondta Milo.<br />
– És az mi a kibaszott lófaszt számít, hogy kibaszottan hatékony,<br />
vagy nem? – kérdezte Wintergreen.<br />
– Én értem, mi itt a kibaszott lényeg, uram – mondta<br />
Bowes őrnagy<br />
-[339]-
– Én nem.<br />
– Együtt tudok élni ezzel a kibaszott lényeggel.<br />
– Nem vagyok benne biztos, hogy értem, mi itt a kibaszott<br />
lényeg.<br />
– Milo, a maga szemszögéből?<br />
Nem volt ott semmiféle szög. A repülő szárny lehetővé<br />
tette, hogy a gépet radarvisszaverő anyagból, lekerekített szélekkel<br />
lehessen legyártani. A kibaszott ajánlat, magyarázta<br />
Wintergreen, egy kibaszottan nagy hatótávolságú repülőgépről<br />
szól, amely mindössze két kibaszott pilótával barangol majd a<br />
kibaszott ellenség területe fölött. A gép még a levegőben való<br />
újratankolás nélkül is a teljes bombaterhével el tud jutni onnan<br />
San Franciscóba.<br />
– Ez azt jelenti, hogy meg tudjuk bombázni innen San<br />
Franciscót, és további benzin nélkül vissza tudunk jönni?<br />
felé.<br />
– Még New Yorkot is meg tudjuk bombázni, útban vissza-<br />
– Ne komolytalankodjanak, emberek – adta ki a parancsot<br />
egy vezérőrnagy – Ez háború, nem társadalmi tervezés. Hányszor<br />
kell üzemanyaggal feltölteni Kínáig vagy a Szovjetunióig?<br />
– Kétszer vagy háromszor útban odafelé, hazafelé pedig<br />
talán egyszer se, hacsak ön nem szentimentális.<br />
És egyetlenegy M&M bombázó ugyanakkora bombaterhet<br />
képes hordozni, mint az a tizenhárom vadászbombázó összesen,<br />
amelyeket Ronald Reagan a Líbia elleni légitámadásnál bevetett<br />
– mikor is? –1986 áprilisában.<br />
– Mintha csak tegnap lett volna – tűnődött egy idősebb légierős<br />
álmatagon.<br />
-[340]-
– Olyan gépet tudunk adni maguknak – ígérte<br />
Wintergreen –, amelyik ezt tegnap fogja megcsinálni.<br />
– Ssssss! – mondta Milo.<br />
– A Ssssss? – mondta a katonai nevezéktan szakértője. –<br />
Tökéletes név egy zajtalan bombázónak.<br />
– Akkor Ssssss! a neve a gépünknek. Gyorsabban megy a<br />
hangnál.<br />
– Gyorsabban megy a fénynél.<br />
– Meg tud bombázni valakit, mielőtt még elhatározná.<br />
Döntse el ma, megvalósul... tegnap!<br />
– Igazából nem gondolom – mondta valaki –, hogy szükségünk<br />
lenne egy olyan repülőgépre, amelyik már tegnap meg<br />
tud bombázni valakit.<br />
– De gondolja csak át a lehetőségeket – érvelt<br />
Wintergreen. – Megtámadják Pearl Harbort, maguk meg előző<br />
nap lelövik őket.<br />
– Ezzel együtt tudnék élni. Mennyit kell még...<br />
– Várjunk csak egy percet, álljunk meg egy percre –<br />
könyörgött valaki más a lázongva mocorgók közül. – Hogyan<br />
lehetséges ez? Artie, mehet valami gyorsabban, mint a fény?<br />
fény<br />
– Hogyne, Marty A fény gyorsabban tud menni, mint a<br />
– Olvassa el a kibaszott Einsteint! – üvöltötte Wintergreen.<br />
– És a mi első bevetésképes gépünk riadókészültségben<br />
állhát a 2000. évben. Az lesz ám a valami, amit ünnepelhetnek!<br />
– Mi történik, ha előbb keveredünk atomháborúba?<br />
– Akkor nem fog rendelkezésünkre állni a gyártmányunk.<br />
Várniuk kell.<br />
-[341]-
– Akkor hát a maguk bombázója a béke eszköze?<br />
– Igen. És van továbbá egy emberünk, akit be fogunk vetni<br />
– árulta el Milo –, aki nehézvizet tud előállítani maguknak<br />
belülről.<br />
– Nekem kell ez az ember! Bármi áron!<br />
– Feltétlenül, dr. Teller?<br />
– Okvetlenül, Rickover tengernagy<br />
– És a mi békét szolgáló eszközünk felhasználható arra is,<br />
hogy súlyos bombarakományokat dobjunk le nagyvárosokra.<br />
– Nem szeretünk civileket bombázni.<br />
– De, igen, szeretünk. Igen költséghatékony. A mi Ssssss!nket<br />
továbbá hagyományos bombákkal is felszerelhetik, a meglepetésszerű<br />
támadásokhoz. Az lesz csak a nagy meglepetés, ha<br />
nem lesznek atomrobbanások. Ezeket baráti országok ellen is<br />
használhatják, tartós radioaktív sugárzás nélkül. Meg tudja ezt<br />
a Strangelove is csinálni?<br />
– Porter Lovejoy mit mondott?<br />
– Nem bűnös.<br />
– Úgy értem, a vád alá helyezése előtt.<br />
– Hogy vegyük meg mind a két gépet.<br />
– Van pénz mind a kettőre?<br />
– Az nem számít.<br />
– Ezt én nem szeretném megmondani az elnöknek.<br />
– Van egy emberünk, aki majd beszél az elnökkel – bökte<br />
ki önként Milo. – Yossariannak hívják.<br />
– Yossarian? Hallottam már ezt a nevet.<br />
– Ő egy nagyon híres művész, Bernie.<br />
-[342]-
nok.<br />
– Hát persze, ismerem a munkáit – mondta Bingam tábor-<br />
– De ez egy másik Yossarian.<br />
– Nem jött még el az ideje, hogy tartsunk megint egy kis<br />
szünetet?<br />
– Lehet, hogy szükségem lesz Yossarianra – motyogta<br />
Milo eltakarva a tenyerével a száját –, hogy beszéljen Noodles<br />
Cookkal. És hol a picsában van az a lelkész?<br />
– Állandóan mozgásban tartják, uram – suttogta Pickering<br />
ezredes. – Nem tudjuk, hol a picsában van.<br />
Úgy alakult, hogy a tízperces szünetből alig ötperces szünet<br />
lett, melynek során bemasírozott a terembe a KÜKTÉTÉ hat<br />
őre, akik egy születésnapi szedertortát hoztak Bemard Bingam<br />
tábornoknak, az őt dandártábornokból vezérőrnaggyá előléptető<br />
okmányokkal együtt. Bingam első kísérletre elfújta a gyertyákat,<br />
aztán kedélyesen megkérdezte:<br />
– Van még valami?<br />
– Igen! Határozottan igen! – kiáltotta a kövér ember a külügyminisztériumból.<br />
– Én is aszondom, hogy van! – kiáltotta ugyanolyan hangosan<br />
a sovány a Nemzetbiztonságitól.<br />
A Kövér meg a Sovány versengve igyekezett a lehető legtöbbet<br />
kihozni abból a tényből, hogy az M&M Ssssss!-ének<br />
számos vonása azonos a jó öreg Lopakodóéval.<br />
– Uram, az önök kibaszott katapultülései eredetileg a kibaszott<br />
jó öreg Lopakodók terveiben szerepeltek. Jelentéseink<br />
tanúsítják, hogy a próbák során ezek a kibaszott ülések apróra<br />
metélték a bábukat.<br />
-[343]-
– Annyi próbabábut szállítunk maguknak, amennyire csak<br />
szükségük lesz – mondta Milo.<br />
A Kövér szájra esett, és beverte a pofáját.<br />
– Azt hiszem – szólt közbe a Hadiakadémia Humaniórák<br />
és Szociális Munka Karának dékánja –, ő az emberek miatt aggódott,<br />
nem a kibaszott bábuk miatt.<br />
– Annyi embert is szállítani tudunk, amennyire csak szükségük<br />
van.<br />
A Sovány megzavarodott, a Kövér elnémult.<br />
– Mi a biztonságuk iránt érdeklődünk, uram. Azt mondja,<br />
az önök gépei hosszú időszakokon át, akár évekig a levegőben<br />
tudnak maradni. A mi gépeinknek, amelyeknek emberek vannak<br />
a fedélzetén, vissza kell tudniuk jönni.<br />
– Miért?<br />
– Miért?<br />
– Igen, miért?<br />
– Mi a fasznak kellene visszajönniük?<br />
– Különben is mi a lófasz ütött magukba, kibaszott hülyékbe?<br />
– kérdezte Wintergreen, és hitetlenkedve megcsóválta a<br />
fejét. – A mi gépünk második csapásmérő fegyver. Pickering<br />
ezredes, nem beszélne ezekkel a kibaszott seggfejekkel, hogy<br />
elmagyarázza nekik?<br />
– Minden bizonnyal, Mr. Wintergreen. Uraim, mi a lófaszt<br />
számít, hogy azok a kibaszott gépek visszajönnek-e vagy sem?<br />
– Semmit, Pickering ezredes.<br />
– Köszönöm, Bowes őrnagy, maga pöcs.<br />
– Nincs mit, maga strici.<br />
-[344]-
– Uraim – mondta a Sovány –, jegyzőkönyvbe akarom vétetni,<br />
hogy kisfiú korom óta soha életemben nem neveztek<br />
seggfejnek.<br />
– Nem vezetünk jegyzőkönyvet.<br />
– Seggfej.<br />
– Segglyuk.<br />
– Hová menekülnének, maga fasz? – kérdezte Wintergreen.<br />
– Addigra jószerével itt is odalenne minden.<br />
– Már engedelmet – vicsorgott a Sovány, semmi kétséget<br />
nem hagyva afelől, hogy el van keseredve. – Maguk azt<br />
mondják, hogy a maguk kibaszott bombázói olyan atombombákat<br />
tudnak magukkal vinni, amelyek átlyukasztják az egész<br />
kibaszott földgolyót, mielőtt fölrobbannak?<br />
– A maguk kibaszott rakétái nem képesek erre.<br />
– Kérem, mondja el nekünk, mi a lófasznak akarnánk ezt?<br />
– Nos, maguk kibaszott jóemberek, a kibaszott helyzetfelméréseikben<br />
mindig hangsúlyozzák, hogy az ellenségnek kibaszott<br />
föld alatti bunkerei vannak a kibaszott politikai és katonai<br />
vezetői számára.<br />
– És mi baszottul hangsúlyozzuk ezt?<br />
– Az elnök nem játszik Triage-t?<br />
– El kéne olvasniuk, amit írnak.<br />
– Nem szeretünk olvasni.<br />
– Utálunk olvasni.<br />
– Nem tudjuk elolvasni, amit írunk.<br />
-[345]-
– Olyan bombáink vannak, amelyek százhatvan kilométernyire<br />
mennek le, mielőtt robbannak. A maguk jelenlegi föld<br />
alatti tervezési mélysége hatvanhét kilométer. Mi olyan gyújtással<br />
tudjuk szállítani a bombáinkat, hogy annyival mélyebben<br />
robbanjanak ennél, hogy senkinek ne okozzanak kárt, se a mi<br />
oldalunkon, se az övékén. Maguk ezzel olyan atomháborút viselhetnek,<br />
amely sem életet, sem vagyont nem pusztít el a föld<br />
felszínén. Ez humánus, nem? Azt mondanám, ez kibaszottul<br />
humánus.<br />
– Ezt én is kibaszottul humánusnak nevezném.<br />
– Hadd tisztázzak még egy kibaszott dolgot. Kérem, Sovány,<br />
hadd szóljak egy szót. Ezek a kibaszott egységek általunk<br />
intézett második csapásra szolgálnak?<br />
– Azokat az életben maradt ellenséges egységeket fogják<br />
megsemmisíteni, amelyeket ők az első csapásuk során nem vetettek<br />
be.<br />
– Miért ne vetnék be őket az első csapásuknál?<br />
– Honnan a picsából tudjam?<br />
– Garantálja, hogy a gépeik működni fognak?<br />
– Már több mint két éve működnek, azóta röpködnek ideoda<br />
a modelljeink. Most kell megmondaniuk, hogy tovább<br />
akarnak-e lépni, különben fogjuk a kibaszott Ssssss!-einket és<br />
elvisszük őket valahova máshova.<br />
– Ezt nem tehetik – mondta a Kövér. – Bocsásson meg, Sovány,<br />
hadd folytassam.<br />
– Most rajtam a sor, Kövér. Ez törvényellenes lenne.<br />
Milo jóindulatúan elnevette magát. – Honnan tudnák?<br />
Ezek a gépek láthatatlanok és zajtalanok.<br />
-[346]-
– A francba, el se tudom hinni ezeket a kérdéseket –<br />
mondta Wintergreen. – Mi a lófaszt számít, hogy működik-e<br />
vagy sem? A fő értéke az elrettentés. Mire bevetésre kerül, már<br />
semmire se jó.<br />
vér.<br />
– Még mindig van egy kérdésem. Hadd folytassam, Kö-<br />
– Most én vagyok soron, maga sovány fasz.<br />
– Nem, dehogyis, maga kövér lópicsa.<br />
– Ne hallgassanak erre a seggfejre – makacskodott a Kövér.<br />
– Ha láthatatlan és zajtalan, mi tartja majd vissza magukat<br />
attól, hogy eladják az ellenségnek?<br />
– A hazafiasságunk.<br />
Ezután Bingam egy utolsó szünetet indítványozott.<br />
– Wintergreen – súgta oda Milo a szünetben, mielőtt meghozták<br />
a végső döntést –, tényleg van olyan bombánk, amelyik<br />
ezerhatszáz kilométernyire lemegy, mielőtt robban?<br />
– Utána kell néznünk. Mit szólsz a jó öreg Lopakodóhoz?<br />
Gondolod, hogy föl fognak zárkózni?<br />
– Ezek igazából nem ugyanazok. A Lopakodót soha nem<br />
építették meg. Így a mi Ssssss!-ünk újabb.<br />
– Én is ezt mondanám.<br />
A bizottságban voltak, akik több időt akartak kapni, és<br />
voltak mások, mint a Kövér meg a Sovány, akik ragaszkodtak<br />
hozzá, hogy végezzenek összehasonlító vizsgálatot Strangelove<br />
Ultraszuperjével. Szükségünk lesz Yossarianra, dörmögte Milo<br />
csüggedten, miközben a három rangidős katonatiszt suttogva<br />
tanácskozott. Bingam feszülten várt. Wintergreen szemmel láthatólag<br />
füstölgött magában, Milo kioktatta, hogy nyugodtan<br />
-[347]-
abbahagyhatja, hiszen senki nem figyel rá. Végül az ellentengernagy<br />
fölnézett.<br />
– Uraim. – Beszédmódjában nem volt semmi sietség. – Mi<br />
most az új évszázad fegyverét keressük, amely minden más<br />
fegyverzetet kiegészítő jellegűvé és jelentéktelenné tesz.<br />
– Nem kell tovább keresniük – tanácsolta Milo reményteljesen.<br />
– Jómagam – folytatta a tengernagy, mintha mit sem hallott<br />
volna – hajlamos vagyok Bingam tábornok táborába állni.<br />
Bernie, ez egy újabb toll a sipkádra, amire büszke lehetsz. Javasolni<br />
akarom a te Ssssss!-edet. De mielőtt rögzíteném az álláspontomat,<br />
van egy lényegi kérdésem. – Feléjük hajolt, rákönyökölt<br />
az asztalra, és összekulcsolt kezére fektette az állát. – Ez a<br />
maga gépe, Mr. Minderbinder. Ezt most őszintén meg kell<br />
mondania nekem. Ha megfelelő számban harcállományba kerül,<br />
el tudja pusztítani a világot?<br />
Milo lázas pillantást váltott Wintergreennel. Úgy döntöttek,<br />
hogy töredelmes vallomást tesznek. Wintergreen lesütötte a<br />
szemét, miközben Milo szégyenlősen válaszolt a kérdésre.<br />
– Attól tartok, nem, uram – vallotta be pirulva Milo. –<br />
Lakhatatlanná tudjuk tenni, de el nem tudjuk pusztítani.<br />
– Ezzel együtt tudok élni!<br />
– Feleetlenül, Dewey tengernagy?<br />
– Okvetlenül, Grant tábornok.<br />
– Sajnálom, hogy sovány fasznak neveztem –<br />
mentegetődzött alázatosan a külügyminisztérium diplomatája.<br />
– Ez teljesen oké, maga kövér lópicsa.<br />
-[348]-
20. A LELKÉSZ<br />
Valahányszor Albert Taylor Tappman lelkészt valami<br />
újabb helyre szállították, továbbra is egy helyben érezte magát,<br />
mégpedig jó okkal. Az az ólommal bélelt lakótér ugyanis,<br />
amelybe bezárták, egy vasúti kocsi volt, és sem egy-egy utazás<br />
előtt, sem utána nem engedték meg neki, hogy kedvére elhagyja.<br />
Környezete így mit sem változott.<br />
A különféle laboratóriumok, a műszerkocsik és orvosi<br />
vizsgálóhelyiségek ugyanúgy kerekeken gördültek, akárcsak a<br />
közvetlenül a konyhája mögé kapcsolt kocsik, amelyek azoknak<br />
az ügyvezető tiszteknek az irodáit és szállásait tartalmazták,<br />
akik jelenleg azzal foglalkoztak, amit a hivatalos szóhasználatban<br />
mostanára már Wisconsin Projectnek kezdtek nevezni. Kocsijának<br />
ajtajait zárva tartották, és rövid csövű, nagy táras, automata<br />
rohamgéppisztolyokkal felfegyverzett egyenruhás emberek<br />
őrizték őket. Egy dolgot tudott meg a vonatjáról: általában<br />
sehová máshová nem lehetett rajta menni, csak a vonat egy<br />
másik részébe.<br />
Nem engedték meg neki, hogy leszálljon, azokat a ritka<br />
eseteket kivéve, amikor felkínáltak neki valamilyen korlátozott<br />
formájú szórakozást, amit mostanában már kivétel nélkül mindig<br />
visszautasított. Ezekre szabadon mondhatott nemet. Soha<br />
nem élvezte különösebben a mozgást és a testgyakorlást, és<br />
ezek most sem ejtették kísértésbe. Miközben kényelmes bőrfoteljében<br />
üldögélt, fájdalommentes villamos eljárásokkal javították<br />
az izomtónusát. Az élénkítő aerobikgyakorlatok előnyeit<br />
szintén minden erőfeszítés nélkül biztosították a különleges gépezetek,<br />
amelyek javították az érverését és a légzését, és fokozták<br />
a vérkeringést. Jobb lett a fizikai állapota, mint azelőtt volt,<br />
-[349]-
és minden reggel észlelte a borotválkozásnál, hogy egyre jobban<br />
is néz ki.<br />
Néha több napig is eltartott az út egyik helyről a másikra,<br />
és gyorsan felfogta, hogy a vonatnak, amelyen ül, simán, csöndesen<br />
és megnyugtatóan forognak a kerekei, a mozdonya zajtalan,<br />
sínjei meg a pályája pedig annyira megközelítik a tökéletességet,<br />
amennyire bármi megközelítheti, amit ezen a világon a<br />
mérnöki elképzelés és kivitelezés csak elérni remélhet. Minden<br />
kényelme megvolt. Kocsija egy pullmanlakosztályból állt, átjáró<br />
hálószobával, és faltól falig szürke padlószőnyeggel borított<br />
nappalival. Volt egy kombinált dolgozópihenő szobája, ahol a<br />
poliuretánnal patinássá tett, krémszínűre fakított fenyőfa padlón<br />
rózsaszín rózsaszirmokkal és fehér meg sárga réti virágokkal<br />
tarkított, sötét mexikói szőnyeg hevert. A vagon távoli végében<br />
pullmankonyha helyezkedett el, amelyben elfért egy asztal<br />
és két szék is, ott fogyasztotta el a főétkezéseit és kiegészítő<br />
táplálékait, miközben, ahogy rágta és nyelte az ételt, mindig intenzíven<br />
fürkészte legalább egy, fehér laboratóriumi köpenyt<br />
viselő, komor megfigyelő, aki egyfolytában jegyzeteket készített.<br />
Semmiről nem tudott, amit rejtve tartottak előle. Mindent<br />
megmértek, amit csak megevett és megivott, mintát vettek belőle<br />
és analizálták, továbbá már előzetesen megvizsgálták a sugárzását<br />
és az ásványianyag-tartalmát. Mint tudatták vele, valahol<br />
a közelben, talán a kényelmes hozzáférhetőség kedvéért<br />
egy másik kocsiban legalább egy olyan egyénekből álló kontrollcsoport<br />
tartózkodik, akik pontosan ugyanazt fogyasztják,<br />
mint ő, pontosan ugyanabban az időben, ugyanazokban az<br />
adagokban és összetételekben, és akik pontosan ugyanazt csinálják<br />
reggeltől estig, amit ő. Vagonja összes helyiségeiben beépített<br />
Geiger-számlálók voltak, az ő védelmére is, és ezeket<br />
naponta kétszer ellenőrizték. Mindenki, aki csak a közelébe<br />
ment – a vegyészek, az orvosok, a fizikusok, a technikusok, a<br />
katonatisztek, a géppisztolyos őrök, sőt a pincérek is, akik fel-<br />
-[350]-
szolgálták az ételét és leszedték az asztalát, de még a nők is,<br />
akik bejöttek takarítani és segítettek főzni –, gyöngyházszín<br />
névkártyát és a radioaktivitás jeleit azonnal regisztráló medáliát<br />
viselt. A lelkész még mindig biztonságos volt. Mindent megadtak<br />
neki, amit csak kérni tudott, azt a szabadságot kivéve, hogy<br />
hazamehessen.<br />
– Ámbár?<br />
Ámbár, mint maga is elismerte, az élet most már odahaza<br />
sem volt olyan kellemes, mint a múltban, túlságosan betöltötték<br />
a tévéjátékok, a tévéhíradók és -sorozatok, és a feleségével<br />
együtt gyakran törték rajta a fejüket, hogyan lehetne hosszú házasságuk<br />
zavartalan életébe valahogy több önkéntes tevékenységet<br />
és örömteli meglepetést visszahozni. A csoportos külföldi<br />
turistautak elveszítették a vonzásukat. Kevesebb barátjuk volt,<br />
mint azelőtt, megfogyatkozott az energiájuk és a motivációjuk,<br />
és most már minden izgalmukat és szórakozásukat szinte teljes<br />
egészében a tévénézés jelentette, meg a gyerekeikkel és unokáikkal<br />
való kapcsolataik, aki – ezért naponta hálát adtak Istennek<br />
– továbbra is mind az ő kenoshai otthonuktól könnyen elérhető<br />
távolságra éltek.<br />
A léleknek ez az általa így körvonalazott betegsége nem<br />
szokatlan a nemzedékébe tartozó amerikaiak között, mondta a<br />
megértő, egyenruhás pszichiáter, akit mindennap beküldtek<br />
hozzá, hogy tegyen meg minden tőle telhetőt a lelkész bebörtönzése<br />
miatti stresszének enyhítésére, és, mint bevallotta, bármiféle<br />
olyan, a lelkész rendkívüli állapotára vonatkozó ismeret<br />
felderítésére, amelyet az még nem hajlandó tudatosan feltárni.<br />
– Hetvenkét éves korára, lelkész úr, ön valószínűleg várományosa<br />
annak az állapotnak, amelyet mi öregkori depreszsziónak<br />
nevezünk – mondta a szakképzett lélekgyógyász. –<br />
Elmondjam önnek, hogy mit akarok ezzel mondani?<br />
-[351]-
– Ezt már korábban is elmondták nekem – mondta a lelkész.<br />
– Feleannyi idős koromra én is várományosa vagyok, ha<br />
ez vigasztalja.<br />
A lelkész bizalmasan elárulta, hogy hiányzik neki a felesége,<br />
és tudja, hogy ő is hiányzik az asszonynak. A felesége jól<br />
van, biztosították róla hetenként legalább háromszor. Sajnos azt<br />
nem engedhetik meg, hogy közvetlen érintkezésbe lépjenek<br />
egymással, még írásban sem. Három gyereke közül a legkisebb,<br />
aki még totyogó csecsemő volt, amikor a tengerentúlra került,<br />
mostanára már majdnem ötvenéves lett. A gyerekek jól voltak,<br />
az unokák szintén.<br />
A lelkész ennek ellenére rendellenesen aggódott mindenki<br />
miatt a családjából (– Patologikusan? – találgatta a pszichiáter<br />
diszkréten. – De persze az is normális lenne –), és kínlódásában<br />
rögeszmésen más riadalmaktól is ijedezett, amelyekről érezte,<br />
hogy nagyon közeliek, de nem tudta megnevezni őket.<br />
Ez is normális volt.<br />
Jobb belátása ellenére szokásszerűen visszaesett ugyanazokba<br />
a katasztrófát idéző makacs fantaziálgatásokba, amelyek<br />
a múltban, a seregben töltött tengerentúli szolgálata alatt is<br />
kínozták a feleségétől és a gyerekeitől való első elválást kísérő<br />
elhagyatottságában, döbbenetében és magányosságában.<br />
Megint fölmerültek benne mindenféle balesetek, amelyek<br />
miatt aggódhatott, no meg olyan betegségek, mint a Ewingdaganat,<br />
a leukémia, a Hodgkin-kór és egyéb rákféleségek. Újra<br />
látta magát fiatalon, Pianosán, és megint látta a legkisebb fiát,<br />
mint csecsemőt, amint hetenként kétszer-háromszor meghal,<br />
mert még mindig nem tanította meg rá a feleségét, hogyan kell<br />
elállítani az artériás vérzést; könnyes, béna csöndben nézte újra<br />
végig, hogyan csapja agyon egész családját, egyiket a másik<br />
-[352]-
után egy padlókonnektorból az áram, mert soha nem mondta<br />
meg az asszonynak, hogy az emberi test vezeti az elektromosságot;<br />
még mindig majd minden éjjel a lángok martalékai lettek<br />
mind a négyen, amikor felrobbant a villanybojler és tűzbe borította<br />
az emeletes faházat; megint újra meg újra látta minden kísérteties,<br />
kegyetlen és felháborító részletét annak a jelenetnek,<br />
ahogy szegény feleségének karcsú és törékeny, még fiatal testét<br />
nyúlós, ragacsos pépként keni a vásárcsarnok falára egy féleszű,<br />
részeg autóvezető; és figyelte mostanára megint úgy öt-,<br />
hat-, hét-, tíz- vagy tizenegy éves, hisztériába esett kislányát,<br />
amint a szörnyű jelenet színhelyéről gyöngéden elvezeti egy<br />
hófehér hajú, kedves úriember, aki újra meg újra megerőszakolja<br />
és meggyilkolja, mihelyt kivitte az autóján egy elhagyott homokbányába,<br />
miközben két kisebb gyereke lassan éhen hal a<br />
házban, miután a feleségének az anyja, aki időnként vigyázott<br />
rájuk, és aki azóta öreg korában, természetes okokból, réges-rég<br />
békésen elhunyt, szívszélhűdést kap és szörnyethal, amikor telefonon<br />
közlik vele, hogy az ő drága felesége szerencsétlenség<br />
áldozata lett.<br />
Emlékezete könyörtelenül visszaidézte ezeket a képzelgéseket.<br />
Nosztalgikusara és nyomorultul, bizonyos csalódott sóvárgással<br />
ismételten és tehetetlenül visszamerült majd fél évszázaddal<br />
korábbi fiatal apaságának idejébe, amikor soha nem<br />
hagyta el a nyomorúság, és soha nem hagyta el a remény<br />
– Ez egy másik általános vonása az öregkori depressziónak<br />
– okosította ki a pszichiáter, gyöngéden értékelve a helyzetét.<br />
– Mikor az ember öregebb lesz, esetleg azon kapja magát,<br />
hogy regrediál azokba az időkbe, amikor még fiatalabb volt. Én<br />
máris ezt csinálom.<br />
Azon töprengett, vajon hol fognak majd véget érni az emlékei.<br />
Nem akart beszélni arról a rendkívüli látomásról, talán<br />
csodáról, amikor megjelent előtte az a meztelen férfi, közvetle-<br />
-[353]-
nül a punosai katonai temető mellett, egy Hóden nevű fiatal fiúnak<br />
a szomorú temetésén, aki meghalt a repülőgépén, egy bevetésen,<br />
amikor hidakat bombáztak a dél-franciaországi<br />
Avignon fölött. Ott állt a nyitott sír mellett, jobbján Danby őrnaggyal,<br />
balján Őrnagy őrnaggyal, szemben a vörös földben tátongó<br />
lyuk túlsó oldalán egy alacsony, Samuel Singer nevű kis<br />
közlegénnyel, aki ugyanazon a gépen vett részt a bevetésen az<br />
elhunyttal, és most újra képes volt tisztán és megalázóan visszaidézni,<br />
hogy hogyan sült bele megborzongva a gyászbeszédébe,<br />
amikor az ég felé emelte a szemét, és tekintete a fán kuporgó<br />
alakra esett, hogyan hallgatott el a mondat kellős közepén,<br />
mintha kiszívták volna belőle a levegőt, és a gutaütés vette volna<br />
el a szavát. Soha eszébe se jutott a lehetőség, hogy az a meztelen<br />
ember tényleg ott kuporgott a fán. Megtartotta magának<br />
az emlékét. Nem akarta, hogy ez az érzékeny pszichiáter, akivel<br />
igazán pompás viszonyban volt, arra a következtetésre jusson,<br />
hogy őrült.<br />
Azóta hasonló isteni immanenciának semmiféle jele nem<br />
adatott meg neki, bár most könyörgött érte. Titokban, szégyenkezve,<br />
még imádkozott is. Nem azt szégyellte, hogy imádkozik,<br />
azt szégyellte volna, ha valaki rájön és kérdőre vonja. Azért is<br />
imádkozott, hogy Yossarian jelenjen meg a helyszínen, és csapjon<br />
le, mint egy superman egy másik csodában – semmi más<br />
nem jutott eszébe, amit kívánhatna –, és szabadítsa ki abból a<br />
mérhetetlenül mély válságból, amelybe most tehetetlenül belegabalyodott,<br />
hogy hazamehessen. Világéletében mindig csak<br />
otthon akart lenni.<br />
Nem tehetett róla, hogy nehézvizet pisilt.<br />
Mikor éppen nem voltak úton, különböző időpontokban<br />
le-levezették vagonjának néhány lépcsőjén egy-egy húsz-, harminc-,<br />
aztán negyvenperces friss sétára a kissé távolabb felállított<br />
fegyveres őrök figyelő szemei előtt. Mindig lépkedett mel-<br />
-[354]-
lette valaki – egy orvos szakértő, egy tudós, egy hírszerző ügynök,<br />
egy tiszt, vagy maga a tábornok –, és időről időre felfújták<br />
a karján lévő mandzsettát, hogy regisztrálják a vérnyomását<br />
meg a pulzusát, valamint maszkot húztak az arcára, melynek az<br />
orrát és a száját takaró tartályában összegyűjtötték a kilélegzett<br />
leheletét. Ezeknek a testgyakorlatoknak és erőfeszítéseknek a<br />
során rájött, hogy legalábbis az idő legnagyobb részében a föld<br />
alatt van.<br />
Odabenn szállásának összes helyiségében mindkét oldalon<br />
odamehetett bármelyik ablakhoz, és ha akarta, láthatta Párizst,<br />
a Montmartre-t az Arc de Triomphe kiemelkedő bástyájáról,<br />
vagy a kilátást a Montmartre-ról a Louvre-ra, ugyanarra a<br />
diadalívre, az Eiffel-toronyra és a kanyargó Szajnára. A háztetők<br />
távolodó látványa is monumentális volt. Vagy kinézhetett<br />
egy ablakon, és ha inkább ahhoz volt kedve, válogatott perspektívákból<br />
láthatta a spanyolországi Toledo városát,<br />
Salamancát, az egyetemi várost, az Alhambrát, vagy átválthatott<br />
a Big Benre és a londoni Parlamentre, vagy az oxfordi egyetem<br />
Szent Katalin Kollégiumára. Az ablakok kezelőszerveinek<br />
szabályozógombjain könnyű volt eligazodni. Minden ablak<br />
egy-egy videoképernyő volt, amely gyakorlatilag korlátlan választást<br />
kínált a legkülönfélébb hely színek között.<br />
New Yorkban az álperspektíva egy felhőkarcoló-bérház<br />
egyik felső emeletének panorámaablakából nyílt. Ugyanolyan<br />
eredményesen járhatott körbe a városban, ahogyan a világ körül.<br />
Egy szép napon, nem sokkal az őrizetbe vétele után, annyira<br />
biztos volt benne, hogy Yossariant látja kiszállni egy taxiból a<br />
Kikötői Hatóság Buszpályaudvarával szemben, a sugárút túlsó<br />
oldalán, hogy majdnem hangosan elkiáltotta a nevét. Washington<br />
D.C.-ben be tudott jutni a KÜTKTÉTÉ épületének belsejébe,<br />
és kedvére nézegethette a kirakatokat az előcsarnokban, valamint<br />
bármelyik híres-nevezetes bemutatót megnézhette a kiskereskedések<br />
félemeletein. Mindezeken a helyeken saját napszaka<br />
-[355]-
idejének megfelelően óránként változott a világítás és a színezés.<br />
Sötétben a kedvenc látványosságai Las Vegas kaszinói voltak,<br />
meg Los Angeles városának éjszakai panorámája a Sunset<br />
Stripről. Ablakaiból szinte bármire szabadon kinézhetett, amire<br />
csak akart, azt kivéve, ami csakugyan mögöttük volt. A wisconsini<br />
Kenoshában saját házának elülső, fedett verandájáról láthatta<br />
maga előtt a várost, és ugyanilyen megnyugtató kép tárult<br />
elébe a pöttöm kertjét szegélyező kis teraszról is, ahol enyhe,<br />
holdfényes estéken alkonyatkor a hintán szokott volt üldögélni<br />
a feleségével, s miközben a szentjánosbogarakat figyelték, szomorú<br />
emlékeik közt együtt tűnődtek azon, hogy hová tűnt az a<br />
sok idő, és milyen gyorsan eltelt az évszázad. Egykori arany<br />
kertészkeze már nem volt a régi. Még mindig szeretett gyomlálgatni,<br />
de hamar elfáradt, és gyakran elcsüggedt, mikor megfájdult<br />
a lába meg a dereka, a doktor szerint lumbágótól. Amikor<br />
kinézett a vonat ablakán, a háza előtt az utca túlsó oldalán<br />
megpillantotta egyik szomszédját, akiről biztosan tudta, hogy<br />
már jó néhány évvel azelőtt meghalt, és ettől egy pillanatra öszszezavarodott.<br />
Belekábult a gondolatba, hogy jól ismert városkájának<br />
felszíne alatt, amelyben szinte egész életét eltöltötte, ott<br />
húzódhat ez a rejtett, föld alatti vasút, melynek most vonakodó<br />
utasa volt.<br />
A lelkész kenoshai otthonát körülvevő tágabb környéken<br />
ekkorra már mindent, és bár ezt legtöbben nem tudták, mindenkit<br />
megnéztek, ellenőriztek, megvizsgáltak és átkutattak,<br />
mégpedig a legmodernebb, legfinomabban elemző és megkülönböztető<br />
műszerekkel és eljárásokkal: az élelmiszereket, a kutakból<br />
és víztározókból vett ivóvizet, a levegőt, melyet belélegeztek,<br />
a szennyvizet és a szemetet, és számon tartották és analizálták<br />
minden egyes vécé minden egyes lehúzását, és a szemétaprítók<br />
működtetését. Egyelőre azonban még semmiféle<br />
olyan szennyeződésre nem volt bizonyíték, amely akár csak távoli<br />
kapcsolatban is állt volna azzal a radioaktív szennyeződés-<br />
-[356]-
sel, amelyet a lelkész egyedülállóan produkált. Egész<br />
Kenoshában sehol nem találtak egyetlen molekulányi deutérium-oxidot,<br />
egyszerűbb nevén nehézvizet.<br />
– Vizeletproblémaként kezdődött – ismételte el megint<br />
egyszer Albert Taylor Tappman lelkész.<br />
– Nekem is voltak ilyen problémáim – árulta el a pszichiáter,<br />
és megeresztett egy sóhajt. – De persze nem olyanok, mint<br />
magának. Ha olyanok lettek volna, akkor azt hiszem, én is itt<br />
lennék a karanténban magával. Igazán nem tudja, hogyan csinálja,<br />
vagy hogy mit csinált, amitől elkezdődött?<br />
A lelkész mentegetőzve újra eldadogta, hogy nem tudja.<br />
Aztán csak ült, némán, puha ökleit a combján nyugtatva, de<br />
mintha ez a doktor most hitt volna neki. Az otthoni orvosa tüstént<br />
megérezte, hogy valami nem normális a vizeletében, és<br />
másodszor is mintát kért tőle.<br />
– Nem tudom, Albert. Olyan furcsának érzem, valahogy<br />
nehéz.<br />
– Mit jelent ez, Hector?<br />
– Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, a kormány<br />
engedélye nélkül nem szabadna azt csinálnod, amit csinálsz.<br />
Meglátjuk, mit mond a labor. Lehet, hogy majd jelentenünk<br />
kell.<br />
Hipp-hopp, alig telt el egy kis idő, és máris beköltöztek<br />
hozzá a kormány ügynökei, csak úgy nyüzsögtek az egész házban;<br />
aztán jöttek a vegyészek, a fizikusok, a radiológusok és az<br />
urológusok, az endokrinológusok és a gasztroenterológusok.<br />
Villámgyorsan orvosi szondarendszert építettek belé az összes<br />
elképzelhető specialisták és környezetszakértők, ama elszánt és<br />
átfogó erőfeszítésükben, hogy megtudják, honnan kerül az az<br />
extra hidrogénneutron vizeletének minden egyes molekulájába.<br />
-[357]-
Az izzadságában nem volt, az tiszta volt, mint ahogy mindenütt<br />
másutt is tiszták voltak az összes testfolyadékai.<br />
Aztán jöttek a kihallgatások, eleinte udvariasan, később<br />
sértegetően, teli brutális célzásokkal. Folyékony hidrogént<br />
ivott? Tudomása szerint nem. O, azt tudná, ha ivott volna. Akkor<br />
halott lenne.<br />
– Akkor miért kérdezik?<br />
Beugrató kérdés volt, kukorékolták és kotkodácsolták.<br />
Mindnyájan cigarettáztak, sárga volt tőle a kezük. Folyékony<br />
oxigént? Azt se tudta volna, honnan szerezzen.<br />
Tudnia kellett, hogy megihassa.<br />
Azt se tudja, mi az.<br />
Akkor honnan olyan biztos benne, hogy nem ivott?<br />
Ezt is jegyzőkönyvbe vették. Újabb beugrató kérdés volt.<br />
– Maga meg beugrott neki, lelkész.<br />
– Ez jó volt, Ace. Igaz, Butch?<br />
– Ahogy mondod, Slugger.<br />
Hárman voltak, és makacsul tudni akarták, vajon vannake<br />
barátai, feleségei vagy gyerekei bármelyik korábban vasfüggöny<br />
mögötti országban vagy most a CIA-nél.<br />
– Nekem sincs senkim a CIA-nél – mondta a pszichiáter.<br />
– Nem tudom, hogy védelmezném meg magam, ha lenne.<br />
Tüstént elkobozták az útlevelét, lehallgatták a telefonját,<br />
ellenőrizték a postáját, és befagyasztották a bankszámláját. Lakatot<br />
tettek a széfjére. És ami a legrosszabb, elvették a társadalombiztosítási<br />
számát.<br />
ter.<br />
– Leálltak a csekkek? – kiáltott föl elszörnyedve a pszichiá-<br />
-[358]-
A csekkek továbbra is megérkeztek, de a társadalombiztosítási<br />
szám odalett. Anélkül pedig nem volt többé személyazonossága.<br />
A pszichiáter hamuszínű lett és reszketett. – Sejtem, mit<br />
érezhet – sajnálkozott. – Én nem tudnék élni az enyém nélkül.<br />
És tényleg nem tudta megmondani nekik, hogy hogy csinálja?<br />
A kemiko-fizikus és a fiziko-kémikus kizárta a rovarcsípés<br />
lehetőségét. Ezzel az entomológus is egyetértett.<br />
Kezdetben az emberek mindent egybevetve hajlamosak<br />
voltak kedvesen és leereszkedően, de tapintatosan bánni vele.<br />
Az orvosok barátságosan közeledtek hozzá, hiszen egyszerre<br />
volt kuriózum és lehetőség. Rövidesen azonban a pszichiáter és<br />
a tábornok kivételével mindenkinek megfogyatkozott és csikorgott<br />
a nyájassága. Az egyre erősödő frusztráció csökkentette a<br />
türelmet. Egyre idegesebb lett a hangulat, és a tanácskozásokon<br />
ellentétek robbantak ki. Különösen állt ez a hírszerző ügynökökre,<br />
akik nem az FBI, és nem a CIA tagjai voltak, hanem valami<br />
sokkal titkosabb szervezetéi. Sértette őket, hogy képtelen<br />
megvilágítani a dolgot, és leszidták, amiért makacsul nem hajlandó<br />
olyan magyarázatokkal szolgálni, amelyeknek nem volt<br />
birtokában.<br />
– Maga nagyon akaratos – mondta a legtermetesebb az őt<br />
zaklató kihallgatók közül.<br />
– Ebben az összes jelentés egyetért – mondta a sovány,<br />
gonosz tekintetű ügynők, akinek éles és nyerges volt az orra,<br />
mániás szemeit mintha lángba borította volna a vidámság, apró,<br />
szabálytalan fogait barnára mocskolta a nikotin, és szinte<br />
nem is volt ajka.<br />
– Lelkész – mondta a köpcös, aki sokat mosolygott és sokat<br />
kacsingatott, a vidámság minden jele nélkül, és mindig savanyú<br />
sörszagot árasztott magából. – A sugárzásról. Mielőtt<br />
-[359]-
idehoztuk... és most az igazságot akarjuk hallani, kisfiam, inkább<br />
semmit ne mondjon, ha nem tudhatjuk meg az igazat, érti?...<br />
Vett maga fel illegálisan radioaktív sugárzást?<br />
– Honnan tudhatnám ezt én, uram? Mi az, hogy illegális<br />
radioaktív sugárzás?<br />
– Olyan sugárzás, amelyről maga neon tud, de mi tudunk.<br />
– Ellentétben mondjuk mivel?<br />
– Az olyan sugárzással, amelyről maga nem tud, de mi<br />
tudunk.<br />
– Meg vagyok zavarodva. Nem értem, mi itt a különbség?<br />
– Benne van abban, ahogy megkérdeztük.<br />
– De nem vette észre. írd a többihez.<br />
– Ezzel most elkaptad. Aszondom, a tökinél.<br />
– Elég lesz, Ace. Majd holnap folytatjuk.<br />
– Naná, tábornok úr.<br />
Ace modorában, amellyel a tábornokkal beszélt, annyira<br />
érezhető volt a szemtelenség, hogy a lelkész zavarba jött tőle.<br />
A Wisconsin Project általános irányítója az a tiszt volt,<br />
Leslie R. Groves tábornok, aki korábban azt a Manhattan Projectet<br />
vezette, amely 1945-ben kifejlesztette az első atombombát,<br />
és egész magatartása arra utalt, hagy őszintén együtt érez a lelkésszel<br />
és melegszívűen védelmezi. Mostanára már egészen<br />
kellemes viszonyban volt vele. Groves tábornoktól sok mindent<br />
megtudott zsarnoki bebörtönzésének és szüntelen megfigyelésének<br />
indítóokairól, az atomhasadás és a fúzió közti különbségekről,<br />
valamint a hidrogén háromféle állapotáról, melyek<br />
őbelé avatkoztak. Az egyatomos hidrogén után következik a<br />
deutérium, melynek minden atomjában egy extra neutron van,<br />
és oxigénnel egyesülve nehézvizet alkot. És aztán jön a trícium,<br />
-[360]-
az a két extra neutront tartalmazó radioaktív gáz, amelyet festékként<br />
használnak a maguktól világító mérőműszereken és<br />
óraszámlapokon, köztük azokon az újfajta, bazári pornográf éjjeliszekrény-órákon,<br />
melyek egyik napról a másikra megragadták<br />
az ország kéjes képzeletét, továbbá előmozdítják az olyan<br />
termonukleáris robbanószerkezetek gyújtási folyamatait, mint<br />
azok a hidrogénbombák, amelyek lítium-deuteridet – egy deutérium-vegyületet<br />
tartalmaznak. Az 1952-ben felrobbantott legkorábbi<br />
ilyen bombáknak ezerszer nagyobb – ezerszer nagyobb,<br />
hangsúlyozta Groves tábornok – volt a rombolóerejük, mint a<br />
Japánra ledobott bombáknak. És honnan származik a deutérium?<br />
A nehézvízből. Ő meg lehúzta a nehézvizet a vécén.<br />
– Mit csinálnak az enyémmel?<br />
– Elküldtük, hogy alakítsák át tríciummá – felelte Groves<br />
tábornok.<br />
– Érti már, hogy mit pisált szanaszét, lelkész?<br />
– Ennyi most elég lesz, Ace.<br />
Groves tábornokkal az oldalán a lelkész egyszer egy játszótérre<br />
szállt ki a pullmanlakosztályából, egy fehér betonlapokkal<br />
kirakott kis kavicsborítású, ablaktalan épület háta mögött,<br />
melynek kereszt állt a tetején, és úgy nézett ki, mint egy<br />
ősrégi olasz templom. Egy gerendán, melynek a lakkozása<br />
frissnek látszott, kosárlabdapalánk és kosár emelkedett, a betonlapokra<br />
halványzöld ugróiskolát festettek, és a közepén,<br />
mintha arra várna, hogy elrúgják, futball-labda hevert, melynek<br />
egymáshoz varrt fekete-fehér szeletei holmi nagy, épp felrobbanni<br />
készülő molekulamodellre emlékeztettek. Az egyik sarokban<br />
napbarnított árus állt egy emléktárgyakkal megrakott<br />
stand mellett, amelyen képes levelezőlapok, újságok és tengerkék,<br />
fehér varrású, fehér betűs VENEZIA feliratú tengerészsapkák<br />
hevertek, mire a lelkész hangosan tűnődni kezdett, vajon<br />
csakugyan Velencében vannak-e. A tábornok közölte, hogy<br />
-[361]-
nem, de kellemes változást jelent, hogy azt hihetik, igen. Az ég<br />
és a friss levegő illúziója ellenére továbbra is zárt helyen voltak,<br />
a föld alatt. A lelkész nem akart se kosárlabdázni, se ugróiskolázni,<br />
a futball-labdát se akarta elrúgni, és emléktárgyakat se<br />
akart. Negyven percig sétálgattak a vasúti kocsi körül, miközben<br />
Groves tábornok igencsak energikus iramot diktált.<br />
Egy másik alkalommal, miután egy, a sínekre merőleges<br />
irányú vasúti átjáró közelében kiszálltak a vonatjukból, a lelkész<br />
halk, tompa puskapordurranásokat hallott, melyek úgy<br />
szóltak, mintha holmi kis pukkanó rakéták volnának, és valahonnan<br />
odabentről, az üres távolból pufogtak. Ott egy céllövölde<br />
volt. A lelkész nem óhajtotta kipróbálni a szerencséjét, pedig<br />
talán nyerhetett volna egy kitömött játék mackót. Aprópénzt se<br />
akart célba hajigálni, hogy hátha nyer vele egy kókuszdiót. A<br />
térség belsejéből hallotta továbbá egy körhinta muzsikáját, majd<br />
egy sikoltozó kerekekkel robogó hullámvasút ide-oda dülöngélő<br />
kocsijainak felváltva felharsanó emelkedését majd zuhanását.<br />
Nem, a lelkész soha nem járt Coney Islanden, és sose hallott<br />
George C. Tilyou Steeplechase mulatóparkjáról, és most se volt<br />
semmi kedve ellátogatni oda. Arra sem vágyott, hogy megismerkedjen<br />
magával Mr. Tilyouval, vagy meglátogassa pompás<br />
körhintáját.<br />
Groves tábornok vállat vont. – Maga mintha apátiába<br />
süppedt volna – jegyezte meg kissé szánakozva. – Úgy látszik,<br />
mintha magát semmi nem érdekelné, se a tévévígjátékok, se a<br />
hírek, se a sportesemények.<br />
– Tudom.<br />
– Engem se – mondta a pszichiáter.<br />
Harmadszor utazott haza Kenoshába, mikor kikézbesítették<br />
neki a legelsőt Milo Minderbinder élelmiszercsomagjai közül.<br />
Attól fogva minden héten, mindig ugyanazon a napon sor-<br />
-[362]-
a jöttek a csomagok. Az ajándékot kísérő kártya soha nem változott:<br />
AMI JÓ MILO MINDERBINDERNEK, AZ JÓ AZ<br />
ORSZÁGNAK<br />
A csomagok tartalma sem változott. Szépen elrendezve és<br />
fagyapotba ágyazva lapult bennük egy új Zippo öngyújtó, egy<br />
csomag pálcikákra tekert tiszta egyiptomi gyapotból készült<br />
steril tampon, egy csicsás doboz édesség, benne egy font M&M<br />
csokoládébevonató minőségi egyiptomi gyapotbonbon, egy tucat<br />
máltai tojás és egy palack szicíliai gyárban párolt skót whisky,<br />
melyek mind Japánban készültek; továbbá szuvenír menynyiségű<br />
disznóhús Yorkból, sonka Sziámból és mandarin New<br />
Orleansből, amely szintén a Távol-Keletről származott. Mikor<br />
Groves tábornok azt javasolta, hogy ajándékozza el a csomagokat<br />
azoknak az embereknek odafönn, akiknek még mindig<br />
nincs hol lakniuk, a lelkész beleegyezett, és most először, meglepődött.<br />
– Most már Kenoshában is vannak hajléktalanok?<br />
– Most nem Kenoshában vagyunk – felelte Groves tábornok,<br />
aztán az ablakhoz ment, és megnyomta a tartózkodási helyet<br />
jelző gombot.<br />
Újra New Yorkban voltak, mert mikor kinéztek, látták a<br />
buszpályaudvar főbejárata közelében húzódó utcákat, a járdáikat<br />
szegélyező cipőpucolókat meg az utcai árusok kocsijait a<br />
füstölgő faszéntüzekkel, majd a KIHABUP épületén túl meglátták<br />
a Világkereskedelmi Központ két meddő, égre meredő tornyát,<br />
amelyek alighanem még mindig a világegyetem legmagasabb<br />
üzleti célú építményei voltak.<br />
Egy másik alkalommal, amikor biztos volt benne, hogy<br />
Washingtonban van, a KÜKTÉTÉ-ben, a lelkész téves kijelzés<br />
folytán rájött, hogy a KIHABUP belsejét látja, a szerelvény va-<br />
-[363]-
lahol alatta áll, miközben mozdonyokat és laboratóriumi kocsikat<br />
cserélnek rajta. Ablakán át még a pályaudvar Operációs Ellenőrző<br />
Központjába is be tudott nézni, és rákapcsolhatott<br />
akármelyik ottani videoképernyőre, figyelhette az érkező és induló<br />
buszokat, az emberek mindennapos áramlatát, a titkosrendőröket,<br />
akik kábszerárusoknak, és a kábszerárusokat, akik<br />
titkosrendőröknek öltöztek, a prostituáltakat, a kábítószer rabjait<br />
meg a szökevényeket, és végignézhette a mocskos és apatikus<br />
párzásokat és a közösségi élet egyéb szennyes aktusait a<br />
vészlépcsőházban, sőt még a különböző mosdókba is bekukkanthatott,<br />
és láthatta az embereket, amint pisilnek, és ha akarták,<br />
kimosták a szennyesüket, sőt benézhetett magukba a vécéfülkékbe<br />
is, ahol kábítószer-injekciókat, orális szexet és székletürítést<br />
figyelhetett meg. Ezt nem akarta. Voltak tévékészülékei,amelyeken<br />
háromszázhuszonkét csatorna programjait lehetett<br />
kitűnően fogni, de úgy találta, semmi sem mulattatja, bármit<br />
néz, ha a felesége nem nézi vele együtt. A televízió akkor se<br />
volt nagy szórakozás, mikor együtt nézték, de akkor legalább<br />
együtt szögezhették a szemüket a készülék egy közös pontjára,<br />
miközben lázasan kerestek valami olyan újdonságot, amiről elbeszélgethetnének,<br />
és amivel talán enyhítenék a letargiájukat.<br />
Ezt tette az öregség. Még mindig alig múlt hetvenkét éves.<br />
Egy másik alkalommal kinézett New Yorkban az ablakán,<br />
és látta a Metropolitan Museum of Artot, pont abban az órában,<br />
amikor a MOMAKTEAB egyik ülése éppen feloszlott, és megint<br />
biztos volt benne, hogy Yossariant látja egy divatosan öltözött,<br />
idősebb asszony meg egy mindkettőjüknél magasabb férfi társaságában<br />
távozni, és megint szeretett volna hangosan fölkiáltani,<br />
mert ezúttal egy vörös hajú, zöld hátizsákos férfit is megfigyelt,<br />
aki ravaszul szemmel tartotta őket, majd a nyomukba<br />
eredt, aztán két másik, világosabb narancsszín hajú férfit, akik<br />
szintén követték őket, és mindnyájuk mögött még egy férfit; aki<br />
félreérthetetlenül követte valamennyiüket. Nem hitt a szemé-<br />
-[364]-
nek. Úgy érezte, biztosan megint látomásai vannak, mint annak<br />
idején, amikor azt a meztelen embert látta a fán.<br />
– És mi az a másik zaj, amit folyton hallok? – érdeklődött<br />
végül a lelkész Groves tábornoktól, amikor a vonat megint gördülni<br />
kezdett, és kifelé indult a városból.<br />
– A vízre gondol? Arra a patakra vagy folyóra?<br />
– Gyakran hallom. Lehet, hogy egész idő alatt.<br />
– Nem tudom megmondani.<br />
– Nem is tudja?<br />
– A parancsaim úgy szólnak, hogy mondjak meg magának<br />
mindent, amit tudok. Ez a dolog kívül áll a hatáskörömön. Titkosabb<br />
és mélyebben van. A szonárunk révén tudjuk, hogy egy<br />
elég keskeny, lassan mozgó vízfolyás, és motor nélküli kis csónakok,<br />
talán evezős ladikok járnak rajta rendszeresen, de mindig<br />
csak az egyik irányban. Zene is szól. A darabokat is azonosítottuk:<br />
az egyik az előjáték, a másik a nászinduló a Lohengrin<br />
című opera harmadik felvonásából. És ezek alatt a zenék alatt,<br />
halkan, valahonnan még mélyebbről egy hozzájuk nem kapcsolódó,<br />
gyötrelmes gyerekkórus is szól, amelyet a kormány<br />
muzikológusai még nem tudtak azonosítani. Németországgal is<br />
konzultáltak, és azokat is gyötri, hogy előadott formában létezik<br />
egy zeneileg magas szintűen komplex, talán zseniális kórusmű,<br />
amelyről nem tudnak semmit. A víz az én papírjaimban<br />
folyó Rajnaként szerepel. Ez minden, amit tudok.<br />
– A Rajna folyó? – ámuldozott a lelkész.<br />
– Nem. A folyó Rajna. Most nem Németországban vagyunk.<br />
Visszaértek az ország fővárosába.<br />
Semmiféle jó oka nem volt rá, hogy kételkedjen Groves tábornokban,<br />
aki figyelemre méltóan ragaszkodott ahhoz, hogy<br />
-[365]-
mindig jelen legyen, mikor Ace, Butch és Slugger kihallgatták.<br />
A lelkész megértette, hogy talán a tábornok barátsága sem több<br />
kiszámított taktikánál egy átfogóbb stratégiában, és része e három<br />
hírszerző titkos összeesküvésének, akiktől a legjobban félt.<br />
Tudta, hogy nincs rá semmi módja, hogy bármit megtudjon,<br />
még azt se, hogy van-e rá valami módja, hogy megtudjon valamit.<br />
– Gyakran én is ugyanezt érzem – értett egyet vele tüstént<br />
a tábornok, amikor hangot adott a kétségeinek és rossz előérzetének.<br />
– Én is – ismerte be a pszichiáter.<br />
Lehet, hogy az együtt érző pszichiáter is csak trükk?<br />
– Nincs joguk ezt művelni velem – tiltakozott a lelkész<br />
Groves tábornoknál, amikor megint kettesben maradtak. – Azt<br />
hiszem, ennyit azért tudok.<br />
– Attól tartok, téved – felelte a tábornok. – Azt hiszem, rá<br />
fog jönni, hogy jogunk van bármit csinálni magával, amiben<br />
nem tud minket megakadályozni. Ebben az esetben ez jogszerű<br />
és egyszersmind szabályszerű. Maga a hadsereg tartalékának<br />
tagja volt. Most egyszerűen újra behívták szolgálattételre.<br />
– De hát engem elbocsátottak a tartalék kötelékéből –<br />
válaszolta a lelkész. – Megvan az a levél, amely ezt bizonyítja.<br />
– Nem hinném, hogy még mindig megvan, lelkész. És a<br />
mi nyilvántartásainkban nem szerepel.<br />
– De igen, szerepel – mondta a lelkész kárörvendve. –<br />
Megtalálják A tájékoztatás szabadsága dossziémban. A saját szememmel<br />
láttam benne.<br />
– Lelkész, mikor majd újra megnézi, rá fog jönni, hogy ki<br />
van törölve belőle. Maga nem teljesen ártatlan, tudja.<br />
– Miben vagyok bűnös?<br />
-[366]-
– Olyan vétségekben, amelyekről a hírszerző ügynökök<br />
még nem tudnak. Miért nem hajlandó azt mondani, hogy bűnös?<br />
– Hogy mondhatnám, mikor nem hajlandók megmondani,<br />
hogy miben?<br />
– Hogyan mondhatnák meg magának, ha egyszer nem<br />
tudják? Először is itt van ez a dolog a nehézvízzel – folytatta<br />
Groves tábornok immár kioktatóbb hangon –, amit természetes<br />
úton produkál, és nem hajlandó megmondani, hogy hogyan.<br />
– Nem tudom, hogyan – tiltakozott a lelkész.<br />
– Nem én vagyok az, aki nem hisz magának. Aztán itt van<br />
az a másik dolog, azzal a Yossarian nevű emberrel, John<br />
Yossariannal. Maga tett nála egy rejtélyes látogatást New Yorkban,<br />
mihelyt mi tudomást szereztünk erről. Ez volt az egyik ok,<br />
amiért elcsípték magát.<br />
– Nem volt abban semmi rejtélyes. Akkor mentem el hozzá,<br />
mikor mindezek a történések elkezdődtek. Kórházban volt.<br />
– Mi baja volt?<br />
– Semmi. Nem volt beteg.<br />
– Mégis kórházban volt? Próbálja elképzelni, Albert, hogy<br />
ez is hogy hangzik. Ugyanabban az időben volt a kórházban,<br />
amikor egy belga ügynök feküdt ott gégerákkal. Az az ember<br />
Brüsszelből jött, és Brüsszel az EEC központja. Ez is véletlen<br />
egybeesés volna? Annak az ügynöknek gégerákja van, de nem<br />
javul, és nem hal meg. Hogyhogy? Ráadásul ott vannak azok a<br />
róla szóló kódolt üzenetek a maga Yossarian barátjának. Naponta<br />
négyszer-ötször jönnek ezek az üzenetek attól a nőtől, aki<br />
úgy tesz, mintha egyszerűen csak szeretne vele telefonon beszélgetni.<br />
Én ilyen nővel még nem találkoztam. Maga igen?<br />
Most megint kezd leállni a veséje, mondta éppen tegnap. Miért<br />
az ő veséje áll le, és nem a magáé? Maga az, akiében nehézvíz<br />
-[367]-
van. Nekem nincs semmiféle véleményem. Semmivel nem tudok<br />
többet ezekről a dolgokról, mint a Lohengrin harmadik felvonásának<br />
előjátékáról vagy a gyötrelmesen éneklő gyerekkórusról.<br />
Azokat a kérdéseket teszem föl magának, amelyeket mások<br />
vetettek fel. Még az a mélységes gyanú is felmerült, hogy a<br />
belga a CIA-nél van. Sőt, egyesek azt hiszik, hogy maga a CIA-s.<br />
– Én aztán nem! Esküszöm, soha nem voltam CIA-s!<br />
– Nem én vagyok az, akit meg kell győznie. Azok az üzenetek<br />
a kórházból jönnek, Yossarian ápolónőjén keresztül.<br />
– Ápolónője? – kiáltott fel a lelkész. – Yossarian beteg?<br />
– Yossarian makkegészséges, és jobb formában van, mint<br />
maga vagy én.<br />
– Akkor miért van neki ápolónője?<br />
– Holmi testi kielégülés miatt. Ilyen vagy amolyan formájú<br />
szexuális kapcsolatot engednek meg maguknak, most már<br />
hetenként négyszer vagy ötször – a tábornok fontoskodva lenézett<br />
az ölében tartott vonalgrafikonra, hogy teljesen biztos legyen<br />
a dologban –, Yossarian irodájában, a lakásán, vagy a nő<br />
lakásán, gyakran a konyhában, a földön, miközben folyatják a<br />
vizet, vagy valamelyik másik szobában a padlón, a légkondicionáló<br />
alatt. Bár ebből a grafikonból látom, hogy érzéki kapcsolatuk<br />
gyakorlatilag meredeken csökken. Lehet, hogy vége a mézesheteknek.<br />
E szerint a legutóbbi Gaffney-jelentés szerint<br />
Yossarian már nem küld neki olyan gyakran hosszú szárú vörös<br />
rózsákat, és nem beszél olyan sokat női fehérneműkről.<br />
A lelkész vonaglott az egyre gyülemlő személyes részletek<br />
súlya alatt. – Kérem. Nagyon kérem.<br />
– Én csak megpróbálom részletesen tájékoztatni magát. –<br />
A tábornok átlapozott egy másik oldalra. – Aztán itt van a titkos<br />
megállapodás, melyet a jelek szerint Milo Minderbinderrel<br />
-[368]-
kötött, és amelyet mintha nem tartott volna helyénvalónak<br />
megemlíteni.<br />
– Milo Minderbinder? – reagált hitetlenkedve a lelkész. –<br />
Természetesen ismerem. Ő küldi azokat a csomagokat. Nem<br />
tudom, miért. Együtt voltam vele a háborúban, de majd ötven<br />
éve nem láttam, és nem is beszéltem vele.<br />
– Ugyan, lelkész, ugyan már. – A tábornok eltúlzottan csalódott<br />
arckifejezést színlelt. – Albert, Milo Minderbinder tulajdonjogot<br />
követel magára, szabadalmi eljárása van folyamatban<br />
magára, védjegyet jegyeztetett be a maga nehézvízmárkájára,<br />
méghozzá glóriával. Fölajánlotta magát a kormánynak egy hadirepülőgép-szerződéssel<br />
kapcsolatban, amelyre pályázik, és<br />
minden héten vastag, nagyon vastag pénzeket kap minden pint<br />
nehézvízért, amit kivonunk magából. El van képedve?<br />
– Minderről én eddig semmit nem hallottam!<br />
– Albert, Milónak ezt a saját szakállára nem lett volna joga<br />
megtenni.<br />
– Leslie, most aztán biztos, hogy megfogtam. – A lelkész<br />
már-már majdnem elmosolyodott. – Épp az előbb mondta,<br />
hogy az embereknek joguk van bármit csinálni, amiben nem<br />
tudjuk őket megakadályozni.<br />
– Ez igaz, Albert. De ez a gyakorlatban olyan érv, amelyet<br />
mi használhatunk, de maga nem. Újra végigmehetünk majd<br />
mindenen holnap délután, a heti összefoglaláson. A minden<br />
pénteken tartott heti gyűlésen maga a tábornok volt az, akit először<br />
megcsapott a legfrissebb fejlemények szele.<br />
– Ki fingott? – kérdezte.<br />
– Aha, mi ez a szag?<br />
– Én tudom – mondta a szolgálatos kemiko-fizikus. – Ez<br />
trícium.<br />
-[369]-
– Trícium?<br />
A szobában kattogni kezdtek a Geiger-számlálók. A lelkész<br />
lesütötte a szemét. Elképesztő átalakulásra került sor. Tríciumot<br />
szellentett.<br />
– Ez nagy változás, most új játszma kezdődik, lelkész úr –<br />
közölte komoran és szemrehányóan a tábornok. Meg kellett<br />
ismételni minden próbavételt és eljárást, és újakat kellett elindítani.<br />
– És azonnal ellenőrizzenek mindenkit az összes csoportban.<br />
A kontrollcsoportok tagjai közül senki nem eresztett ki<br />
semmi mást a seggéből, csak a szokásos metánt és kénhidrogént.<br />
– Szinte utálom továbbítani ezt a hírt – mondta a tábornok<br />
komoran. – Mostantól fogva nem fingunk többé szanaszét, lelkész<br />
úr.<br />
– És nem hugyozunk többé a falnak.<br />
– Elég lesz ebből, Ace. Nem találják furcsának – vetette fel<br />
aztán Groves tábornok filozofikusan egy hét múlva, a szabad<br />
agymenések szimpóziumán –, hogy éppen Isten emberének kell<br />
annak lennie, aki talán kifejleszti magában azt a termonukleáris<br />
kapacitást, amely elpusztíthatja ezen a bolygón az életet?<br />
– Nem, természetesen nem.<br />
– Miért lenne ez furcsa?<br />
– Megőrült maga?<br />
– Mi ütött magába?<br />
– Ki más lenne?<br />
– Ők molesztálják a ministránsfiúkat, nem?<br />
– Nem annak az erőnek kell véget vetnie a világnak,<br />
amely megteremtette?<br />
-[370]-
– Még furcsább lenne – értett velük egyet a tábornok,<br />
mindezeknek az elmélkedéseknek a mérlegelése után –, ha bárki<br />
más lenne.<br />
-[371]-
Hetedik könyv<br />
-[372]-
21. LEW<br />
Ez az émelygős érzés, ez az, amit már nagyon nem szeretek.<br />
De most már tudom, mi a különbség. Ha úgy gondolom,<br />
semmi az egész, akkor elmúlik. Ha úgy érzem, ez most valami,<br />
akkor a javulásom megszűnik, és megint visszaesem. Hamarosan<br />
mindenféle helyeken vakarózni kezdek, éjszaka izzadok, és<br />
lázas leszek. Előbb meg tudom mondani, mint akárki, hogy veszíteni<br />
fogok a súlyomból. A jegygyűrűm lötyögni kezd az ujjamon.<br />
Vacsora előtt minden este megiszom pár pohárral, még<br />
mindig azt a sráckorombeli régi keveréket, amin ma már csak<br />
nevetnek az emberek, C&C-t, Carstairs whiskyt kólával. Ha<br />
utána megint fájdalmat érzek a nyakamban vagy a vállamban,<br />
vagy mostanában a hasamban, tudom, itt az ideje, hogy felhívjam<br />
a doktort, és elkezdjek reménykedni, hátha nem kell megint<br />
fölmennem a városba egy újabb menetre Teemerhez, és netán a<br />
kórházába valamelyik sugárkezelő mesterlövészéhez. Clairenek<br />
mindig tudtára adom, mikor érzem, hogy valami készülődik.<br />
Hiába nem riogatom. A gyomorégés könnyen jön. Akkor<br />
jön, amikor túl sokat eszem. Az émelygés, amit úgy unok, a betegséggel<br />
jön, és a kúrával jön. Semmivel nem lehet összetéveszteni.<br />
Mikor az émelygésre gondolok, anyámra gondolok,<br />
meg az ő zöld almáira. Gondolataimban olyan az ízük, mint az<br />
az íz, melyet akkor érzek,amikor émelygek. Egyszer kissrác koromban<br />
tályog nőtt a fülemben, amit otthon vágtak föl, egy<br />
szakorvos jött ki hozzánk dr. Ave Levine-nal, anyám pedig azt<br />
mondta nekem, az orvosoknak és mindenkinek, aki csak ott<br />
volt, hogy biztos megint zöld almát ettem. Mert ilyet kap az<br />
ember, mikor zöld almát eszik. Mosolyognom kell, mikor<br />
eszembe jut az öreglány Nagyon nett volt, még a vége felé is,<br />
mikor már nem volt mindig észnél. Az én nevemre mindig emlékezett.<br />
A többieket nehezen ismerte meg, még az öregemet is,<br />
-[373]-
a könnyes szemével, de engem nem. – Louie – szólított meg<br />
csöndesen. – Boycsik, Louale. Komm aher cu der momma.<br />
van.<br />
Mostanára már hányingerem van tőle, hogy hányingerem<br />
Sammyt mindig feldobja, mikor hallja, hogy így fogalmazom<br />
meg, így aztán gondoskodom róla, hogy elmondjam, valahányszor<br />
látom, csak hogy megnevettessem, amikor eljön hozzánk<br />
egy-egy újabb látogatásra, vagy néha a városba, mikor<br />
bemegyünk, hogy elmenjünk valahova. Időnként beruccanunk<br />
a városba egy-egy estére, csak hogy bebizonyítsuk, hogy még<br />
képesek vagyunk rá. Sammyn meg az egyik lányomon kívül<br />
senkit nem ismerünk már ott. Elmegyek Claire-rel színházba, és<br />
keményen próbálok nem elaludni, miközben úgy teszek, mintha<br />
érdekelne, hogy mi történik a színpadon. Vagy leülök<br />
Sammyvel enni vagy inni, miközben Claire a múzeumokat<br />
vagy a műkereskedéseket járja Linda lányommal, vagy egyedül.<br />
Sammy néha magával hoz egy-egy kedves, jó természetű<br />
nőt, asszonyt, de könnyen látni, hogy semmi komoly nincs köztük.<br />
Winkler néhány hetenként föl-fölhív Kaliforniából, csak<br />
hogy tudja, hogy mennek a dolgok, és elmesélje, ki halt meg az<br />
ottani ismerőseink közül, meg hogy friss híreket halljon azokról<br />
az emberekről, akikkel még tartjuk itt a kapcsolatot. Mostanában<br />
cipőket árul, azt mondja, valódi bőrcipőket, nagy kereskedelmi<br />
láncolatok üzleteinek, amelyeknek cipőosztályuk van, és<br />
a cipőkből származó készpénzzel vészeli át azokat az időket,<br />
mikor a csokoládétojásainak meg a húsvéti nyulainak holtszezonjuk<br />
van. Csinál valami mást is, amiről nem akarok többet<br />
tudni, fagyasztott élelmiszerekkel, főleg fölös húskészletekkel<br />
üzletel. Sammy is el tud még mosolyodni Marhajó Marvie üzleti<br />
vállalkozásain. A jelek szerint Sammynek sincs sok szórakozása,<br />
mióta egyedül él abban az új lakásában, a felhőkarcolóban.<br />
Még mindig nem tud mit kezdeni az idejével, kivéve azt a<br />
kis munkáját, hogy pénzt hajt föl a ráksegélyre. Azt mondja, jó<br />
-[374]-
nyugdíjat kap a Time magazintól, és félre is rakott pénzt, így ez<br />
nem probléma. Adok neki ötleteket, de ő nem mozdul.<br />
– Menj el Las Vegasba, és játszadozz el egy darabig a kurvákkal.<br />
Claire még ezt is helyesli. Még mindig bolondulok érte.<br />
Még mindig nagyok a mellei, és vadonatújnak látszanak, mióta<br />
megint megplasztikáztatta őket. Vagy elmehetne a Bermudákra<br />
vagy a Karib-tengerre, ahol találhatna magának egy kedves,<br />
vakációzó titkárnőt, akivel úgy bánhatna, mint valami hercegnővel.<br />
Vagy Boca Ratonba, keresni egy elegáns, középkorú özvegyet<br />
vagy elvált asszonyt, aki tényleg újra férjhez akar menni.<br />
– Sammy, tényleg gondolkodnod kéne rajta, hogy újra<br />
megnősülj. Te nem vagy az a fajta, aki egyedül tud élni.<br />
– Hozzászoktam.<br />
– Most már túl öreg vagy – mondja neki Claire. –<br />
Tulajdonképpen egyáltalán nem tudsz főzni, igaz?<br />
Megfeledkezünk róla, hogy Sammy még mindig félszeg a<br />
nőkkel, míg csak meg nem törik a jég, és nem tudja, hogy kell<br />
egy lányt felcsípni. Megmondom neki, hogy majd én is elmegyek<br />
vele, mikor jobban leszek, és segítek találni neki valakit,<br />
aki tetszik nekünk.<br />
– Én is jövök – mondja Claire, aki mindig kész bárhova<br />
elmenni. – Majd én megszondázom őket, és kiszúrom a<br />
dilinósokat.<br />
– Sammy – noszogatom –, emeld föl már a seggedet, és<br />
menj el egy világ körüli útra. Nem vagyunk már gyerekek, se<br />
te, se én, és talán nem futja az időből, hogy belevágjunk mindabba,<br />
amiről mindig azt hittük, hogy meg akarjuk csinálni. Nem<br />
akarsz megint elmenni Ausztráliába, meglátogatni az ottani barátaidat?<br />
-[375]-
Sammynek mindenfelé el kellett mennie, mikor a Time<br />
Inc.-nél, ahol állásban volt, áthelyezték a nemzetközi osztályra,<br />
és még mindig a legkülönbözőbb helyeken voltak ismerősei.<br />
Magam is gondolkoztam rajta, nem lennék-e hajlandó elmenni<br />
egy világ körüli útra, mihelyt ezúttal is visszanyerem a<br />
súlyomat, mert Claire nagyon szeretné. Az utóbbi időben élvezem,<br />
ha látom, hogy mindenki megkapja, amit akar.<br />
Lehet, hogy a korom is teszi, a Hodgkin mellett, de jobban<br />
érzem magam, ha tudom, hogy mindenki oké marad, mikor én<br />
már nem leszek. Legalább induláskor. Most, hogy Michael okleveles<br />
számszakértő lett egy olyan helyen, ahol szeret lenni,<br />
úgy néz ki, hogy mind el vannak igazítva. Claire-nek még mindig<br />
szép az arca és jó az alakja, hála a vidéki egészségközpontokba<br />
tett útjainak, meg a titkos plasztikai nyesegetéseknek és<br />
varrogatásoknak, amelyekre időnként eloson. Sok más mellett<br />
szereztem egy jó kis tengerparti ingatlant Saint Maartenben,<br />
mely éppen üdülőfejlesztésre való, az is az ő nevén van, aztán<br />
egy másik Kaliforniában, amelyikről még nem tud, pedig az is<br />
az ő nevén van. Vannak széfjeim, nem is egy, melyekben olyan<br />
dolgok vannak, amelyeknek a kezelésére még nem tanítottam<br />
meg. Bárcsak jobban értene a számoláshoz, de most már ott van<br />
Michael, aki segíthet neki, és az Arizonában élő Andynek is van<br />
némi üzleti érzéke. Michael szemlátomást érti a szakmáját, egy<br />
sor más dologgal együtt, amelyekre én tanítottam meg, mert<br />
tudom, hogy nem tanították meg rájuk a számviteli főiskolán.<br />
Megbízom én az ügyvédemben meg a többi emberemben, amíg<br />
itt vagyok, és biztos lehetek benne, hogy tudják, mit akarok, és<br />
tüstént meg is csinálják, de hogy azután mi lesz, abban már<br />
nem vagyok olyan biztos. Ellustulnak. Emil Adler is ellustult,<br />
ahogy megöregedett, és gyorsan továbbadja az embert valami<br />
más szakorvosnak. A gyerekek mind otthagyták, és új, saját orvost<br />
kerestek maguknak. Egyre arra tanítgatom Claire-t, hogy<br />
-[376]-
legyen keményebb az ügyvédekkel, mint én, legyen független<br />
tőlük.<br />
– Amikor jónak látod, vonjál be akárki mást, akit csak<br />
akarsz. Mostantól fogva te intézhetsz helyettem mindent. Egy<br />
percig se hagyd, hogy a fejedre nőjenek. Nem tartozunk nekik<br />
semmivel. Ha egyszer majd tartozunk, akkor biztosan kérni is<br />
fogják.<br />
A családomból senki nem játszott szerencsejátékot, még a<br />
tőzsdén sem. És csak Andy hajlamos a szertelenségre, de ő jól<br />
nősült, jó természetű, kedves lányt vett el, és úgy látszik, szolidan<br />
betársult az apósához néhány jól menő autókereskedésbe<br />
Arizonában, Temple-ben és Scottdale-ben. De soha nem engedheti<br />
meg magának, hogy elváljon, ami esetleg még jól is jöhet, a<br />
felesége azonban igen. A tulajdonrészesedésének egy része az<br />
enyém, de azt már átírattam rá. Susannak gyerekei vannak, itt a<br />
közelben, és egy jó modorú ács a férje, akit hozzásegítettem,<br />
hogy házakat építhessen, és eddig úgy néz ki, hogy ez is jól<br />
megy, minden oké. Linda életre szólóan megállapodott a pedagógusi<br />
állásában, melynek révén hosszú vakációkat kap és jó<br />
nyugdíjat. Tudja, hogy kell magához vonzania a férfiakat, és lehet,<br />
hogy újra férjhez megy. Néha szeretném, ha Michael jobban<br />
hasonlítana rám, merészebb lenne, erősebb egyéniség, hangosabban<br />
és gyakrabban érvényesítené önmagát, de lehet, hogy<br />
éppen miattam olyan, amilyen, és Claire szerint alighanem így<br />
is van.<br />
– Mi másért, Lew? – mondja, mikor megkérdezem. –<br />
Veled nem könnyű vetekedni.<br />
– Nem is örülnék, ha azt hinném, könnyű.<br />
Claire nem hajlandó együttműködni, mikor a hagyatéki<br />
terveimről akarok beszélni vele, és nem hajlandó sokáig hallgatni<br />
őket.<br />
-[377]-
– Előbb vagy utóbb... – mondom neki.<br />
– Legyen utóbb. Váltsunk témát.<br />
– Én se élvezem. Oké, témát váltok. Mennyit hozna neked<br />
évente egy százezer dolláros befektetés nyolc százalékos kamata?<br />
– Nem hozna eleget az új házra, amit meg akarok venni!<br />
Lew, az isten szerelmére, nem hagynád már abba? Inkább igyál<br />
egy pohárral. Én majd elkészítem.<br />
Most már jobban bízik Teemerben, mint én, sőt annál is,<br />
ahogy a jelek szerint ő bízik önmagában. Dennis Teemer beköltözött<br />
a kórházának a diliosztályára, azt mondja, kezelésre, bár<br />
megtartotta a rendelési időit és a kórházi praxisát. Ez számomra<br />
őrültségnek hangzik. Így hát lehet, hogy tudja, mit csinál,<br />
ahogy Sammy szellemeskedve mondja. Mikor Emil az itteni<br />
kórházban nem tud segíteni rajtam, elkezdek visszajárni a városba<br />
Teemerhez, hogy újra felMOSsanak azokkal az injekciókkal,<br />
amelyektől rám jön az az émelygés, amit úgy gyűlölök, legjobb<br />
esetben legalább egyszer egy héten. MOS a neve annak a<br />
kemoterápiás keveréknek, amit most adnak nekem, Teemer pedig<br />
rám hagyja, hadd higgyem, hogy a „felmosni” tréfám eredeti,<br />
és még soha senki mástól nem hallotta.<br />
Mostanában már utálok visszamenni hozzá. Félek, és el<br />
vagyok nyúzva. Emil azt mondja, muszáj, és ezt én is tudom.<br />
Mostanára azt hiszem, már Teemert is gyűlölöm. De nem eléggé<br />
ahhoz, hogy letörjem a derekát. Ő lett a betegségem. Mindig<br />
minden olyan komor a várószobájában. Mikor nem Claire hoz<br />
be, a bérautó-szolgálat fekete vagy gyöngyházszínű limuzinján<br />
megyek be és jövök vissza, mindig ugyanazzal a sofőrrel, azzal<br />
a Velencéből való Frank nevű fickóval, és már bemenni is terhes.<br />
Úton Teemer rendelőjéből hazafelé vagy a kórházba, el kell<br />
hajtani ott a sarkon a mellett a Temetkezési Otthon mellett, és<br />
ezt se szeretem. Szinte mindig ott várakozik előtte legalább egy<br />
-[378]-
alkalmazott, aki túlságosan jól öltözött, hogysem normálisnak<br />
lássék, és rendszerint egy hátizsákos és turistabotos hapsi is, aki<br />
biztosan szintén ott dolgozik, és úgy néz ki, mint valami hegymászó,<br />
és szemmel tartanak minden kocsit, amelyik lelassít az<br />
útkereszteződésnél. Engem is megbámulnak.<br />
Mostanára már Teemer kórházába is félek visszamenni, de<br />
ezt soha nem mutatom ki. Mióta Sammy Glendája meghalt,<br />
Winkler meg a felesége pedig Kaliforniában él, Claire-nek szállodában<br />
kell laknia, vagy egyedül, vagy valamelyik lányunkkal,<br />
és ez nem valami nagy mulatság neki. Az émelygés az, ami el<br />
fog intézni. Emlékszem rá, milyen érzés, és már ettől is émelygés<br />
fog el. Sokat vagyok fáradt, úgy sejtem, a koromtól fáradok,<br />
és fáradt vagyok a gyöngélkedéstől, és most már, azt hiszem,<br />
tényleg rosszul vagyok tőle! Aggódom, hogy eljön az idő, amikor<br />
bemegyek a kórházba, és nem tudok a saját lábamon kijönni.<br />
Senkinek nem kell mondania nekem, hogy tovább éltem,<br />
mint bármelyikünk gondolta volna. Nem is mondja senki. Ha<br />
valaki megpróbálná, azt hiszem, tüstént nekiugranék, mint a<br />
régi Coney Island-i Lew Rabinowitz, és tényleg letörném a derekát.<br />
Teemer szerint valamiféle rekordot állítok fel. Én azt<br />
mondom neki, hogy nem én, hanem ő. Mikor utoljára benn jártam<br />
nála, egy csontdoktor éppen a lábamról készült egyik CTfelvételt<br />
nézegette, amelyről kiderült, hogy teljesen rendben<br />
van. Kezdik azt gondolni, hogy valami vírustól jöhetett az<br />
egész. Szerintem ez teljesen oké. Teemernek mindegy, hiszen<br />
ugyanúgy kell kezelnie, de engem felvidít a tudat, hogy nem<br />
adom tovább örökletesen. Mikor megjelennek a tüneteim, a<br />
gyerekeimen is előjönnek a szimptómák. Meg tudom mondani<br />
az arcukról, amikor beszélnek velem. Émelygősnek látszanak.<br />
És valahányszor émelyeg a gyomruk, vagy merev a nyakuk,<br />
mikor fölébrednek, tüstént arra gondolnak, hogy orvoshoz kellene<br />
rohanniuk. Nem én vagyok a legszerencsétlenebb ember,<br />
-[379]-
aki valaha élt, de nem hiszem, hogy ez most már számít valamit.<br />
Nem vagyok többé fiatal. Erre mindig emlékeznem kell.<br />
Folyton elfelejtem, mert a rohamaim közt olyan jól érzem magam,<br />
mint akármikor, és több dologban találok mulatságot,<br />
mint a legtöbb ember, akit ismerek. De mikor Marty Kapp<br />
meghalt New Jerseyben egy golfpályán, aztán Stanley Levyt is<br />
elvitte egy szívroham, és David Goodmant majdnem elvitte egy<br />
másik, alig harmincnyolc éves korában, Betty Abrams meghalt<br />
rákban Los Angelesben, Lila Gross pedig rákban itt, és Mario<br />
Puzónak háromszoros bypass-műtétje volt meg Casey Lee-nek<br />
is, Joey Heller pedig megbénult attól a hülye Guillain-Barré<br />
szindrómától, amiről senki soha nem hallott, és most törnie kell<br />
a fejét, hogy a meggyöngült izmai hogyan fognak tovább gyöngülni,<br />
ahogy öregszik, nekem is hozzá kellett szokni a gondolathoz,<br />
hogy az idő kezdi utolérni Lew Rabinowitzot is, hogy<br />
elértem abba a korba, amikor még az egészséges emberek is<br />
megbetegszenek és meghalnak, és én se fogok örökké élni. Miközben<br />
karib-tengeri nyaralásainkon, Martinique-en és Guadeloupe-on<br />
rákaptam a francia sajtokra, megszerettem a francia<br />
borokat is, és Claire még nem vette észre, hogy elkezdtem fölnyitogatni<br />
az összes jobb borunkat. Kiürítem a borospincémet.<br />
Mostanában nehezebben tudok sok pénzt számon tartani, mint<br />
azelőtt, és talán ez is egyik jele annak, hogy öregebb lettem. Valahányszor<br />
elmegyünk mostanában valahova, mind a ketten<br />
egyre több gyógyszeres fiolát viszünk magunkkal. Azt könnyű<br />
volt belátni, hogy az olyasmik, mint a személyes vízvezetékrendszerem<br />
egyszerűen nem fognak többé rendesen működni,<br />
és előbb vagy utóbb elkezdenek felhalmozódni a súlyos rendellenességek.<br />
Nekem már megvolt a magamé.<br />
Valamikor régen ezt soha nem éreztem, hogy az élet valaha<br />
is rövid lehet számomra, még a seregben se, a gyalogsági<br />
harcban Európában. Tudtam, hogy ott van a veszély, ezt tüstént<br />
-[380]-
láttam, de soha nem gondoltam, hogy engem is megérinthet.<br />
Mikor augusztusban váltásként bevonultunk egy Falaise nevű<br />
francia városba az ottani nagy csata után, egy életre elég német<br />
halottat láttam nagy halmukban rohadni a földön. Tucatszámra<br />
láttam még aztán is, mielőtt a végére értem. Halott amerikaiakat<br />
is láttam. Láttam Eisenhowert, amint megszemlélte a győzelem<br />
színhelyét, és szerintem ő is úgy nézett ki, mintha hányingere<br />
lenne. Egy Grosshau nevű városban, Belgiumon túl, a német<br />
határon, egy Hürtgen nevű másik város közelében alig fél<br />
méterre álltam Hammertől, aki éppen azt mondta, hogy a németek<br />
kivonultak, és a város tiszta, mikor egy orvlövész tarkón<br />
lőtte. Még jelentette, hogy minden biztonságos, mikor előrebukott<br />
a karjaim közé; aztán lerogyott a hóba. Csöppet se lepett<br />
meg, hogy ő volt az, és nem én. Magától értetődőnek vettem,<br />
hogy nekem mindig szerencsém Lesz. Még a fogolytáborban is<br />
szerencsés voltam, és nem féltem igazán. Aznap, mikor a nyomorúságos<br />
vasúti utazás után végre odaértünk, és felsorakoztattak<br />
minket, hogy nyilvántartásba vegyenek, láttam, amint<br />
egy tiszta egyenruhába öltözött, hideg tekintetű, sovány tiszt<br />
úgy bámul egy Siegel nevű másik zsidó hadifogolyra, hogy az<br />
nem tetszett nekem, és gondolkodás nélkül elhatároztam, hogy<br />
megszólítom, és csinálok valamit. Mocskos voltam, mint mindnyájan,<br />
tetves és holtfáradt, a hasmenéstől is bűzlöttem, de<br />
odamentem ahhoz a tiszthez, félénknek tettetve magam, és<br />
roppant udvariasan, mosolyogva megkérdeztem tőle:<br />
– Bist du auch Jude?<br />
Kinyitotta a száját, és úgy tátogott rám, mintha megőrültem<br />
volna. Soha senkit nem láttam ennyire meglepődni. Mikor<br />
eszembe jut, mindig nevetnem kell rajta. Nem hiszem, hogy a<br />
német hadseregben gyakran kérdezték volna tőle, hogy ő is<br />
zsidó-e.<br />
-[381]-
– Sag das noch einmal – reccsentett rám élesen. Nem tudta<br />
elhinni.<br />
Tettem, amit mondott, és újra elmondtam. Megrázta a fejét,<br />
és kuncogni kezdett magában, aztán odalökött nekem egy<br />
darab kemény kétszersültet a kezében tartott kis csomagból.<br />
– Nem, sajnos, nem – felelte nevetve angolul. – Miért<br />
óhajtja tudni, hogy zsidó vagyok-e?<br />
Mert én az vagyok, mondtam neki németül, és megmutattam<br />
neki a J betűt a dögcédulámon. A nevem Rabinowitz, Lew<br />
Rabinowitz, folytattam, aztán hozzátettem még valamit, mert<br />
azt akartam, hogy gondolkodjon el rajta. – És beszélek egy kicsit<br />
németül.<br />
Megint felvihogott, olyan tekintettel, mintha nem tudna<br />
hinni nekem, aztán elballagott, és békén hagyott minket.<br />
– Hé, komám, megőrültél? – mondta a hátam mögött egy<br />
göndör, rozsdaszín hajú, magas fickó, akinek Vonnegut volt a<br />
neve, és később könyveket írt. Ő se tudta elhinni.<br />
Úgy spekuláltam, hogy mikor a sor elejére érek, úgyis rájöttek<br />
volna.<br />
Még mindig nem féltem.<br />
Attól a naptól fogva, hogy puskát kaptam, szerelmes lettem<br />
belé, és soha senkinek nem kellett emlékeztetnie rá, hogy<br />
tartsam tisztán. Az utána sok ócskavas után az apám hulladékboltjában,<br />
maga volt a mennyország, mikor egy olyan masinát<br />
kaptam a kezembe, amelyik, mintha új lett volna, működött, és<br />
jó hasznát lehetett venni. Erősen hittem az összes fegyveremben.<br />
Amikor a tengerentúlon új fiúként és létszámfeltöltésként<br />
beosztottak a szakaszomba, boldogan vettem át a BAR-t, a<br />
Browning automata golyószórót, és még azután is örültem neki,<br />
mikor már észrevettem, hogy azok a fiúk, akik jobban ismerik,<br />
óvakodnak tőle, és hamarosan rá is jöttem, hogy miért. Akinél a<br />
-[382]-
tűzerő van, az vonja magára a tüzet. Legjobb volt soha nem tüzelni<br />
vele, csak ha muszáj volt. Ezt is gyorsan megtanultam. Aki<br />
elárulta a pozíciónkat, mikor semmi fontosabb lövöldöznivalója<br />
nem volt, csak egy német katona, azt kockáztatta, hogy mi többiek<br />
megverjük. Én hittem a fegyvereimben, de nem emlékszem,<br />
hogy sokat kellett volna tüzelnem velük. Előbb mint tizedes,<br />
aztán mint rajparancsnok legtöbbször csak megmondtam a<br />
többi tizenegynek, hogy hol helyezkedjenek el, és mire menjenek<br />
rá. Előretörtünk Franciaországon át Németország felé, és<br />
nem valami gyakran láttuk azokat az emberi alakokat, akikre<br />
lőttünk, csak miután már meghaltak, és mereven hevertek a<br />
földön, mikor elhaladtunk mellettük. A dolognak ez a része kísérteties<br />
volt. Üres teret láttunk, kiszúrtuk a lövöldözést, és ráirányítottuk<br />
a tüzünket, meghátráltunk a tankok meg a páncélautók<br />
előtt, és a földre lapultunk a tüzérségi tűz elől, de a szakaszunk<br />
szinte soha nem pillantotta meg azokat az embereket,<br />
akikkel háborúztunk, és mikor nem rohamoztak meg vagy<br />
bombáztak minket, majdnem olyan volt, mintha megint egy<br />
Coney Island-i céllövöldében lennénk.<br />
Kivéve, hogy ez nem volt mindig nagy mulatság. Át voltunk<br />
ázva, fáztunk és mocskosak voltunk. A többiek hajlamosak<br />
voltak a zárótüzek alatt összebújni, folyton rájuk kellett ordítanom,<br />
hogy szóródjanak szét, és távolodjanak el tőlem meg<br />
egymástól, ahogy kell. Nem akartam, hogy túl közel legyen<br />
hozzám valaki, és elrontsa az én ragyogó sorsomat.<br />
Feltöltésként kerültem egy szakaszba, amely már teli volt<br />
feltöltésekkel, és hamar rájöttem, hogy ez mit jelent. Senki nem<br />
húzta ki sokáig. Egyetlen embert ismertem, aki az invázió napjától<br />
kitartott, Buchanan volt, az őrmesterem, és mire én odakerültem,<br />
már neki is kezdtek kicsúszni a kezéből a dolgok, később<br />
le is kaszálta egy géppuskasorozat, mikor a fedezékből kiugorva<br />
valami sövény felé rohant az út túlsó oldalán abban a<br />
Grosshau nevű városban a hürtgeni erdőben, amely állítólag<br />
-[383]-
tiszta volt. Aztán ott volt még David Craig, aki a kilencedik napon<br />
szállt partra Normandiában, és kilőtte a Tigris tankot, aztán<br />
hamarosan egy lábsérüléssel kórházba került, repesz találta el<br />
egy Luneville nevű hely közelében.<br />
Mikor a tankot kilőttük, Buchanan már nem tudta, mit<br />
csináljon; csak nézett rám, mikor megkapta rá a parancsot. Láttam,<br />
hogy reszket szegény. Ágyúnk se volt, amivel átlőhettük<br />
volna a tigris páncélját. A tank az egész szakaszunkat a földhöz<br />
szögezte.<br />
Én szólaltam meg. – Kinél van a páncélököl? – kérdeztem,<br />
és körülnéztem. – David? Craig? Te mégy Osonj át az utcán a<br />
házak közt, és gyere vissza a farának vagy az oldalának.<br />
– Lószart, Lew! – Addigra már neki is elege lett.<br />
Hát szar egy dolog, gondoltam én is. – Én is veled megyek.<br />
Majd én élesítem a gránátokat. Keresd meg, hol kell eltalálni.<br />
– A páncélökölből kilőtt rakéta se hatol át egy Tigris páncélján.<br />
A kezelési utasítás jó volt. Lőj egy gránátot az ágyútorony<br />
varratába. Lőj egy másikat a lánctalpakra, lehetőleg harminc<br />
méternél nem messzebbről. Négy gránátot vittem magammal.<br />
Mihelyt elhagytuk a házakat, és kijutottunk a faluból, egy vízmosást<br />
követtünk, amelyben vékonyan csordogált a zöldes víz,<br />
míg el nem jutottunk egy kanyarig, aztán egyszer csak ott volt<br />
előttünk, áthidalva az árkot, nem messzebb tőlünk kilencméternyinél.<br />
Ott tornyosult fölöttünk az a hatalmas jószág mind a<br />
hatvan tonnájával, és egy katona állt távcsővel a nyitott toronyfedelében,<br />
kiállhatatlan mosollyal, amitől megfeszült és rángatózni<br />
kezdett az államon az az ideg. Meg se pisszentünk, de<br />
azért az ajkamra tettem az ujjamat, becsusszantottam egy gránátot,<br />
és beélesítettem. Craig vadászgatott Indiában. Telibe találta<br />
a célt. Mikor a rakétagránát felrobbant, a távcső elrepült, a<br />
német pedig lecsuklott fejjel tűnt el a szemünk elől. A tank hát-<br />
-[384]-
álni kezdett. A második lövés eltalálta a lánctalpát, és a kerekei<br />
leálltak. Figyeltünk, aztán láttuk, ahogy a szakaszunk többi tagja<br />
kézigránátokat hajigál a belsejébe, amint elrohan mellette, és<br />
hamarosan az egész jószág lángban állt.<br />
Craiget meg engem Bronz Csillagra terjesztettek föl ezért.<br />
Craiget megsebesítette a combján egy szilánk a mellett a<br />
Luneville nevű hely mellett, mielőtt megkapta volna az övét, én<br />
meg hadifogságba estem, mielőtt megkaptam volna az enyémet.<br />
Mikor Craig úgy ötméternyire tőlem megsebesült, a másik<br />
oldalamon már holtan hevert egy srác, akinek ugyanaz a gránát<br />
hasította szét a fejét. Nekem a hajam szála se görbült meg. A<br />
repeszek tizenkettőnk közül nyolcat eltaláltak.<br />
Az a német katona ott a tankban az egyetlen német katona,<br />
akit valaha láttam, aki nem volt sem halott, sem hadifogoly,<br />
kivéve azokat, akik engem elfogtak. Azok vadonatújnak látszottak.<br />
Decemberben havazott a hürtgeni erdőben, és tudtuk,<br />
hogy nem leszünk otthon karácsonyra. David Craig talán, de mi<br />
nem.<br />
A hónap közepén nagy sietve felpakoltak minket egy csapatszállító<br />
kocsioszlopra, hogy délre szállítsanak erősítésül egy<br />
ezrednek, egy másik erdő mellé, egy Ardennes nevű város közelében.<br />
Mikor odaértünk és leszálltunk, egy százados várt<br />
minket a tisztáson, aki üdvözölt bennünket, és mihelyt felsorakoztunk,<br />
hogy meghallgassuk, bejelentette:<br />
– Emberek, be vagyunk kerítve.<br />
Volt köztünk egy Brooks nevű vicces fickó, aki elkezdett<br />
kiabálni: – Bekerítve? Hogy lehetnénk bekerítve? Épp most jöttünk<br />
ide. Hogy jöhettünk volna ide, ha mind be vagyunk kerítve?<br />
-[385]-
Mint kiderült, a hír igaz volt. A németek áttörtek azon az<br />
erdőn, és ez már nem volt olyan vicces.<br />
Aztán másnap megtudtuk, de csak mert megmondták nekünk,<br />
hogy megadtuk magunkat. Mindnyájan, az egész ezred.<br />
Hogy lehet ez? Föl voltunk fegyverezve, ott voltunk, föl voltunk<br />
szerelve. De valaki, valahol hátul, mindnyájunkkal megadatta<br />
magát. Nagy kupacban le kellett raknunk a fegyvereinket<br />
a földre, aztán csak várni, amíg foglyul ejtenek.<br />
Ennek nem volt semmi értelme.<br />
– Százados úr, nem próbálhatnánk meg hátrajutni? –<br />
kiáltott fel valaki idegesen.<br />
– Mikor hátat fordítok, nem vagyok többé parancsnok.<br />
– Merre kellene mennünk?<br />
Erre senki nem tudta a választ.<br />
Tízen kapaszkodtunk fel egy könnyű teherautóra, a két<br />
sofőrrel, akik odavittek bennünket, és elindultunk. A depónál<br />
feltankoltunk, ennyire nyugodtan mentek a dolgok. Extra gyapjúsálakat<br />
vételeztünk az arcunkra meg a nyakunkra, meg száraz<br />
harisnyákat. Voltak puskáink, karabélyaink és kézigránátjaink.<br />
Az ingem meg a vastag katonai alsóing közé dobozszámra<br />
gyömködtem be a fejadagos csomagokat, cigarettát, neszkávés<br />
csomagokat, cukrot, gyufát, a jó öreg, megbízható Zippo öngyújtómat<br />
a tűzgyújtáshoz, meg egypár gyertyát is.<br />
Nem jutottunk messzire.<br />
Azt se tudtuk, hová megyünk. Elfelé indultunk azon az<br />
úton, amelyen jöttünk, aztán balra fordultunk egy szélesebb útra,<br />
majd egy keresztezéshez értünk, és azt hittük, nyugatnak<br />
tartunk a saját vonalaink felé. De az út utána elkanyarodott, és<br />
láttuk, hogy megint északnak megyünk. Követtük a többi kocsit.<br />
A havazás egyre sűrűbb lett. Kezdtünk dzsipek, vezérkari<br />
-[386]-
autók és teherautók mellett elhaladni, amelyek belecsúsztak a<br />
hóbuckákba, és otthagyták őket. Aztán más kocsikhoz értünk,<br />
amelyeket szétlőttek, és kiégtek. Egyesek meg füstölögtek, ki<br />
voltak törve az ablakaik. Néhány holttestet is láttunk. Puskatüzet<br />
hallottunk, aknavetőket, géppuskákat, dudálást, furcsa sípszavakat.<br />
Mikor a saját teherautónk is belecsúszott egy hótorlaszba,<br />
otthagytuk, kisebb csoportokra oszlottunk, és megpróbáltunk<br />
gyalog, külön-külön meglépni.<br />
Átvackolódtam az út túlsó oldalára, átmásztam a padkán,<br />
és fedezékbe húzódtam a túlsó oldalon. Csúszkáltam a havon,<br />
ahogy csörtettem előre, amilyen gyorsan csak bírtam. Még ketten<br />
jöttek velem. Hamarosan autókat meg kutyákat hallottunk,<br />
aztán német parancsokat kiabáló hangokat. Szétoszoltunk, és<br />
elbújtunk a földön, de gond nélkül megtaláltak minket. Egyenesen<br />
nekünk jöttek az örvénylő hópelyhek közül, még ki se tudtuk<br />
venni az alakjukat, mikor már ránk szögezték a puskájukat.<br />
Fehér egyenruhákba voltak öltözve, amelyek beleolvadtak a<br />
háttérbe, és minden szerelésük vadonatújnak látszott, mi meg<br />
úgy néztünk ki, mint a kutyaszar, ahogy az a Vonnegut nevű<br />
fickó mondta, mikor megismerkedtem vele a vasútállomáson,<br />
aztán később beleírta egy könyvébe, mesélték nekem Claire és a<br />
gyerekek.<br />
Mindnyájunkat elkaptak, mind a tizenkettőnket, és még jó<br />
pár százat, azokhoz csatlakoztunk, mikor elindítottak minket. A<br />
teherautók, amelyekre feltereltek, áthajtottak velünk egy folyón,<br />
amiről később megtudtam, hogy a Rajna, aztán letettek bennünket<br />
egy nagy vasúti főpályaudvaron, annak a belsejében üldögéltünk<br />
búsan és unatkozva, míg csak egy hosszú teherszerelvény<br />
be nem húzott egy mellékvágányra. Német katonák<br />
másztak le róla sietve, aztán kirajzottak a várakozó teherautók<br />
és parancsnoki kocsik felé. Egész osztagokat láttunk, amelyek<br />
amerikai egyenruhát viseltek, katonai csendőri szalagokkal és<br />
fehér sisakokkal, mi meg csak csodálkoztunk, mi a fene történik<br />
-[387]-
itt. Ez volt a nagy katlancsata, és kiverték belőlünk a meleg<br />
szart, de ezt mi csak fél év múlva tudtuk meg.<br />
Három teljes napot és három éjszakát töltöttünk bezárva<br />
annak a tehervonatnak a vagonjaiban. Állva, ülve, guggolva<br />
aludtunk, és csak akkor feküdtünk le, mikor találtunk hozzá<br />
egy kis helyet. Nem volt klozetpapírunk. Nem törődtek vele,<br />
hogy hogy csináljuk. A sisakjainkat használtuk. Mikor a zsebkendőink<br />
is odalettek, odalett az igényességünk is. Hosszú időbe<br />
tellett, amíg elszállítottak minket abba a nagy hadifogolytáborba,<br />
messze-messze Németországba, majdnem a másik végébe.<br />
Volt ott egy táboruk angol katonáknak, fölismertük a szögesdrót<br />
kerítés kapuin az emblémájukat. Volt egy másik táboruk<br />
az oroszoknak. Aztán volt egy a többi európainak, onnan<br />
ismertem meg később azt a Svejk nevű idősebb hapsit. És most<br />
lett egy az amerikaiaknak is. Egyes angolok, akikkel beszéltem,<br />
több mint négy éve voltak fogságban. Nem gondoltam, hogy<br />
ezt én el bírnám viselni. Aztán eszembe jutott, hogy ha ők kibírták,<br />
akkor én is ki tudnám bírni.<br />
Körülbelül másfél héttel azután, hogy odakerültem, az a<br />
tiszt, akivel az első napon beszéltem, név szerint értem küldetett.<br />
Németül kezdte:<br />
– Azt mondja, maga tud németül?<br />
– Jawohl, Herr Kommandant.<br />
– Hadd halljam – folytatta angolul. – Beszéljen kizárólag<br />
németül.<br />
Megmondtam neki, hogy beszélek egy kicsit németül. Tudom,<br />
nem jól, de érteni többet értek.<br />
– Hogyhogy maga tud németül?<br />
– Ich Lernte es in der Schule.<br />
– Miért tanult németül?<br />
-[388]-
– Mann musste in der Schule eine andere Sprache lernen.<br />
– Mind a németet választották?<br />
– Nein, Herr Kommandant.<br />
– A többiek?<br />
– Fast alle studierten Französisch oder Spanisch.<br />
– Szörnyű a kiejtése.<br />
– Ich weiss. Ich hatte keine Gelegenheit zu üben.<br />
– Maga miért választotta a németet?<br />
Megkockáztattam egy mosolyt, mikor megmondtam neki,<br />
úgy gondoltam, egy szép napon majd alkalmam lesz németül<br />
beszélni.<br />
– Látja, igaza volt – felelte szárazon. – Most angolul beszélek<br />
magával, mert nem akarom pocsékolni az időt. Szeret itt<br />
lenni a táborban?<br />
– Nein, Herr Kommandant.<br />
– Miért nem?<br />
Nem tudtam, hogy mondják, hogy unalmas, de azt tudtam,<br />
hogy mondjam meg neki, hogy nincs semmi tennivalóm. –<br />
Ich habe nicht genug zu tun hier. Hier sind zu viele Männer, die<br />
nicht genug Arbeit haben.<br />
– Ajánlhatok valami jobbat. Egy munkaosztagot Drezda<br />
városában, amely nincs messze ide. Gondolja, hogy ezt jobb<br />
szeretné?<br />
– Azt hiszem, én...<br />
– Németül!<br />
– Jawohl, Herr Kommandant. Entschuldigen Sie.<br />
-[389]-
– Drezdában ugyanúgy biztonságban lesz, mint itt. Nincs<br />
semmiféle hadiipara, és csapatok se állomásoznak ott, nem fogják<br />
bombázni. Egy kicsit jobban fog enni, és a munkája majd lefoglalja.<br />
Körülbelül száz főt küldünk oda. Ezt jogosan megtehetjük.<br />
Igen?<br />
Bólintottam. – Ich würde auch gern gehen.<br />
– Hasznos lenne, mint tolmács. Az ottani őrök nem túl iskolázottak.<br />
Mint látni fogja, vagy öregek, vagy nagyon fiatalok.<br />
A munka is tisztességes. Egy élelmiszer-készítményt fognak<br />
gyártani, főleg terhes nők számára. Ez is megfelel magának?<br />
– Ja, das gefällt mir sehr, Herr Kommandant, wenn es nicht<br />
verboten ist.<br />
– Ez meg van engedve. De – mondta, majd vállat vont, és<br />
egy pillanatra elhallgatott, amivel tudtomra adta, hogy azért<br />
csak van valamiféle bökkenő – csak közlegényeket állíthatunk<br />
munkára. A Genfi Konvenciók szabályai csak ezt engedik meg.<br />
Azt nem engedélyezik, hogy tiszteket küldhessünk, még altiszteket<br />
sem. Maga meg őrmester. Még akkor sem engedhetjük<br />
meg, ha önként jelentkeznek.<br />
– Was kann ich tun? – kérdeztem. – Ich glaube Sie würden<br />
nicht mit mir reden, wenn Sie wüssten, dass ich nicht gehen kann.<br />
– Miért küldetett volna különben értem, ha nem tud valami<br />
kiutat, amellyel meg lehet a dolgot kerülni?<br />
– Herr Kommandant – emlékeztetett rá.<br />
– Herr Kommandant.<br />
Kinyitotta a tenyerét az íróasztala tetején, és felém lökött<br />
egy fél borotvapengét. – Ha levágja az őrmesteri stráfjait, akkor<br />
közkatonaként bánhatunk magával. Nem veszít vele semmit,<br />
sehol semmiféle előjogot, se itt, se otthon. Ha úgy dönt, hogy le-<br />
-[390]-
szedi őket, hagyja itt a pengét, mikor kimegy, és az őrmesteri<br />
stráfjait is.<br />
Drezda volt nagyjából a legszebb város, amelyet valaha<br />
láttam. Persze nem sok olyat láttam, amelyiket igazi nagyvárosnak<br />
neveznék. Csak Manhattant, aztán Londonból néhány<br />
keskeny szeletet, főleg textilgyárakat és hálószobákat. A közepén<br />
folyt egy folyó, és mindenfelé több volt a templom, mint<br />
amennyit egész életemben láttam, tornyokkal és kupolákkal, a<br />
tetejükön kereszttel. Egy nagy téren állt az operaház, egy másik<br />
téren meg egy nagy seggű lovon ülő férfi szobra körül hosszú<br />
sorokban sátrakat húztak fel a menekültek elhelyezésére, akik a<br />
városba özönlöttek a keletről előrenyomuló oroszok elől. A város<br />
működött. Rendszeresen közlekedtek a villamosok. A gyerekek<br />
iskolába jártak. Az egyetlen velünk egykorú fickónak, aki<br />
a szemünk elé került, fel volt tűzve a kabátujja a levágott karjának<br />
a csonkja körül. Játszottak a színházak. Egy nagy fémtáblán<br />
Yenidze cigarettákat hirdetek. Aztán néhány hét múlva plakátokat<br />
ragasztottak ki, és láttam, hogy cirkusz jön a városba.<br />
Az épület, amelyben elhelyeztek minket, valamikor vágóhíd<br />
volt, mikor még volt vágni való marhájuk. Alatta az alagsorban<br />
volt a húsraktár, amelyet a tömör sziklába vájtak, oda<br />
mentünk le, mikor megszólaltak a szirénák, és közeledtek a repülőgépek,<br />
hogy valahol máshol bombázzanak. Mindig olyan<br />
közeli helyek ellen mentek, amelyeknek több katonai értékük<br />
volt, mint nekünk. Nappal amerikaiak jöttek. Éjszaka angolok.<br />
Hallottuk, ahogy a bombák valahol nagyon messze felrobbannak,<br />
és közben jól éreztük magunkat. Gyakran láttuk is a gépeket,<br />
nagyon magasan, nagy kötelékekben.<br />
Az őreink vagy még tizenöt év alatti srácok, vagy hatvan<br />
fölötti, szuszogó öregemberek voltak, kivéve egy kemény fickónak<br />
látszó felügyelőt, akiről azt mondták, ukrán, és néhány<br />
naponként mindig benézett a gyárba meg a szállásunkra, hogy<br />
-[391]-
meggyőződjön róla, hogy még ott vagyunk, és gondoskodjon<br />
róla, hogy vigyázzanak az egyenruháinkra. Valahányszor valaki<br />
megbetegedett közülünk, elvették és gondosan összehajtogatták<br />
az egyenruháját. Az egyik oldalon már nagyon közel jártak<br />
az oroszok, és azt remélték, különösen az ukrán, hogy majd<br />
hozzánk, amerikaiakhoz menekülhetnek. A gyárban az asszonyok<br />
meg a lányok mind rabszolgamunkások voltak, a legtöbben<br />
lengyelek. Az öregebbek közül egyesek olyanok voltak,<br />
mint a nagynénéim meg a nagyanyám, sőt mint az anyám, de<br />
soványabbak voltak, sokkal soványabbak. Sokat viccelődtem<br />
velük, hogy feldobjam a hangulatot, és jelezzem, hogy szívesen<br />
flörtölnék is. Mikor egyesek viszonozták a tréfáimat, és azokat a<br />
mély, vágyakozó tekinteteket vetették rám, gondolkodóba estem.<br />
Te, fiú, ez nem lenne akármi. Az őröket is ugrattam vele,<br />
hogy csináljanak már nekem valami helyet, ahol a Fräulein meg<br />
én elvonulhatnánk egy kis Geschmuséra.<br />
– Rabinowitz, te meg vagy őrülve – mondta nekem ez a<br />
Vonnegut nevű fickó, nem is egyszer. – Csak egyszer csináld<br />
meg ezt egy német nővel, és agyonlőnek.<br />
Örültem, amiért figyelmeztetett. Biztosan kiszúrta, hogy<br />
szemeztem a kinti lányokkal, mikor oda-vissza masíroztattak<br />
minket.<br />
– Rendezzünk egy táncmulatságot – határoztam el egyszer.<br />
– Lefogadom, jó kis tánc lenne, ha rá tudjuk beszélni őket,<br />
hogy adjanak nekünk valami zenét.<br />
– Én ugyan nem – mondta Svejk az ő vastag akcentusával,<br />
és újra elmondta nekem, hogy ő nem akar más lenni, csak derék<br />
katona.<br />
Vonnegut csak a fejét rázta.<br />
-[392]-
Elhatároztam, hogy egyedül próbálom meg. A gépek majd<br />
minden éjjel ott döngicséltek a fejünk fölött, és az őrök mintha<br />
nap mint nap jobban aggódtak volna.<br />
ben.<br />
– Herr Reichsmarschall – mondtam a legidősebbnek.<br />
– Mein lieber Herr Rabinowitz – felelte hasonló hangnem-<br />
– Ich möchte ein Fest haben und tanzen. Können wir Musik<br />
haben, zum Singen und Tanzen? Wir werden mehr arbeiten.<br />
– Mein lieber Herr Rabinowitz. – Ők is jól mulattak velem. –<br />
Es ist verboten. Das ist nicht erlaubt.<br />
– Fragen Sie doch, bitte. Würden Sie das nicht auch gern<br />
haben?<br />
– Es ist nicht erlaubt.<br />
Túlságosan féltek, hogy megkérdezzék valakitől. Aztán<br />
jöttek a cirkuszi plakátok, és elhatároztam, hogy ezt aztán tényleg<br />
megpróbálom, Vonneguttal meg Svejkkel, a derék katonával,<br />
hármasban. Ők nem akartak semmiféle részt vállalni benne.<br />
Én úgy láttam, hogy nem veszthetünk vele semmit.<br />
– Miért ne? A francba is, hát nem szeretnénk mind elmenni?<br />
Elmegyünk hozzá együtt, és megkérjük. Szükségünk van<br />
pihenésre. Mind beledöglünk az unalomba, ha folyton csak<br />
várnunk kell.<br />
– Én nem – mondta Svejk a maga lassú angolságával. –<br />
Alázatosan a bocsánatát kérem, Rabinowitz, de én úgy találom,<br />
épp elég bajba kerülhetek akkor is, ha csak azt csinálom, amit<br />
mondanak. Én már végigmentem ezen korábban is, hosszabb<br />
időn át, mint gondolná, és többször, mint amennyiről tud. Alázatosan<br />
bocsánatot kérek...<br />
– Oké, oké – szakítottam félbe. – Majd én megcsinálom<br />
egyedül.<br />
-[393]-
Aznap éjjel a bombázók miránk jöttek. Nappal amerikai<br />
gépek röpültek fölénk, alacsonyan szálltak, messzi egymástól,<br />
és a város különböző részein romboltak le épületeket. Furcsának<br />
is találtuk, hogy a bombáik olyan messzire hullnak le egymástól,<br />
és semmi másra nem céloznak, csak lakóházakra. Törtük<br />
is rajta a fejünket, hogy miért. Fölaprított romokat készítettek<br />
elő az elkövetkező tüzekhez, de ezt mi nem tudtuk. Mikor<br />
este, mint rendesen, megint megszólaltak a szirénák, lementünk<br />
a vágóhidunk alatti hústároló pincénkbe. Ezúttal ott is maradtunk.<br />
A riadót nem fújták le. Sziklafalainkon és betonplafonunkon<br />
át furcsa, erős, tompa dübörgéseket és becsapódásokat hallottunk,<br />
amelyek nem bombarobbanásoknak hangzottak. A<br />
gyújtóbombák töltetei voltak. Kis idő múlva kialudtak a menynyezetről<br />
lelógó villanykörték, és leálltak a ventilátorok. Az<br />
erőmű kinyiffant. A szellőzőnyílásokon így is befújt a levegő,<br />
lélegezni hát tudtunk. Szokatlan moraj harsant föl, egyre közelebb<br />
jött, egyre harsányabb lett, és órákig tartott. Olyan volt,<br />
mint mikor egy vonat nagy szélroham kíséretében hirtelen belerobog<br />
egy alagútba, vagy mikor a hullámvasút a lejtő tetején<br />
gyorsulni kezd lefelé, csakhogy egyszerűen nem múlt el. A<br />
hang semmit nem gyöngült. A robajt a levegő okozta, a többmérföldnyi<br />
széles huzat, amely az odakint dúló lángokból az<br />
egész városba beszívódott, és olyan erős volt, mint valami ciklon.<br />
Mikor végül hajnal felé csökkenni kezdett, két őr félénken<br />
felkapaszkodott a lépcsőn, és megpróbáltak odakinn körülnézni.<br />
Úgy jöttek vissza, mint két kísértet.<br />
– Es brennt. Alles brennt. Die ganze Stadt. Alles ist zerstört.<br />
– Minden ég – fordítottam azon a fojtott hangon. – A város<br />
elpusztult.<br />
Nem tudtuk elképzelni, mit jelent ez.<br />
Reggel, mikor kivezettek minket az esőbe, rajtunk kívül<br />
mindenki más halott volt. Feketére égett és összezsugorodott<br />
-[394]-
halottak hevertek az utcán, akiket aztán barnára festett a mindenfelől<br />
felszálló füstfelhőkből még mindig hulló hamu. Halottak<br />
hevertek a megfeketedett házakban, melyekből minden fa<br />
teljesen kiégett, és halottakkal voltak teli a pincék. A templomok<br />
mind ledőltek, az operaház pedig megbillent és lezuhant a<br />
térre. Egy villamoskocsit felborított a léghuzat és szintén égett.<br />
A vasútállomás megfeketedett csontvázának tetején át füstoszlop<br />
szállt fel, az esőcseppek teli voltak korommal és hamuval,<br />
ami a slag mocskos vizét juttatta eszembe a hulladéküzletben,<br />
amivel a napi munka befejezése után megmosakodtunk. Láttuk,<br />
hogy a park túlsó oldalán égnek a fák, minden egyes fa úgy<br />
égett egyenként, mint a fáklyák egy éjszakai polgári felvonuláson,<br />
és eszembe jutottak az izzó tűzkerekek a Steeplechase mólója<br />
melletti Coney Island-i tűzijátékokon, amelyeket a Luna<br />
Park millió kábító fénye mellett minden nyáron, minden kedden<br />
élvezhettem, mióta csak éltem. A mi épületünk is leégett, a<br />
vágóhíd, amelyben laktunk, és minden más épület is a városrészünkben.<br />
Több mint egy óra hosszat mozdulatlanul álltunk,<br />
mire egy kocsin odahajtott valaki, hogy megmondja, mit csináljunk,<br />
és ezek az egyenruhások ugyanolyan kábultak voltak,<br />
mint mi. Több mint egy órába tellett, mire határozni tudtak,<br />
amikor mutogatni kezdtek, és megmondták nekünk, hogy vonuljunk<br />
ki a városból, és induljunk el a dombok és hegyek felé.<br />
Körülöttünk, amíg a szem ellátott, mindenfelé mindenki meghalt,<br />
férfiak, nők és gyerekek, megdöglött minden papagáj,<br />
macska és kanári. Sajnáltam mindnyájukat. Sajnáltam a lengyel<br />
rabszolgamunkásokat. Sajnáltam a németeket.<br />
Sajnáltam magamat is. Én nem számítottam. Egy pillanatra<br />
majdnem elsírtam magam. Hát nem törődtek vele, hogy mi is<br />
itt lehetünk? Még mindig nem tudom, mi miért menekültünk<br />
meg.<br />
Láttam, hogy nem nyomok semmit a latban. Minderre<br />
nélkülem is sor került volna, és ugyanaz lett volna a kimenetele.<br />
-[395]-
Én sehol nem jelentenék semmit, kivéve otthon, a családomnak<br />
és talán néhány barátomnak. És attól fogva tudtam, hogy soha<br />
még szavazni se akarok többé. FDR után egyetlenegy se akadt,<br />
akit elég sokra tartottam volna, hogy fölnézhessek rá, és nem<br />
akartam a két párt hencegő stricijei közül senkinek sem megadni<br />
azt az elégtételt, hogy akár csak egy pillanatra is azt gondolja,<br />
hogy pártolom és támogatom az ambíciói sikerét.<br />
– Ők nem tudják ezt, Lew – mondta nekem Sammy akkor<br />
régen, főiskolai műveltségének azzal a felsőbbrendű mosolyával,<br />
amelyet akkoriban az ajkán viselt. Megpróbálta fölkelteni<br />
az érdeklődésemet Adlai Stevenson, aztán később John Kennedy<br />
iránt. – Nem tudják, hogy nem adod meg nekik az elégtételt.<br />
– De én tudom – feleltem. – És ez a lény eg. Mi nem számítunk,<br />
és a szavazataink se számítanak. Mit gondolsz, meddig<br />
fog tartani, amíg megundorodsz Kennedytől?<br />
Azt, hiszem, még egy hétig se tartott, még a felén se voltunk<br />
túl azokon a beiktatási bálokon, és nem hiszem, hogy talán<br />
Lyndon Johnson óta Sammy egyszer is újra elment volna szavazni.<br />
Nem sok időt fordítok rá, hogy lépést tartsak a világgal, és<br />
nem tudom belátni, mit változtatna bármin, ha lépést tartanék<br />
vele. A magam dolgával törődöm. Ami fontos, arról úgyis hallok.<br />
Amit megtanultam, arra emlékszem, és kiderült, hogy igaz.<br />
Az égadta világon semmit nem jelentett, hogy a seregben voltam,<br />
egyáltalán nem számított. Nélkülem is ugyanaz történt<br />
volna – a hamu, a füst, a halottak, a végkimenetel. Semmi közöm<br />
nem volt Hitlerhez, és semmi közöm nem volt Izrael államhoz.<br />
Nem kell nekem se a kárhoztatás, se az érdem. Az<br />
egyetlen hely, ahol számítottam, az otthonom volt, Claire-rel<br />
meg a gyerekekkel. Ha bárkinek, talán az unokáimnak később<br />
kellenének, eltettem valahová a Bronz Csillagomat, a harctéri<br />
gyalogosjelvényemet, az egységemet megdicsérő hadparancsot,<br />
-[396]-
az őrmesteri stráfokat, melyeket viseltem, mikor leszereltem a<br />
seregből, meg a váll-lapomat, annak az <strong>Első</strong> Hadosztálynak, a<br />
Nagy Vörös Egyesnek a Vörös 1-es számával, amely a poklokon<br />
ment keresztül, mielőtt én belekerültem, és további poklokon<br />
ment át, miután kikerültem belőle. Most négy unokánk van.<br />
Mindent szeretek a családból, és úgy érzem, összetörnék, talán<br />
tényleg megölnék bárkit, aki azzal fenyegetne, hogy bánt valakit<br />
közülük.<br />
– Letörnéd a derekát? – kérdezte Sammy mosolyogva, mikor<br />
utoljára meglátogatott.<br />
– Letörném a derekát. – Én is mosolyogtam. – Még most is.<br />
Még most is.<br />
Mikor elkezd valamelyik helyen előbújni, a kórházban a<br />
sugárkezelés mesterlövészei célba tudják venni és ki tudják<br />
égetni azt, amit ők szeretnek kinövésnek nevezni, és amiről tudom,<br />
hogy újabb daganat. Ha újra felbukkan ott, amit ők rekeszizomnak<br />
neveznek, én meg a hasamnak nevezek, émelygős<br />
leszek előtte, és émelygős leszek utána, azzal az émelygéssel,<br />
amelynek a gondolatát se tudom elviselni, és tényleg úgy gondolom,<br />
hogy egy szép napon végül el fog intézni, ha továbbra is<br />
együtt kell élnem vele. Hacsak nem vagyok Sammyvel, mert<br />
akkor „émelyedem”, mert Sammy szereti azt játszani, amit ő<br />
pedagógusnak, én meg okostóninak nevezek.<br />
– Mondd csak, Lew – kérte, és lágyan felnevetett. – Hány<br />
embernek törted le életedben a derekát?<br />
cát?<br />
– Azt a fickót is beleszámítva, aki elmarta azt a pénztár-<br />
– Az nem volt verekedés, Lew És nem törted le a derekát.<br />
Hány volt?<br />
Gondolkodtam egy percig. – Egy se. Soha nem volt rá<br />
szükség. Mindig elég volt azt mondani, hogy le fogom.<br />
-[397]-
– Hány nagy viadalod volt?<br />
– Életemben? – Megint erősen elgondolkodtam. – Csak<br />
egy, Sammy – jutott eszembe, és ezúttal én nevettem. – Veled.<br />
Emlékszel, mikor meg akartál tanítani bokszolni?<br />
-[398]-
Nyolcadik könyv<br />
-[399]-
22. RAJNAI ÚT: MELISSA<br />
Mint elképzelése szerint a hős Siegfried a Götterdämmerungban,<br />
Yossarian azt, amire később mint saját Rajnai útjára<br />
tekintett vissza, azzal kezdte, hogy megragadta egy gyors nappali<br />
szeretkezés lehetőségét: Siegfried hajnalban, a hegyi sasfészkében,<br />
Yossarian pedig déltájban, a Rockefeller Centerben,<br />
az M&M-nél lévő irodájában. Ám ő kellemesen fejezte be a magáét<br />
négy hét múlva a kórházban, a tökéletes egészségét bizonyító<br />
újabb leletekkel a látomásai és hallucinációs TIA-rohama<br />
után, továbbá ötszázezer dollárral gazdagabban, és még egy cipőt<br />
is eladva.<br />
Siegfriednek megvolt az immár halandó Brünnhildéje és a<br />
sziklafészke, melyet megosztottak egymással.<br />
Yossariannak megvolt az ápolónője, Melissa MacIntosh,<br />
aki szintén igencsak emberi lény volt, megvolt továbbá az asztali<br />
számítógépe, a szőnyeges padlója és a bőr karosszéke, valamint<br />
a régi időkből való szélesebb ablakpárkánya az újonnan<br />
átkeresztelt M&M, a korábbi Time-Life székházban lévő irodájában,<br />
melynek ablaka lenézett a jégpályára, ahol Sammy és<br />
Glenda többször korcsolyázott, mint ahogy Sammy most vissza<br />
tud emlékezni rá, és akikből aztán férj és feleség lett, míg csak a<br />
halál el nem választotta őket.<br />
Yossarian bólogatott, miközben fogdosta, és készséggel elismerte,<br />
hogy irodájának nincsen bezárva az ajtaja (holott tudta,<br />
hogy be van), és csak ugyan rájuk nyithat valaki, miközben kéjesen<br />
összefonódnak, pedig tudta, hogy senki nem fog benyitni,<br />
és nem is tudna. Felcsiklandozták Melissa félelmei: remegései,<br />
kételyei és határozatlankodásai vadul felvillanyozták, és egyre<br />
növekvő, szenvedélyes érzelmekbe hajszolták. Melissa izgalomba<br />
jött a nőies rémülettől, hogy valaki rányithat, és megláthatja<br />
félmeztelenül a heves szexuális bizalmasságok ruháit<br />
-[400]-
szétziláló erőfeszítései közepette, és pirulva arra kérte, hogy a<br />
változatosság kedvéért most végezzen gyorsan, de aztán nevetett,<br />
amikor Yossarian megtette; majd leleplezte a turpisságot,<br />
mikor ellenőrizte a poggyászában a gyógyszereit, és készülődni<br />
kezdett, hogy kimenjen vele a reptérre, ahonnan utazását megkezdve<br />
elrepül Kenoshába. Az alapvető toalettcikkek mellett<br />
Yossarian Valiumot akart álmatlanság ellen, Tylenolt vagy<br />
Advilt hátfájás ellen, továbbá Maaloxot a hiatus herniájára. Nagy<br />
csodálkozására immár közvetlen jumbo-jet járatok indultak a<br />
wisconsini Kenoshába.<br />
Éppen behúzta a cipzárat az útitáskáján, amikor csörögni<br />
kezdett a telefon.<br />
– Gaffney, maga meg mit akar?<br />
– Nem gratulál nekem? – mondta Gaffney vidáman, elengedve<br />
a füle mellett Yossarian nyilvánvalóan bosszús hangját.<br />
– Megint lehallgatott? – kérdezte Yossarian, és lopva Melissára<br />
nézett.<br />
– Mit? – kérdezte Gaffney.<br />
– Miért hívott föl?<br />
– Maga egyszerűen nem ad nekem hitelt, ugye, John?<br />
– Miért? Végre küldött nekem egy számlát. Nem számított<br />
fel sokat.<br />
– Nem csináltam sokat. Amellett hálás vagyok magának a<br />
zenéért. Nem is tudja, milyen boldog vagyok, mikor visszajátszom<br />
a szalagokat, melyeket fölveszünk. Az évnek ebben a sötétülő<br />
részében szeretem a Bruckner-szimfóniákat meg a Borisz<br />
Godunovot.<br />
– Szeretné a Ringet?<br />
– Főleg a Siegfriedet. Azt nem hallom valami gyakran.<br />
-[401]-
– Majd tudatom magával, mikor veszem műsorra a Siegfriedet<br />
– mondta maró gúnnyal Yossarian.<br />
– Yo-Yo, annyira le fog kötelezni. De nem ez az, amiről beszélni<br />
akarok.<br />
– Mr. Gaffney – mondta Yossarian, aztán kis szünetet tartott,<br />
hogy érthetővé váljon a sértése.<br />
– Visszatértünk a Mr. Gaffneyra, John?<br />
– Soha nem tértünk le a Johnról, Jerry. Mit akar?<br />
– Dicséretet – válaszolta Gaffney. – Mindenki szereti, ha<br />
megbecsülik, mikor valamit jól csinál. Még Señor Gaffney is.<br />
– Dicséretet, miért, Señor Gaffney?<br />
Gaffney nevetett. Melissa a bőrkanapé karfájára hanyatlott,<br />
és a körmét reszelgette egy dörzslappal. Yossarian dühös<br />
képpel, fenyegetően nézett rá.<br />
– A tehetségemért – mondta Gaffney. – Megjósoltam, hogy<br />
el fog menni Wisconsinba, meglátogatni Mrs. Tappmant. Megmondtam,<br />
hogy át fog szállni Chicagóban, hogy Washingtonba<br />
utazzon Milóhoz és Wintergreenhez, nem? Meg se kérdezte,<br />
hogy honnan tudom.<br />
– Washingtonba fogok menni? – Yossarian el volt<br />
képedve.<br />
– Meg fogja kapni Milo faxát. M2 telefonálni fog a reptérre,<br />
hogy emlékeztesse rá. No, a fax éppen most jön be, nem?<br />
Megint rajta vagyok a célponton.<br />
– Maga lehallgatott, ugye, maga strici?<br />
– Mit?<br />
– És lehet, hogy videón is figyelt. És miért telefonálna nekem<br />
M2, mikor itt van mindjárt a folyosó végén?<br />
-[402]-
– Visszament a KIHABUP épületébe a maga Michael fiával,<br />
hogy eldöntse, hajlandó-e ott tartani az esküvőjét.<br />
– A Maxon lánnyal?<br />
– Igent fog kelleni mondania. Van egy másik jó viccem,<br />
ami talán mulattatni fogja magát, John.<br />
– Lekésem a gépemet.<br />
– Bőven van ideje. Majd egyórás késéssel fog indulni.<br />
Yossarian nevetésben tört ki. – Gaffney, most végre téved<br />
– károgta. – Odatelefonáltattam a titkárnőmmel. Menetrend<br />
szerint indul.<br />
Gaffney is nevetett. – Yo-Yo, magának nincs is titkárnője, a<br />
légitársaság meg hazudik. Késni fog, ötvenöt perccel később<br />
száll fel. Az ápolónője volt az, akivel telefonáltatott.<br />
– Nekem nincs semmiféle ápolónőm.<br />
– Ez nagyon szívderítő. Kérem, mondja meg Miss<br />
MacIntoshnak, hogy a vese megint működik. Boldog lesz, ha<br />
meghallja.<br />
– Miféle vese?<br />
– Ó, Yossarian, szégyen, gyalázat! Maga nem mindig figyel<br />
oda, mikor a hölgy telefonál. A belga páciens veséje. És ha<br />
már úgyis Washingtonba megy, miért nem hívja meg Melissát...<br />
– Melissát, Mr. Gaffney?<br />
– Miss MacIntosht, Mr. Yossarian. De miért nem hívja<br />
meg, hogy csatlakozzon ott magához? Lefogadom, azt fogja<br />
mondani, hogy nagyon szeretne elmenni. Valószínűleg sose járt<br />
ott. Elmehetne a National Gallerybe, mikor maga el lesz foglalva<br />
Milóval és Noodles Cookkal, meg a Smithsonian Institution<br />
Országos Légügyi és Űrhajózási Múzeumába is.<br />
-[403]-
Yossarian letakarta a kagylót. – Melissa, útban visszafelé<br />
meg fogok állni Washingtonban. Mi lenne, ha szabadnapot<br />
vennél ki, és ott találkoznánk?<br />
– Nagyon szeretném – felelte Melissa. – Soha nem jártam<br />
ott. Mikor el vagy foglalva, elmehetnék a National Gallerybe<br />
meg a Smithsonian Institutionnek abba a repülési múzeumába.<br />
– Mit mondott? – kérdezte Jerry Gaffney<br />
Yossarian tiszteletteljesen válaszolt. – Azt hiszem, tudja,<br />
hogy mit mondott. Maga tényleg a rejtélyek embere, nem? Még<br />
nem tudtam átlátni magán.<br />
– Válaszoltam a kérdéseire.<br />
– Új kérdéseket kell kigondolnom. Mikor találkozhatunk?<br />
– Nem emlékszik? Chicagóban, mikor késik majd a csatlakozó<br />
járata.<br />
– Késni fog?<br />
– Több mint egy órát. Előre nem látható iowai és kansasi<br />
hóviharok miatt.<br />
– Maga máris előre látja őket?<br />
– Hallok dolgokat, és látok dolgokat, John. Ezzel keresem<br />
a kenyeremet. Kipróbálhatom most a viccemet?<br />
– Lefogadom, hogy kipróbálja. És hallgatózott, igaz? Talán<br />
nézett is.<br />
– Mit hallgattam?<br />
– Maga azt hiszi, hogy én együgyű vagyok, Gaffney? Szeretné<br />
hallani az én viccemet? Jerry, magának lófasz a seggébe.<br />
– Ez nem rossz vicc, Yo-Yo – mondta barátságosan<br />
Gaffney –, bár hallottam már.<br />
-[404]-
Miután Gaffney eszébe juttatta a Siegfriedet, Yossarian a<br />
gyöngyszürke limuzinban felidézte magában az operának a<br />
Heldentenorját, aki miután megérintette ajkával a megölt sárkány<br />
vérét, elkezdte kiválóan érteni a madarak nyelvén. Azt<br />
mondták neki, vigye el az aranyat, ölje meg a törpét, és rohanjon<br />
a hegyre a tűzkörön át, hogy megtalálja az elvarázsolt<br />
álomban fekvő Brünnhildét – és mindezt madárhangok üzenték<br />
annak az ifjúnak, aki előzőleg még soha nem látott nőt, és többször<br />
is meg kellett néznie a begyes Brünnhildét, amíg eljutott a<br />
megdöbbentő felfedezésre, hogy ez nem férfi!<br />
Siegfriednek ott voltak a madarai, Yossariannak viszont<br />
ott volt Gaffney, aki jelenthette neki, mikor telefonon felhívta a<br />
kocsiból, hogy a lelkész tríciumot szellentget.<br />
Melissa MacIntosh nővér még soha nem hallott a belek efféle<br />
működéséről, de megígérte, hogy megkérdez néhány<br />
gasztroenterológust, akikkel jó barátságban van.<br />
Yossarian nem volt benne biztos, hogy szeretné-e ezt.<br />
Yossariant megszégyenítette és megsebezte az agyába<br />
szökő kérdés, de szégyellt volna hangot adni neki és megkérdezni,<br />
vajon Melissa randevúzgatott-e ezekkel az orvosokkal, és<br />
hált-e is velük, még ha csak néggyel vagy öttel is. Elképzelhetetlen<br />
gyönyörűségére mindez megint csak azt sugallta neki, hogy<br />
csakugyan szerelmesnek tartja magát. A féltékenység efféle<br />
gyötrelmei rendkívül ritkák voltak nála. Még valamikor régesrégen,<br />
Frances Beachcsel folytatott izzó viszonya idején is, bár<br />
jómaga majdnem monogám volt, közönyösen tételezte fel, hogy<br />
Frances ugyanakkor a korszak szójárása szerint másokkal is<br />
„etyepetyézik”, akik támogathatják színésznői ambícióit. Most<br />
pedig epikureusként élvezkedett a szerelem impresszióinak eufóriájában,<br />
amelyek újra megfiatalították. Nem szégyellte magát,<br />
és nem félt, legfeljebb attól, hogy amíg szerelme még az el-<br />
-[405]-
agadtatás nála szokatlan jellegét ölti, Michael vagy a többi gyereke<br />
esetleg rájön.<br />
A kocsiban fogta Melissa kezét, markolászta a combját, és<br />
végigfuttatta a kezét tarkójának fürtjein.<br />
Ezzel szemben Siegfried kezdettől fogva egy gonosz törpe<br />
aljas kezében volt, aki mohón vágyott a sárkány aranyára, és<br />
csorgott a nyála, hogy likvidálhassa őt, mihelyt megszerzi az<br />
aranyat.<br />
Melissa kívánatosabb volt.<br />
Ő meg a lakótársnője, Angela Back, avagy Backup, ahogyan<br />
Yossarian most nevezte, erényesen helytelenítették, ha nős<br />
férfiak titkos barátnőket keresnek maguknak, kivéve azokat a<br />
nős férfiakat, akik kifejezetten rájuk hajtanak, és Yossarian<br />
örült, hogy legutóbbi válása immár végérvényessé vált, de úgy<br />
vélte, legjobb lesz, ha ezt nem árulja el Melissának. Ha az ember<br />
már elcsábította őket, még a legelbűvölőbb nők esetében sem<br />
marad más, mint a szenvedély meg a szex, és az ő korában lévő<br />
férfiaknál, a hóbort és a fetisizmus gyakran izgatóbb, mint a kőrisbogárpor.<br />
Máris azt tervezgette, hogy az utolsó géppel fog<br />
hazarepülni vele Washingtonból, és miközben a félig elsötétített<br />
gép belsejében az ablak mellett üldögélnek, megpróbálja a rendelkezésükre<br />
álló ötven perc alatt leszedni róla a bugyiját. Persze<br />
ha nem lesz farmernadrágban.<br />
Angelával ellentétben maga Melissa soha nem nyújtott<br />
szóbeli bizonyítékokat a szerelmi kalandok azon változatos skálájáról,<br />
amelyekben lakótársnője és legjobb barátnője trágár állításai<br />
szerint mindketten részt vettek. Szókincse is inkább a szűzies<br />
felé hajlott. De a jelek szerint nem volt tőle semmi idegen,<br />
és semmi szüksége nem volt útbaigazításokra vagy definíciókra,<br />
sőt ismert egy-két olyan trükköt, amelyeket Yossarian el se<br />
tudott volna képzelni. És szexuális előéletével kapcsolatban<br />
-[406]-
olyan makacsul ellenállt bármiféle beszélgetésnek, hogy<br />
Yossarian hamarosan felhagyott a kutatással.<br />
– Ki az a Borisz Godunov? – kérdezte Melissa a kocsiban.<br />
– Az az opera, amit egyik este hallgattam, mikor megjöttél<br />
a munkából, aztán elzárattad velem, mert meg akartad nézni<br />
azt a kurva tévéhíradót.<br />
– Mikor visszajössz – tudakolta azután Melissa –, meghallgatjuk<br />
együtt a Ringet?<br />
Ebben megint mindketten további nagy előnyöket élveznek<br />
a wagneri prototípusokkal szemben, gondolta Yossarian.<br />
Mert a derék Brünnhildének kevés gyönyörűségben volt<br />
része, mihelyt Siegfried elindult hősi küldetésére, és csak<br />
megcsalatást, nyomorúságot és féltékeny dühöt érezhetett, miután<br />
Siegfried visszatért, hogy megragadja és átadja egy másik<br />
férfinak. Miközben a halálára konspirált, egyetlenegyszer sem<br />
jutott eszébe, hogy talán varázsitalt adtak be neki, amitől elfelejtette,<br />
hogy kicsoda ő.<br />
Ezzel szemben Yossarian boldoggá tette Melissát.<br />
Ez olyasmi volt, amire hosszú ideje nem volt képes egyetlen<br />
más növel sem. Ő is hallott madárhangokat.<br />
Melissa a tapasztalat és a jó szándék jelének vette, amikor<br />
kifejtette neki, hogy igazán felmondhatná a kórházi állását, több<br />
pénze és ideje lenne privát ápolónőként, ha – és ez a nagy ha –<br />
hajlandó lemondani a fizetett szabadságáról és a majdani<br />
nyugdíjáról. De jövendő biztonsága kedvéért el kell döntenie<br />
magában, hogy hamarosan férjhez kell mennie egy férfihoz,<br />
akár jóképű, akár nem, még ha dögunalmas is, vagy tökfilkó, a<br />
bájról nem is beszélve, akinek van nyugdíjprogramja, és lesz<br />
olyan nyugdíjjövedelme, amelyet örökül hagyhat rá, amikor<br />
meghal. Melissa elragadtatottan hallgatta, mintha Yossarian<br />
simogatná és ünnepelné.<br />
-[407]-
– Neked van nyugdíjprogramod?<br />
– Engem felejts el. Valaki másnak kell lennie.<br />
Melissa úgy találta, hogy elképesztően hatalmas esze van.<br />
Egy odavetett ígéret, a Melissa két felső fogában levő elavult<br />
ezüsttömések ügyében, melyet nem sokkal azután tett, hogy<br />
megismerkedtek a kórházban, többet jelentett, mint Yossarian<br />
sejtette volna; mikor Melissa nevetett, elővillantak, és Yossarian<br />
megígérte, hogy porcelánkoronákra cserélteti ki őket, ha az ápolónő<br />
nyitva tartja a szemét, nehogy elnézzenek valamit, és ő<br />
elevenen kerül ki a kórházból. Aztán ezzel, miután teljesítette,<br />
tovább jutott nála, mint az összes hosszú szárú rózsával, és a<br />
Saks Fifth Avenue-i üzletéből, a Victoria Titkainál és a hollywoodi<br />
Fredericknél vásárolt fehérneműkkel, és Melissa olyan<br />
ujjongó hálával árasztotta el, amilyet Yossarian azelőtt soha<br />
nem tapasztalt. Még Frances Beach sem tudta, aki pedig olyan<br />
sokat kapott Patricktől, hogy hogyan kell hálát érezni.<br />
John Yossarian olykor álmatlanul feküdt éjszaka, remegő<br />
izgalomban amiatt, hogy az a nő, akivel szórakozik, talán kissé<br />
már szerelmes belé. Nem volt egészen biztos benne, hogy akarja-e<br />
azt, amire áhítozott.<br />
A zuhany alatti megdöbbenése óta ennek az igaz szerelemnek<br />
az útja annyira simán haladt, hogy már arra a feltételezésre<br />
csábította, miszerint ez mind névleges, kitalált és szürreális.<br />
A Michaellel folytatott beszélgetését követő emlékezetes estén,<br />
a bérháza előcsarnoka alatti szinten lévő moziban Melissa<br />
nem mutatott semmi meglepetést, mikor a vállára tette a kezét,<br />
és egy darabig simogatta a nyakát, sőt akkor sem, mikor a térdei<br />
közé dugta a másik kezét, hogy lássa, mi jót művelhetne ott.<br />
Ő volt az, aki meg volt lepve, mikor Melissa ezúttal csak felszínes<br />
ellenállást tanúsított. Mivel már eljött a tavasz, nem viselt<br />
harisnyanadrágot, a kabátja pedig ízléses álcázásul összehajtogatva<br />
feküdt az ölében. Mikor feljebb tapogatódzott, hogy elérje<br />
-[408]-
a bugyi selymes érintését, és kitapogathassa az alatta göndörödő<br />
csipkézetet, eljutott odáig, ameddig törekedett, és elégedetten<br />
megállt. De ekkor Melissa azt mondta:<br />
– Nem kell ezt itt csinálnunk – szólalt meg olyan ünnepélyesen,<br />
mint egy sebész, aki kimondja az elkerülhetetlen ítéletet.<br />
– Fölmehetünk a lakására.<br />
Yossarian rájött, hogy jobb szeretné végignézni a filmet.<br />
– Itt is oké. Nézhetjük egyszerűen tovább.<br />
Melissa a többi nézőre pillantott. – Nem kényelmes itt.<br />
Odafönn jobban fogom érezni magam.<br />
Soha nem tudták meg, hogy végződött a film.<br />
– Így nem lehet – mondta Melissa a lakásban, alighogy<br />
fölértek. – Nem húzol föl rá valamit?<br />
– Vasectomiát csináltattam. Te nem szedsz pirulát?<br />
– Én elköttettem a petevezetékemet. De mi van az AIDSszel?<br />
– Megnézheted a bizonyítványt a vérképemről. Bekereteztettem,<br />
ott lóg a falon.<br />
– Az enyémet nem akarod látni?<br />
– Én vállalom a kockázatot – mondta Yossarian, aztán Melissa<br />
szájára tette a kezét. – Az isten szerelmére, Melissa, kérlek,<br />
ne beszélj már annyit.<br />
Melissa felhúzta a lábait, Yossarian pedig közéjük nyomakodott,<br />
és utána már mindketten tudták, hogy mi a teendő.<br />
Másnap késő délelőtt, amikor már el kellett hinnie, hogy<br />
végül befejezték, meg volt róla győződve, hogy soha életében<br />
nem volt még férfiasabb és teljesítőképesebb, de vágyakozóbb,<br />
szerelmesebb, tapintatosabb és romantikusabb sem.<br />
-[409]-
Wonderful, fütyörészte a fogain keresztül, amikor az utolsó<br />
után megmosakodott, aztán szinkópált, szvinges ritmusban átváltott<br />
a Trisztán előjátékának orgazmikus szerelmi muzsikájára.<br />
Csodálatosabb volt, mint összes buja érzéki élménye közül<br />
bármi, és szíve mélyén tudta, hogy soha, soha, egyetlenegyszer<br />
sem akar még egyszer olyasmit véghezvinni, mint ez volt! Feltételezte,<br />
hogy Melissa is megérti, hogy ezután meglehetősen<br />
meredek hanyatlás következik: sőt az sem lehetetlen, hogy talán<br />
soha többé nem talál rá újra erre a sóvárgásra, akaratra, tényleges<br />
vágyakozásra és az elementáris fizikai erőforrásokra ahhoz,<br />
hogy valaha újra szeretkezni akarjon vele vagy bármely más<br />
nővel!<br />
Eszébe jutott, hogyan alkalmazta Mark Twain egyik jobb<br />
elbeszélésében a gyertya és a gyertyatartó hasonlatát annak<br />
hangsúlyozására, hogy férfi és nő között szexuálisan távolról<br />
sem egyenrangú a verseny. A gyertyatartó mindig ott van.<br />
Aztán hallotta, amint Melissa telefonált.<br />
– És ezzel kilett az öt! – árulta el ujjongva Angelának, miközben<br />
belepirult az arca ebbe a bőségbe. – Nem – folytatta,<br />
miután kis ideig türelmetlenül hallgatta a barátnőjét. – De a térdem<br />
az megfájdult.<br />
Jómaga szubjektíve öt egész háromnyolcadban összegezte<br />
volna az eredményt, de kissé jobban érezte magát a közeljövőt<br />
illetőleg, mikor hallotta, hogy Melissának is fájnak a csontjai.<br />
– Rengeteget tud mindenről – folytatta Melissa. –<br />
Kamatlábakról, könyvekről meg operákról. Ange, soha életemben<br />
nem voltam még ennél boldogabb.<br />
Ezen kissé eltűnődött, mert nem volt benne biztos, akar-e<br />
megint felelősséget vállalni egy nőért, aki még soha nem volt<br />
boldogabb. De hiúságának legyezgetése mégis jó érzés volt.<br />
-[410]-
Aztán jött a megdöbbenés, a zuhany alatt. Mikor elzárta,<br />
férfihangokat hallott, agyafúrtan vitatkoztak a bezárt fürdőszobaajtó<br />
mögött, és egy női hangot is hallott, benne a beleegyezés<br />
nyilvánvaló dallamával. Ez valamiféle csapda. Dereka köré tekerte<br />
a törülközőt, és kiment, hogy szembenézzen a rá váró fenyegető<br />
veszéllyel, bármi légyen is az. Rosszabb volt, mint amire<br />
számított.<br />
Melissa bekapcsolta a tévét, és a híradót nézte!<br />
Nem volt háború, nem voltak országos választások, nem<br />
voltak faji zavargások, nem tört ki nagy tűzvész, vihar, földrengés,<br />
nem zuhant le repülőgép – nem volt semmiféle újság,<br />
semmi hír, de Melissa nézte a tévén.<br />
De aztán öltözködés közben megszimatolta a fölvert tojás,<br />
a sülő angolszalonna és a kenyérpirítóban melegedő kenyérszeletek<br />
ízletes aromáját. Ez az év, mialatt egyedül élt, a legmagányosabb<br />
év volt az életében, és még mindig egyedül élt.<br />
De aztán látta, hogy Melissa kecsapot önt a tükörtojásaira,<br />
és tüstént valami másra kellett néznie. A tévé képernyőjét nézte.<br />
– Melissa drágám – kapta rajta magát két hét múlva azon,<br />
hogy előkészíti valamire. Megint a vállára tette a karját, és szórakozottan<br />
simogatta az ujjával a nyakát. – Hadd mondjam el<br />
most neked, mi fog történni. Ennek nincs hozzád semmi köze.<br />
Olyan változások ezek, amelyek, tudom, be fognak állni egy<br />
olyan férfinál, mint én, még egy olyan nővel is, aki nagyon sokat<br />
jelent neki: egy férfi, aki szeret az idő legnagyobb részében<br />
egyedül lenni, sokat gondolkodik és sokat álmodozik, nem élvezi<br />
igazából annyira senkinek a társaságát, az adok-kapokot,<br />
sokszor elnémul, hallgat és töpreng, közömbös bármi iránt,<br />
amiről másvalaki beszél, és nem nagyon izgatja magát bármi<br />
miatt, amit a nő csinál, amíg az nem beszél neki róla, és fel nem<br />
bosszantja. Megtörtént ez már azelőtt is. Velem mindig ez történik.<br />
-[411]-
Melissa minden egyes pontra elmélyülten bólogatott, vagy<br />
egyetértése jeléül, vagy nagyvilágian megértésből.<br />
– Én pontosan ugyanígy vagyok vele – kezdte válaszát<br />
nagy komolyan, szikrázó szemmel és csillogó ajakkal. – Ki nem<br />
állhatom azokat az embereket, akik sokat beszélnek, vagy akkor<br />
beszélnek hozzám, mikor olvasni próbálok, akár csak újságot is,<br />
vagy fölhívnak telefonon, mikor nincs semmi mondanivalójuk,<br />
vagy olyan dolgokat mesélnek nekem, amiket már tudok, vagy<br />
ismételgetik magukat, és a szavamba vágnak.<br />
– Bocsánat – mondta Yossarian, mivel Melissa láthatólag<br />
fel volt rá készülve, hogy még többet is mondjon. Egy darabig a<br />
fürdőszobában időzött. – Igazából azt hiszem – mondta, amikor<br />
visszatért –, hogy túl öreg vagyok, te meg tényleg túl fiatal.<br />
– Nem vagy te túl öreg.<br />
– Öregebb vagyok, mint amilyennek látszom.<br />
– Én is. Láttam a korodat a kórházi lázlapokon.<br />
A francba, gondolta Yossarian. – Azt is meg kell neked<br />
mondanom, hogy nem akarok gyerekeket, soha nem lesz kutyám,<br />
és nyaralót se veszek, se East Hamptonban, se másutt.<br />
Lakása bejáratánál mindkét irányban egy-egy jókora hálószoba<br />
nyílt, fürdőszobával, és elegendő hellyel a saját tévékészüléknek.<br />
Talán elkezdhetnék így, és majd az étkezéseknél találkozhatnának.<br />
De megint csak ott volt a televízió, megint be<br />
volt kapcsolva, és hangok szóltak belőle, melyekre Melissa<br />
ugyan nem figyelt oda, de soha nem tudhatta, mikor jön esetleg<br />
valami érdekes. Bár a tévézés volt az egyetlen olyan bűn, melyet<br />
egy nőnek nem tudott megbocsátani, úgy hitte, ezzel a nővel<br />
érdemes megpróbálni.<br />
– Nem, nem mondom meg neked a nevét – mondta<br />
Yossarian Frances Beachnek a MOMAKTEAB következő, viharos<br />
ülése után, amelyen Patrick Beach dinamikus felszólalásá-<br />
-[412]-
an támogatta Yossarian névtelen javaslatát, miszerint a Metropolitan<br />
Museum of Art oly módon oldja meg a pénzügyi problémáit,<br />
hogy szabaduljon meg a műalkotásoktól, és adja el épületét<br />
és Fifth Avenue-i telkét egy építési vállalkozónak. – Ez<br />
nem olyan nő, akit te ismernél.<br />
– Annak a szaftos ausztráliai nőnek a barátnője, akiről<br />
folyton beszélsz, akit Backnek hívnak?<br />
– Backupnak.<br />
– Mi?<br />
– Backup a neve, nem Back.<br />
Patrick elképedve hunyorította össze a szemét. – Meg<br />
tudnék rá esküdni, hogy a múltkor kijavítottál, és azt mondtad,<br />
Back.<br />
– Így igaz, Patrick. Most ne is hederíts rá. Az az ápolónő,<br />
akit említettél? Elszomorítana a gondolat, hogy olyan mélyre<br />
süllyedtél, hogy elvedd valamelyik barátnőmet.<br />
– Ki beszél itt házasságról? – tiltakozott Yossarian.<br />
– Te – nevetett Frances. – Olyan vagy, mint az elefánt,<br />
mindig mindent elfelejtesz.<br />
Csakugyan újra meg akarna házasodni?<br />
A kétkedő Yossariant senkinek nem kellett arra emlékeztetnie,<br />
mekkora áldás, ha az ember egyedül él. Nem kell végighallgatnia<br />
valaki másnak a telefonbeszélgetéseit. Automata lemezváltós<br />
új CD-lejátszójára felteheti a teljes Lohengrint, a Borisz<br />
Godunovot vagy a Die Meistersingert, vagy Bruckner négy szimfóniáját,<br />
és a muzsika elíziumi miliőjében végigjátszhatja mindet,<br />
anélkül hogy holmi nőnemű lény megzavarná, és azt mondaná:<br />
„Miféle zene ez?”, vagy „Te tényleg szereted ezt?”, vagy<br />
„Nem túl nehéz ez így reggel?”, vagy „Lennél szíves lehalkítani?<br />
Megnézném a reggeli tévéhíradót”, vagy „A nővéremmel<br />
-[413]-
eszélek telefonon”. Vagy elolvashatja az újságot anélkül, hogy<br />
valaki pont azt a részt venné ki belőle, amit olvasni akar.<br />
Úgy képzelte, egy újabb házasságot el tudna viselni, de<br />
egy újabb válásra már nincs ideje.<br />
-[414]-
23. KENOSHA<br />
A bizonytalan gondolatok efféle baljós terhei súlyosan nehezedtek<br />
Yossarian elméjére, miközben nyugat felé repült, hogy<br />
találkozzék a lelkész feleségével. A látogatásnak immár egyetlen<br />
célja maradt: a szánakozó együttérzés és a dicstelen kudarc<br />
kölcsönös bevallása. Az asszonynak megnyúlt az arca csalódottságában,<br />
amit nem tudott elleplezni, amikor a repülőtéren<br />
megpillantotta.<br />
Mind a ketten azt remélték, hogy a másik fiatalabb lesz.<br />
Siegfried, a hős, mint Yossarian utóbb visszaemlékezett rá,<br />
gályarabként szállt akcióba, evezős csónakban szállította<br />
Brünnhilde lovát, aztán hamarosan tête-à-tête találta magát egy<br />
másik nővel, akivel aztán sebesen eljegyezték egymást.<br />
Ő az első osztályon ült egy lökhajtásos repülőgépen, és<br />
semmiféle ilyen eszement éber álom nem járt a fejében.<br />
Siegfriednek fel kellett másznia egy hegyre, és át kellett<br />
gázolnia a tűzön, hogy magának követelhesse Brünnhildét.<br />
Yossarian Washingtonba repültette Melissát.<br />
Visszatekintve rá, amikor már túl volt rajta, és egy paródián<br />
törte a fejét a The New Yorker számára, úgy vélte, a wagneri<br />
hőssel összehasonlítva meglehetősen jól járt.<br />
Félmillió dollárral gazdagabban dilemma szarvai közé került<br />
ugyan, de élt, hogy megoldhassa.<br />
Siegfried a végén meghalt; Brünnhilde meghalt, még a ló<br />
is elpusztult; a Walhalla összeomlott, és az istenek is eltűntek<br />
vele együtt; a komponista pedig, miközben buja muzsikája elcsitult<br />
a diadalban, mint egy finom álom, megmámorosodott,<br />
-[415]-
mert a művészetnek és a művésznek ilyen számító a természete.<br />
Ezzel szemben Yossarian újabb közeli kettyintéseknek<br />
nézhetett elébe. Az orvosa már rámondta az okét. Világéletében<br />
szerette a nőket, és élete nagy részében egynél többet szeretett.<br />
A wisconsini Kenoshának, a Michigan-tó partján elterülő<br />
kis kikötővárosnak, amely alig negyven kilométernyire délre<br />
fekszik Milwaukee sokkal nagyobb városától, immár lökhajtásos<br />
gépeket fogadó reptere lett, és a gazdasági fellendülés olyan<br />
emelkedését élte át, amelyet a városatyák képtelenek voltak<br />
megmagyarázni. A helyi szociális mérnökök e közepes konjunktúrát,<br />
talán kissé huncutul, a kellemes éghajlatnak tulajdonították.<br />
Számos többé-kevésbé műszaki jellegű új kisvállalkozás<br />
indult, a szövetségi kormány egyik ügynöksége pedig laboratóriumokat<br />
létesített egy réges-rég nem működő, elhagyott<br />
gyárépületben, melyekről azt rebesgették, hogy a CIA fedőszervei.<br />
A New York-i reptér előcsarnokában Yossarian megfigyelte<br />
az első osztályú utasokat, csupa nála fiatalabb és nagyon jókedvű<br />
férfit. Mostanáig csak a tudósok voltak ilyen boldogok a<br />
hivatásukban. Beszélgetés közben készenlétben tartották a ceruzájukat,<br />
és – mint döbbenten hallgatta – legtöbbet a tríciumról<br />
meg a deutériumról beszéltek, melyekről most már ő is tudott<br />
egy keveset, valamint a lítium-deuteridről, melyről, mikor<br />
megkérdezte, megtudta, hogy a lítium és a nehézvíz vegyülete,<br />
és ami még jelentőségteljesebb, a legkedveltebb robbanóanyag a<br />
legjobb hidrogénbombákhoz.<br />
– És ezt mindenki tudja? – El volt képedve, hogy ilyen<br />
nyíltan beszélnek.<br />
Hát persze. Mindezt rég megírták, megtalálhatja a Nukleáris<br />
almanachban és a Hogerton-féle Az atomenergia kézikönyvében,<br />
-[416]-
és talán mind a kettőt meg is találhatja a papírfedelű kötetek<br />
közt a könyvespulton.<br />
Miután beszállt, a business class utasai közt felismert néhány<br />
prostituáltat és két call girlt a saját felhőkarcoló bérházában<br />
működő szexklubokból, azok közül a csinos utcalányok<br />
közül, akik az ottani koktélbárok és az előttük felállított készpénzkiadó<br />
automaták körül szoktak lézengeni. A call girlök<br />
szintén a felhőkarcoló bérlői voltak. A turistaosztályon hajléktalanok<br />
kis csapataira bukkant, akik valahogy repülőjegyet szereztek,<br />
hogy otthagyhassák New York mocskos utcáit, és inkább<br />
Wisconsinban legyenek hajléktalanok. Ki is mosakodtak a<br />
zarándokútra, valószínűleg a KIHABUP épületének vécéiben,<br />
amelyekben a valamikor Michael által tervezett plakátok még<br />
mindig szigorúan figyelmeztettek rá mindenkit, hogy dohányozni,<br />
lődörögni, fürdeni, mosni, baszni és szopni szigorúan<br />
tilos a mosdókagylókban és a vécéfülkékben, hogy az alkohol<br />
káros lehet a terhes nőknek, az anális közösülés pedig HIV-re és<br />
hepatitiszes fertőzésekre vezethet. Michael plakátjai művészeti<br />
díjakat nyertek. A gépre fölvitt poggyászuk bevásárlókocsikból<br />
és papírzacskókból állt. Yossarian biztos volt benne, hogy meszsze<br />
hátul azt a nagydarab, fekete nőt látja, a csomós<br />
melanomafoltokkal, aki egy szál ujjatlan, rózsaszín ingben sikálta<br />
magát tisztára a vészlépcsőházban, mikor lement oda<br />
McBride-dal. Kereste, de nem találta a megzavarodott, fél lábú<br />
asszonyt, akit általános gyakorlatként naponta talán háromszor-négyszer<br />
is megerőszakoltak gátlástalan férfiak, egyik a<br />
másik után, se azt a tésztahúsú, szőke nőt, akire szintén emlékezett<br />
a lépcsőházból, aki közönyösen varrogatta elszakadt fehér<br />
blúzát.<br />
A gépen utazó fizikusoktól Yossarian azt is hallani vélte,<br />
anélkül hogy bármit is értett volna belőle, hogy a tudomány világában<br />
az idő folyamatosan hátra vagy előre, vagy előre és<br />
hátra fut, az anyag részecskéi pedig képesek hátra és előre ha-<br />
-[417]-
ladni az időben anélkül, hogy változáson mennének át. Akkor<br />
hát ő miért ne lenne képes erre? Azt is halotta, hogy a<br />
szubatomi részecskéknek egyidejűleg mindig ott kell lenniük<br />
minden helyen, ahol csak lehetnek, és ez arra a gondolatra vezette,<br />
hogy saját emberekből és csoportokból álló nem tudományos<br />
világában minden megtörtént, ami megtörténhetett, és<br />
ami nem történt meg, az nem történhetett meg. Ami meg tud<br />
változni, megváltozik, és ami nem változik, az nem képes rá.<br />
Mrs. Karen Tappman pöttöm, félszeg és szorongásos idősecske<br />
asszonynak bizonyult, és ingadozó magatartást tanúsított<br />
annak a helyzetnek számos vonatkozása tekintetében,<br />
amely kapcsolatba hozta őket egymással. De volt egy dolog,<br />
melynek jelentését illetőleg hamarosan nem maradt semmi kétség:<br />
az a közös meggyőződés, miszerint Yossarian sajnálta,<br />
hogy eljött, az asszony pedig megbánta, hogy megkérte erre.<br />
Hamarosan nem sok mondanivalójuk maradt egymásnak. Nem<br />
jutott eszükbe semmi új, amit kipróbálhatnának. Yossarian<br />
őszintén kijelentette, hogy azokról a fényképekről ismerte fel<br />
Mrs. Tappmant, amelyeket emlékezete szerint a lelkész mindig<br />
magával hordott.<br />
Az asszony elmosolyodott. – Épp harminc múltam akkor.<br />
Én is a dolgozószobánkban lévő fényképről ismertem fel most.<br />
Yossarian nem is sejtette, hogy a lelkésznek fényképe van<br />
róla.<br />
– Ó, igen, meg is mutatom magának – vezette Mrs.<br />
Tappman az emeletes ház hátsó része felé. – Gyakran meséli az<br />
embereknek, hogy jószerivel maga mentette meg az életét odaát<br />
a tengerentúl, amikor a legszörnyűbbek voltak a dolgok.<br />
– Szerintem ő segített nekem megmenteni az enyémet.<br />
-[418]-
Támogatott, mikor úgy döntöttem, hogy nem vagyok hajlandó<br />
tovább harcolni. Nem tudom, mennyit mesélt erről magának.<br />
– Azt hiszem, ő mindig mindent elmondott nekem.<br />
– Mindenképpen belevágtam volna, de ő adta nekem azt<br />
az érzést, hogy igazam van. No, itt van annak a fényképnek a<br />
nagyítása magáról meg a gyerekekről, amit mindig a tárcájában<br />
tartott.<br />
A dolgozószoba egyik falát majdnem hetven évet átívelő<br />
fényképek töltötték be. Némelyik kisfiúként ábrázolta a lelkészt,<br />
kezében horgászbottal, foghíjasan mosolyogva; mások<br />
Karen Tappmant mutatták kislány korában, ünnepélyesen kiöltözve.<br />
Azon a fényképen, amelyre emlékezett, Karen Tappman<br />
három kisgyerek körében ült harmincéves korában, és mind a<br />
négyen bátran belenéztek a kamerába, és szomorúan elszigeteltnek<br />
és elveszettnek látszottak, mintha valami fölébük tornyosuló<br />
veszteségtől rettegnének. Egy másik falon a lelkész háborús<br />
fényképei lógtak.<br />
Yossarian megtorpant, és rámeredt egy nagyon régi, kifakult<br />
barna fényképre, amely a lelkész apját ábrázolta az első világháborúban.<br />
Apró alakját megkövesítette a kamera: sisakot<br />
viselt; amely túl nagy volt a benne lapuló gyermekarchoz,<br />
ügyetlenül markolta feltűzött bajonettes puskáját, és egyik oldalon<br />
vászonkulacs, a másikon vászon gázálarctok lógott a derékszíján.<br />
– A gázmaszkot megtartottuk emlékül – mondta Mrs.<br />
Tappman –, a gyerekek játszottak vele. Nem tudom, hová lett.<br />
Az egyik ütközetben szippantott egy kis gázt, és egy darabig a<br />
veteránok kórházában feküdt, de vigyázott magára, és hosszú<br />
életet élt. Tüdőrákban halt meg, itt a házban. Most azt mondják,<br />
túl sokat dohányzott. Itt van az a fényképe magáról.<br />
-[419]-
Yossarian elfojtott egy mosolyt. – Én ezt nem nevezném<br />
rólam készült fényképnek.<br />
– Hát ő annak nevezi – válaszolta Mrs. Tappman vitázó<br />
szellemben, olyan oldalát mutatva, melyről Yossarian azt hitte,<br />
nem is létezik. – Mindenkinek meg szokta mutatni. „És ez az én<br />
Yossarian barátom”, szokta mondani. „Ő segített át a dolgokon,<br />
mikor keményre fordultak.” Ezt mindenkinek el szokta mondani.<br />
Attól tartok, ismételgeti is magát.<br />
Yossariant megindította az asszony őszintesége. A fénykép<br />
azok közé a képek közé tartozott, melyeket a repülőezred<br />
propagandatisztje készített rutinszerűen egy-egy gép felszállás<br />
előtt várakozó személyzetéről. A képen a háttérben ácsorgott a<br />
fókuszban álló alakok és a B-25-ös bombázó között. Az előtérben<br />
aznap három közlegény üldögélt az aggodalom minden jele<br />
nélkül a földön heverő, élesítetlen ezerfontos bombákon, a<br />
beszállásra és az indulásra várva. Yossarian, aki ugyanolyan<br />
karcsúnak és kisfiúsnak látszott, mint a többiek, a felszíjazott ejtőernyőjével<br />
és hetykén félrecsapott tiszti sapkájával épp csak<br />
odafordult, hogy a gépbe nézzen.<br />
A képre a lelkész mindenkinek odaírta a nevét,<br />
Yossarianét a legnagyobb betűkkel. Ott volt Samuel Singer, William<br />
Knight és Howard Hóden, mind őrmesterek.<br />
– Ezek közül a fiatalemberek közül az egyik később elesett<br />
– mondta Mrs. Tappman. – Azt hiszem ez. Samuel Singer.<br />
– Nem, Mrs. Tappman. Howard Hóden volt az.<br />
– Biztos benne?<br />
– Együtt voltam vele akkor is.<br />
– Mind olyan fiatalnak látszanak. Mikor vártam a reptéren,<br />
azt hittem, hogy maga még mindig ugyanígy néz ki.<br />
– Fiatalok voltunk akkor, Mrs. Tappman.<br />
-[420]-
– Túl fiatalok ahhoz, hogy meghaljanak.<br />
– Én is így gondoltam.<br />
– Albert beszélt a temetésén.<br />
– Én is ott voltam.<br />
– Azt mondta, nagyon nehezére esett. Nem tudta, miért.<br />
És majdnem elállt a szava. Mit gondol, hamarosan szabadon<br />
fogják engedni? Hazaengedik? – Karen Tappman figyelte,<br />
ahogy Yossarian megvonja a vállát. – Nem csinált semmi roszszat.<br />
Nagyon nehéz lehet most neki. Nekem is az. Az utca túlsó<br />
oldalán lakik egy özvegyasszony, esténként együtt bridzselünk.<br />
Gondolom, előbb vagy utóbb talán nekem is meg kell majd tanulnom,<br />
hogy úgy éljek, mint egy özvegyasszony. De nem látom<br />
be, miért kellene ezt most tennem.<br />
– Csakugyan aggódnak némileg az egészségéért.<br />
– Mr. Yossarian – felelte az asszony helytelenítően. Hirtelen<br />
megváltozott a hangulata. – A férjem hetvenéves elmúlt. Ha<br />
meg fog betegedni, nem lehetne itthon beteg?<br />
– Ezzel egyet kell értenem.<br />
– De gondolom, tudják, mit csinálnak.<br />
– Ez az, amivel soha, de soha nem tudnék egyetérteni. De<br />
attól is félnek, hogy esetleg fölrobbanhat.<br />
Ezt az asszony nem értette. – Albert nem indulatos természet.<br />
Soha nem is volt az.<br />
Egyikük sem tudta elképzelni, miféle újabb erőfeszítést<br />
tehetnének, mikor a helyi rendőrség eltűntként tartja nyilván, a<br />
szövetségi kormány egyik minisztériuma azt állítja, hogy mit<br />
sem tud róla, egy másik minisztérium tizenöt naponként készpénzt<br />
és üdvözletet küld, egy harmadik pedig makacsul azt állítja,<br />
hogy visszahívták a hadsereg tartalékába.<br />
-[421]-
– Ez mind elég süket duma, nem? – jegyezte meg<br />
Yossarian.<br />
– Miért van ez? – kérdezte Mrs. Tappman.<br />
Az újságok, két szenátor, egy képviselő és a Fehér Ház<br />
egyaránt teljes érdektelenséget mutatott. A lelkész Tájékoztatás<br />
Szabadsága dossziéjának legújabb változatából fekete festékkel<br />
kitöröltek minden róla szóló adatot, kivéve az egy és az az szavakat.<br />
Nem szerepelt benne a társadalombiztosítási törzsszáma,<br />
és a dossziéban semmi más nem maradt, csak egy 1944 augusztusából<br />
való katonalevél másolata, amelyből a „Drága Mary!”<br />
megszólításon kívül szinte minden ki volt törölve, kivéve az alján<br />
a cenzor üzenetét, aki Tappman lelkész volt: „Tragikusan<br />
vágyakozom utánad. A. T. Tappman, az Egyesült Államok hadseregének<br />
lelkésze.” Yossarian úgy érezte, a kézírás az ő írása<br />
volt, de nem emlékezett rá, hogy ő írta volna. Karen<br />
Tappmannek nem szólt semmit, mert nem akarta kaskáztatni,<br />
hogy felidegesítse a lelkész múltjából egy Mary nevű nő miatt.<br />
Az FBI által összeállított pszichológiai profilban a lelkész<br />
jól beleillett annak a fajta prédikátornak a modelljébe, aki megszökik<br />
egy másik nővel, és tapasztalati bizonyítékként döntő<br />
súllyal esett latba, hogy az a nő, akivel megszökött, a templomának<br />
az orgonistája volt.<br />
Mrs. Tappmant ez nem győzte meg, mivel a templomnak<br />
nem volt orgonistája, a férjének pedig nyugalomba vonulása<br />
óta nem volt sem temploma, sem gyülekezete.<br />
Yossarian majdnem addig várt, amíg befejezték a vacsorát,<br />
és csak akkor közölte vele azt az új ínformációt, amelyet<br />
Gaffneytől kapott a repülőgépen, a Michigan-tó fölött telefonon.<br />
Az asszony kérésére korán vacsoráztak, így három dollárt<br />
megspórolhattak, mert a korai vendégeknek különleges árakat<br />
számítottak. Ez újdonság volt Yossariannak. További engedményt<br />
is kaptak, mint idős polgárok, még a személyazonossá-<br />
-[422]-
gukat sem kellett igazolniuk. Ez is újdonság volt a számára.<br />
Csak azért rendelt édességet, mert az asszony már előzőleg<br />
megrendelte a magáét.<br />
– Nem akarom megriasztani, Mrs. Tappman – mondta,<br />
amikor befejezték a vacsorát –, de ezek azon is törik a fejüket,<br />
hogy ez talán nem... – nem volt könnyű kimondania a szót –<br />
...nem csoda-e.<br />
– Csoda? Ez miért riasztana meg engem?<br />
– Egyes embereket megriasztana.<br />
– Akkor talán engem is meg kellene riasztania. Ki fogja ezt<br />
eldönteni?<br />
– Soha nem fogjuk megtudni.<br />
– De hát nekik tudniuk kell, hogy mit csinálnak.<br />
– Én nem mennék el ilyen messzire.<br />
– Joguk van őrizetben tartani, nem?<br />
– Nem, nincs joguk.<br />
– Akkor miért nem csinálunk valamit?<br />
– Nincs hozzá jogunk.<br />
– Nem értem.<br />
– Mrs. Tappman, azoknak az embereknek, akiknek megvan<br />
hozzá az erejük, joguk van bármit csinálni, amiben nem<br />
tudjuk megakadályozni őket. Ez az a csapda, amire Albert meg<br />
én a seregben rájöttünk. Ez történik most is.<br />
– Akkor nincs sok reményünk, igaz?<br />
– Reménykedhetünk a csodában, hogy úgy döntenek,<br />
hogy ez csoda. Akkor talán elengedik. Arra is van esély, hogy<br />
esetleg – megint habozott kissé – természetes evolúciós mutációnak<br />
fogják nevezni.<br />
-[423]-
– Amiért nehézvizet termel? Az én Albertem?<br />
– A csodaelmélettel kapcsolatban egy másik pszichológiai<br />
profil jelenti a problémát. Ez mostanában majdnem mindig egy<br />
nő, valami meleg éghajlat alatt. Egy olyan nő, már megbocsásson,<br />
akinek telt keblei vannak. A maga férje egyszerűen nem illik<br />
bele a mintába.<br />
– Csakugyan? – vágott vissza az asszony hideg méltósággal.<br />
– Mr. Yossarian – folytatta éles arcán hideg bizonyossággal<br />
–, most elmondok magának valamit, amit még soha senkinek<br />
nem árultam el, még a gyerekeinknek sem. A férjem egyszer tanúja<br />
volt egy csodának. Látomása volt. Igen. Ebben a látomásban<br />
a seregben volt része, ez adta vissza hitét, éppen abban a<br />
pillanatban, amikor már-már nyilvános vallomásban jelentette<br />
volna ki, hogy föladta, hogy már nem tud hinni többé. Szóval<br />
ott.<br />
Pillanatnyi szünet után, mialatt attól félt, hogy feldühítette<br />
az asszonyt, Yossarian mégis bátorságot merített abból, hogy<br />
így kimutatta harcos szellemét. – Miért nem akarta ezt senkinek<br />
elmondani?<br />
– Ez csak neki adatott meg, és nem azért, hogy híres legyen<br />
miatta.<br />
– Továbbadhatom ezt az információt?<br />
– Azon a temetésen történt, Pianosán – mesélte Mrs.<br />
Tappman –, annak a fiatal Samuel Singernek a temetésén, akiről<br />
az előbb beszéltünk.<br />
– Nem Singer volt, Mrs. Tappman. Hóden temetése volt.<br />
– Biztos vagyok benne, hogy Albert Singert mondott.<br />
– Nincs semmi jelentősége, de én adtam neki elsősegélyt.<br />
Kérem, folytassa.<br />
-[424]-
– Igen, szóval ennek a Singernek a temetési szertartását<br />
vezette, és úgy érezte, hogy elapadtak benne a szavak. Így szokta<br />
elmondani. Aztán felnézett az égre, hogy hitvallást tegyen,<br />
lemondjon a tisztéről, és megtagadjon bármiféle hitet Istenben<br />
vagy a vallásban, az erkölcsben vagy az irgalomban, és akkor,<br />
amikor ezt a bámuló tisztek és közlegények közt éppen meg<br />
akarta tenni, megadatott neki a jel. Látomás volt, egy férfi képe,<br />
aki egy fán ült, közvetlenül a temető mellett, gyászos arccal és<br />
nagyon szomorú szemekkel figyelte a temetést, és tekintetét a<br />
férjemre szögezte.<br />
– Mrs. Tappman – mondta Yossarian hosszú sóhajjal és<br />
nehéz szívvel. – Az a férfi én voltam.<br />
– A fán? – húzta fel az asszony gúnyosan a szemöldökét.<br />
Yossarian látott már azelőtt is ilyen arckifejezést igazi hívőkön,<br />
bárminek az igazi hivőin, de még soha nem látott ilyen<br />
mélyen gyökerező önbizalmat. – Az nem lehet – közölte vele<br />
Karen Tappman szinte brutális bizonyossággal. – Mr.<br />
Yossarian, az az alak ruhátlan volt.<br />
– A férje soha nem mondta el magának, hogy erre hogyan<br />
kerülhetett sor? – kérdezte tapintatosan.<br />
– Hogyan kerülhetett volna rá másként sor, Mr.<br />
Yossarian? Nyilvánvalóan angyal volt.<br />
– Szárnyai is voltak?<br />
– Ez szentségtörés, Mr. Yossarian. Nem volt ahhoz szüksége<br />
szárnyakra, hogy csoda legyen. Miért lenne egy angyalnak<br />
szüksége szárnyakra? Mr. Yossarian, én vissza akarom kapni a<br />
férjemet. Senki mással nem törődöm. – Zokogni kezdett.<br />
– Mrs. Tappman, maga felnyitotta a szememet – mondta<br />
Yossarian szánakozva, de megújult hévvel. Mivel világéletében<br />
szkeptikus volt, megtanulta, hogy végső elemzésben a meggyőződés,<br />
még egy naiv meggyőződés is éltetőbb a meg-<br />
-[425]-
győződésnélküliség sivatagánál. – Meg fogom próbálni, ami<br />
csak tőlem telik. Van Washingtonban egy végső lehetőségem,<br />
valaki a Fehér Házban, aki adósom némi szívességgel.<br />
– Kérem, kérje meg rá. Szeretném tudni, hogy tovább próbálkozik.<br />
– Kérni fogom, könyörögni fogok neki. Naponta legalább<br />
egyszer bejut az elnökhöz.<br />
– A kis pöcshöz?<br />
*<br />
Még mindig nagyon korán volt, amikor az asszony letette<br />
a moteljében.<br />
Amikor három dupla skót whisky után visszaindult a bárból,<br />
a parkolóban meglátott egy piros Toyotát New Yorkból,<br />
benne egy nőt, aki evett, és mikor megállt, hogy jól megnézze, a<br />
nő felgyújtotta a reflektorait és elrobogott, Yossarian pedig elfojtva<br />
félrészeg nevetését, tudta, hogy biztosan csak képzelte a<br />
Toyotát meg a nőt.<br />
Ágyba bújva csokoládét meg amerikai mogyorót majszolt,<br />
és dobozos Coca-Colát iszogatott hozzá az odakinn álló automatából.<br />
Túl ébernek érezte magát az alváshoz, és túl renyhének<br />
ahhoz a jelentős szépirodalmi kötethez, amelyet reményteljesen<br />
megint magával hozott. A papírkötései kötetnek Halál Velencében<br />
és még hét elbeszélés volt a címe, és Thomas Mann írta. A<br />
könnyebb szépirodalom mostanában még nehezebb olvasmány<br />
volt neki. Még tisztelt New Yorkere is csak ritkán tudta lekötni a<br />
figyelmét. A hírességekről terjesztett pletykák mostanában főleg<br />
olyan emberekről szóltak, akik idegenek voltak számára, az<br />
Oscar-díjakat többnyire olyan filmek kapták, amelyeket nem<br />
ismert, és olyan színészek, akiket nemcsak hogy soha nem látott,<br />
de még csak nem is hallott róluk.<br />
-[426]-
Hiányzott neki Melissa, de örült, hogy egyedül van; vagy<br />
ahogy egy homályos árnyalattal kedvtelve átfogalmazta, örült,<br />
hogy egyedül van, bár hiányzott neki Melissa. Talált egy klaszszikus<br />
zenét sugárzó adót, aztán elborzadva hallotta, amint egy<br />
német Bach-kórus rázendített a Carousel című amerikai musical<br />
zenéjére. Megfeszítette a középső ujját, és rávetette magát a<br />
hangológombra. A második adóval több szerencséje volt: egyvelegre<br />
bukkant, amelyben először a Bohémélet, aztán a Carmen<br />
gyerekkórusa hangzott fel. Ezután, a távoli, sűrű villámlások<br />
okozta, egyre erősödő légköri zavarok közepette felismerte a<br />
német Das Rheingoldból az üllők kórusát, amely az isteneknek a<br />
föld mélyébe való leszállását kíséri, melynek során ellopják a<br />
törpéktől az aranyat, hogy kifizethessék az óriásokat, akik fölépítették<br />
dicső új otthonukat, a Walhallát, egy olyan szerződés<br />
alapján, melynek eredeti feltételeiből közben már kihátráltak.<br />
Az óriásoknak istennőt ígértek, aki örök ifjúságot hoz nekik, de<br />
be kellett érniük a pénzzel. Ha az ember istenekkel köt üzletet,<br />
ítélte meg újra Yossarian egyre inkább elnehezedő szemekkel,<br />
mindig okosabb, ha előre veszi föl a járandóságát.<br />
Miközben az üllők kórusa légköri zajjá halkult, a zajból kiszűrődött<br />
valami illogikus zenei lárma, primitív, őrült nevetés<br />
szállt fel a legkülönbözőbb hangnemű skálák hangjain, aztán,<br />
az elektromos interferencia sziszegő rétegei alatt ködösen felhangzott<br />
egy gyerekkórus merőben más, magányos és elragadó<br />
angyali siráma, egy megdöbbentő polifon siratóének, amelyet<br />
felismerni vélt, de nem tudott hová tenni. Eszébe jutott Thomas<br />
Mann regénye, amelyről valamikor írni akart, és kábulatóban<br />
azon töprengett, vajon nem vesztette-e el a tájékozódását, és<br />
nem álmodja-e, hogy Leverkühn Apokalipszisét hallja, amelyről<br />
olvasott. Aztán néhány másodperc múlva ez az egyre halkuló<br />
adás is elmosódott, míg végül az emberi hallgatás őskori űrjében<br />
nem maradt más, csak a sustorgó, elfojthatatlan elektromos<br />
interferencia makacs susogása.<br />
-[427]-
Aznap éjjel összefüggéstelen álmaiban megint New Yorkban<br />
volt, felhőkarcoló lakásában, és azt álmodta, hogy a jól ismert<br />
piros Toyota, benne a cukrozott briósokat majszoló nővel,<br />
újra visszahúz a kenoshai motelszobája előtti parkolóhelyre,<br />
melynek távolabbi szélén mozgó ajakkal és lehajtott fejjel ideoda<br />
járkál az a pocakos, köpcös, szakállas, középkorú zsidó, aki<br />
az FBI detektívje. Az egyik sarokból egy szembetűnő, nyurga,<br />
narancsszín hajú, csíkos öltönyt viselő férfi nézelődött ártatlanul,<br />
szemében lángok villogtak, és nagy, műanyag pohárban<br />
szívószálas narancsitalt tartott a kezében, miközben egy sötétebb<br />
bőrű, jellegzetesen keleti arcvonásokat viselő, makulátlan<br />
kék inget, rozsdaszín nyakkendőt és vékony, vörös mintás, őzszínű<br />
egysoros, halszálkás zakót viselő férfi ravaszul figyelte<br />
mindnyájukat. Egy fekete baszk sapkás, gyanús férfi alattomban<br />
az árnyékok közé rejtve cigarettázott, anélkül hogy a kezeit<br />
használta volna, mert azokat mélyen bedugta begombolatlan,<br />
mocskos esőkabátja zsebeibe, melyet készen állt tüstént szétnyitni,<br />
hogy megmutathassa szőrös énjét, buja felhívásul a fehérneműje<br />
és ágyéka nyújtotta visszataszító látvány szemlélésére.<br />
Álma végén Yossarian kurta, de kielégítő szexuális élményt<br />
élt át a második feleségével. Vagy az első lett volna? Vagy mind<br />
a kettő? Amikor felébredt, bűntudatosan jutott eszébe Melissa.<br />
Mikor kiment reggelizni, a New York-i rendszámú piros<br />
Toyota megint ott parkolt, benne az örökké majszoló nővel.<br />
Amikor megállt, hogy megbámulja, elhúzott, és Yossarian tudta,<br />
hogy biztosan megint fantaziált. Az a nő nem lehetett ott.<br />
-[428]-
24. APOKALIPSZIS<br />
– És miért ne? – kérdezte Jerry Gaffney a chicagói repülőtéren.<br />
– Milo bombázója, a lelkész nehézvize, a kétszeri válása,<br />
no és Melissa MacIntosh nővér, meg az a belga beteg, a kiruccanása<br />
azzal a férjes asszonnyal... tudnia kell, hogy ez emberek<br />
érdeklődnek maga iránt.<br />
– New Yorkból Kenoshába, egyetlen nap alatt? Ilyen gyorsan<br />
nem is hajthatott oda, igaz?<br />
– Mi néha rejtelmes módokon dolgozunk, John.<br />
– Szerepelt az álmomban, Jerry. És maga is.<br />
– Erről mi nem tehetünk. Még mindig a saját álmait álmodja.<br />
Biztos benne, hogy nem csak képzelte?<br />
– Az álmomat?<br />
– Igen.<br />
– Ezért tudtam megismerni magát, Gaffney Tudtam, hogy<br />
már láttam előzőleg.<br />
– Folyton ezt mondom magának.<br />
– Mikor tavaly a kórházban voltam, maga is egyike volt<br />
azoknak a hapsiknak, akik benéztek hozzám, ugye?<br />
– Nem magát kerestem, John. Ellenőriztem az alkalmazottaimat;<br />
akik telefonon beteget jelentettek. Az egyiknek<br />
staphylococcus-fertőzése volt, a másiknak szalmonellás ételmérgezése,amit...<br />
– Amit a tojásos szendvicstől kapott az ottani kávézóban,<br />
igaz?<br />
-[429]-
Mikor megérkezett a reptérre a kavargó zűrzavarban, amit<br />
az Iowában és Kansasban dühöngő, előre nem látható hóviharok<br />
miatt törölt járatok okoztak, Yossarian gyorsan fölfedezett<br />
egy átlagos magasságú, enyhén keleties jellegű, barna bőrű, nett<br />
és jól öltözött férfit, aki egy repülőjegyet lobogtatott feléje, hogy<br />
felhívja magára a figyelmet.<br />
– Mr. Gaffney? – érdeklődött.<br />
– Hát nem is a Messiás – mondta Gaffney kuncogva. –<br />
Üljünk le egy kávéra. Lesz egy óránk – Gaffney már előjegyeztette<br />
a következő washingtoni járatra, és most átadta neki a jegyét<br />
meg a beszállókártyáját. – Örülni fog, ha megtudja – árulta<br />
el látható elégedettséggel –, hogy mindaz, amit most átél, jócskán<br />
hoz a konyhára. Úgy sejtem, kábé félmillió dollárt. A<br />
Noodles Cookkal végzett munkája.<br />
– Nem végeztem semmiféle munkát Noodles Cookkal.<br />
– Milo azt akarja, hogy végezzen. Kezdek úgy gondolni az<br />
utazására, mint afféle Rajnai útra.<br />
– Én is.<br />
– Ez nem lehet véletlen. De szerencsésebb befejezéssel.<br />
Gaffney sötét bőrű, elegáns, jó modorú és jóképű férfi<br />
volt – mint elárulta, török származású, bár Bensonhurstből, a<br />
New York-i Brooklynból. Az arcbőre sima volt, a feje tetején<br />
tonzúra fénylett, fekete haját kétoldalt rövidre nyíratta, és a<br />
szemöldöke is fekete volt. Barna, keskeny szeme finom arccsontjainak<br />
a kiugró halmával együtt valamiféle keleti származású<br />
kozmopolita érdekes kifejezését kölcsönözte az arcáriak.<br />
Hibátlanul és makulátlanul öltözött, finom, vörös keresztmintás,<br />
őzszínű, egysoros, halszálkás zakót, barna nadrágot, világoskék<br />
inget és rozsdaszín nyakkendőt viselt.<br />
– Álmomban is ugyanígy volt öltözve – mondta<br />
Yossarian. – Tegnap Kenoshában volt?<br />
-[430]-
– Nem, nem, Yo-Yo.<br />
– Ezeket a ruhákat láttam álmomban.<br />
– Az álma azért lehetetlen, Yo-Yo, mert soha nem öltözöm<br />
egyformán két egymás utáni napon. Tegnap – folytatta Gaffney,<br />
majd megnézte előjegyzési naptárát, és a hatás nyilvánvaló tudatában<br />
megnyalta az ajkát – egy sötétebb színű Harris tweedzakót<br />
viseltem, narancsszín belső mintázattal, csokoládébarna<br />
nadrágot, vékony függőleges csíkozású, halvány rózsaszín inget<br />
és hozzá barna, kobaltkék és borostyánszín mintás nyakkendőt.<br />
Talán nem tudja, John, de én hiszek a nettségben. A<br />
nettség számít. Mindennap alkalomra öltözöm, így hát fel vagyok<br />
öltözve az alkalomra, mikor az alkalom felmerül. Holnap,<br />
látom a naptáramban, zöld mintás, zablisztszínű ír vászonöltönyt<br />
fogok fölvenni, ha délre megyek, vagy csontgombos, kétsoros<br />
sötétkék blézert, szürke nadrággal, ha északon maradok.<br />
A nadrág kasanadrág lesz. John, ezt csak maga tudja megmondani.<br />
Volt álmában szexuális élménye?<br />
– Ez nem tartozik magára, Jerry.<br />
– Úgy tűnik, mintha máshol mindenütt lenne.<br />
– Ehhez sincs semmi köze.<br />
– Én első éjjel mindig szexről álmodom, mikor egyedül<br />
utazok. Ez az egyik oka, amiért nem bánom, ha el kell utaznom<br />
a városból.<br />
– Ez nagyon kedves, Mr. Gaffney De nem tartozik rám.<br />
– Mikor Mrs. Gaffneyval megyek, nincs szükségem álomra.<br />
Szerencsére ő is szereti minden új környezetben tüstént végrehajtani<br />
a szexuális aktust.<br />
– Ez is nagyon kedves, de nem akarok hallani róla, és azt<br />
se akarom, hogy maga halljon az enyémről.<br />
– Óvatosabbnak kellene lennie.<br />
-[431]-
– Ezért fogadtam föl magát, a fene egye meg. Követ maga,<br />
és követnek mások, akikről semmit nem tudok, és azt akarom,<br />
hogy ennek legyen vége. Vissza akarom kapni a magánéletem<br />
szentségét.<br />
– Akkor mondjon le a lelkészről.<br />
– Én nem rendelkezem a lelkésszel.<br />
– Én tudom ezt, Yo-Yo, de ők nem.<br />
– Túl öreg vagyok már a Yo-Yóhoz.<br />
– A barátai Yo-Yónak szólítják.<br />
– Nevezzen meg közülük egyet, maga tökfilkó.<br />
– Utána fogok nézni. De a megfelelő emberhez fordult,<br />
mikor a Gaffhoz jött. Én meg tudom mondani magának, hogy<br />
milyen módokon tartják megfigyelés alatt, és meg tudom rá tanítani,<br />
hogyan kerülje el a megfigyelést, aztán azt is meg tudom<br />
adni, milyen módszereket alkalmaznak, hogy keresztbe tegyenek<br />
az olyasvalakinek, mint maga, aki megtanulta meghiúsítani<br />
a megfigyelésüket.<br />
– Nem mond most ellent saját magának?<br />
– De igen. De időközben már kiszúrtam négyet azok közül,<br />
akik követik magát, és ügyesen álcázzák magukat. Nézze<br />
csak, ott megy az az úriember, akit zsidó FBI-detektívként ismerünk,<br />
éppen megpróbál följutni egy New York-i gépre. Tegnap<br />
Kenoshában volt.<br />
– Láttam valahol, de nem vagyok benne biztos.<br />
– Talán az álmában. A motel parkolójában sétálgatott, és<br />
az esti imáit mondta. Hányat ismer fel közülük?<br />
– Legalább egyet – mondta Yossarian, egészen belemelegedve<br />
a kémelhárítás témájába, amelyben most a jelek szerint<br />
együtt konspiráltak. – És még keresnem se kell. Magas, szeplős<br />
-[432]-
férfi, narancsszínű a haja, és csíkos öltönyt hord. Már majdnem<br />
tél van, és még mindig vászonöltönyben jár. Igaz? Lefogadom,<br />
hogy itt leselkedik valahol egy fal vagy oszlop mellett, és papírpohárból<br />
szódát iszik.<br />
– Julius narancsot. Azt akarja, hogy észrevegyék.<br />
– Kicsoda?<br />
– Ellenőrizni fogom.<br />
– Ne, hadd csináljam én! – jelentette ki Yossarian. –<br />
Beszélni fogok azzal a stricivel, egyszer és mindenkorra. Maga<br />
őrködjön.<br />
– Van egy pisztolyom, tokban, a bokámon.<br />
– Magának is?<br />
– Kinek még?<br />
– McBride-nak, egy barátomnak.<br />
– A KIHABUP-ról?<br />
– Maga ismeri?<br />
– Jártam már ott – mondta Gaffney. – Maga is hamarosan<br />
megint elmegy, most, hogy kitűzték az esküvőt.<br />
– Kitűzték? – Ez újdonság volt Yossariannak.<br />
Gaffney megint elégedett arcot vágott. – Ezt még Milo se<br />
tudja, de én tudom. Megrendelheti a kaviárt. Kérem, ezt hadd<br />
mondjam meg neki én. A Trösztellenes Bizottságnak jóvá kell<br />
hagynia. Ezt se találja viccesnek?<br />
– Hallottam már.<br />
– Ne mondjon sokat annak az ügynöknek. Lehet, hogy<br />
CIA-s.<br />
Yossarian nem volt megelégedve önmagával, mert nem<br />
érzett igazi haragot, amikor odament tudakozása tárgyához.<br />
-[433]-
– Helló – mondta a fickó kíváncsian. – Mi van?<br />
– Nem láttam én magát tegnap New Yorkban, amint követett<br />
engem? – mondta Yossarian gorombán.<br />
– Nem.<br />
És úgy látszott, ez lesz minden.<br />
– New Yorkban volt? – kérdezte Yossarian, most már sokkal<br />
kevésbé ellentmondást nem tűrően.<br />
– Floridában voltam. – A férfi udvarias viselkedése letéphetetlen<br />
álarcnak látszott. – Van egy fivérem New Yorkban.<br />
– Hasonlít magára?<br />
– Ikrek vagyunk.<br />
– A fivére szövetségi nyomozó?<br />
– Erre nem kell válaszolnom.<br />
– És maga az?<br />
– Nem tudom, kicsoda maga.<br />
– Yossarian vagyok. John Yossarian.<br />
– Mutassa a meghatalmazását.<br />
– Maguk mindketten követnek engem, igaz?<br />
– Miért követnénk magát?<br />
– Ez az, amit tudni akarok.<br />
– Nem kell megmondanom magának. Nincs meghatalmazása.<br />
– Nincs meghatalmazásom – jelentette csüggedten Yossarian<br />
Gaffneynak.<br />
– Nekem van. Hadd próbáljam meg én.<br />
-[434]-
Egy perc se telt belé, és Jerry Gaffney meg a csíkos vászonöltönyt<br />
viselő férfi máris olyan zavartalan rokonszenvvel<br />
csevegett, mintha nagyon régi barátok volnának. Gaffney előszedett<br />
egy tárcát, és odaadott neki valamit, ami Yossarian<br />
szemében üzleti névjegynek látszott, mikor pedig egy rendőr és<br />
négy-öt további civil ruhás férfi, akik esetleg szintén rendőrök<br />
voltak, fürgén odahúzódott melléjük, Gaffney mindegyiküknek<br />
kiosztott egy-egy hasonló kártyát, aztán pedig mindenkinek a<br />
köréjük gyülemlő bámészkodók kis csődületében, végül pedig<br />
még az ételes pult mögött álló két fiatal fekete nőnek is, akik<br />
hot dogot, előre csomagolt szendvicseket, nagy, kóser,<br />
sófoltokkal meghintett, puha pereceket és olyan alkoholmentes<br />
italokat árultak, mint a Julius narancs. Mikor Gaffney végül<br />
visszatért, mérhetetlenül meg v olt magával elégedve. Visszafogottan<br />
beszélt, de ezt csak Yossarian tudta, mert a viselkedése<br />
éppoly derűsnek látszott, mint előzőleg.<br />
– Nem magát követi, John – mondta, és amennyire bárki,<br />
aki megfigyelte, észrevehette, akár az időjárásról is beszélhetett<br />
volna. – Valaki mást követ, aki követi magát. Azt akarja megtudni,<br />
mennyit tudnak magáról azok.<br />
– Kik? – kérdezte Yossarian. – Melyik?<br />
– Még nem jött rá – válaszolta Gaffney. – Lehet, hogy én.<br />
Másnak ez muris lenne, de látom, maga nem nevet rajta. John,<br />
ez azt hiszi, hogy maga talán CIA-s.<br />
– Ez rágalom. Remélem megmondta neki, hogy nem vagyok<br />
az.<br />
– Még én sem tudom, hogy nem az-e. De addig nem mondok<br />
neki semmit, amíg nem lesz az ügyfelem. Én csak ennyit<br />
mondtam neki. – Gaffney átlökött egyet az asztalon az üzleti<br />
névjegyei közül. – Adok magának is egyet.<br />
-[435]-
Yossarian összevont szemöldökkel futotta át a névjegyet,<br />
mely úgy azonosította átadóját, mint a Gaffney Ingatlanügynökség<br />
tulajdonosát, melynek irodái működnek New York városában,<br />
a New York-i és a connecticuti tengerparton, valamint<br />
Santa Monica és San Diego part menti városokban, Dél-<br />
Kaliforniában.<br />
– Nem vagyok benne biztos, hogy értem – mondta Yossarian.<br />
– Ez fedőszerv – mondta Gaffney. – Találkahely.<br />
– Most már értem – vigyorgott Yossarian. – Ezzel álcázza a<br />
detektívügynökségét. Igaz?<br />
– Pont fordítva érti. Az ügynökség a fedőszerve az ingatlanüzletemnek.<br />
Az ingatlanban több pénz van.<br />
– Nem vagyok benne biztos, hogy hiszek magának.<br />
– Azt hiszi, viccelni próbálok?<br />
– Azt nem lehet tudni.<br />
– Kivetettem a fickónak a csalit – magyarázta Jerry<br />
Gaffney – Be fog jönni az egyik irodámba, és azt fogja színlelni,<br />
hogy reménybeli vevő, aki házat keres, miközben megpróbál<br />
rájönni, ki is vagyok én igazából.<br />
– Hogy megtudja, miben sántikál?<br />
– Hogy eladjak neki egy házat, John. Ez az, amiből az igazi<br />
jövedelmem származik. Ennek magát is érdekelnie kell. <strong>Első</strong>rendű<br />
bérleteink vannak East Hamptonban jövő nyárra, a szezonra,<br />
egész évre és rövid távra. És vannak kitűnő part menti<br />
ingatlanaink is, ha esetleg arra gondol, hogy vásárol egyet.<br />
– Mr. Gaffney – mondta Yossarian.<br />
– Megint visszajutottunk ide?<br />
-[436]-
– Kevesebbet tudok magáról most, mint előzőleg. Maga<br />
azt mondta, el fogok indulni erre az útra, és itt vagyok, utazom.<br />
Megjósolta, hogy hóviharok lesznek, és hóviharok vannak.<br />
– A meteorológia könnyű dolog.<br />
– Maga mintha mindent tudna, ami a föld felszínén történik.<br />
Eleget tud, hogy Isten legyen.<br />
– Az ingatlanban több a pénz – felelte Gaffney – Ebből tudom,<br />
hogy nincs Isten. Ha lenne, ő is aktívan beszállna az ingatlanszakmába.<br />
Ez nem rossz, igaz?<br />
– Hallottam már rosszabbat is.<br />
– Van egy, amelyik talán még jobb. Sokat tudok arról is,<br />
ami a föld alatt zajlik. Lent voltam a KIHABUP alatt, tudja.<br />
– Hallotta a kutyákat?<br />
– Ó, hogyne – mondta Gaffney – És láttam a Kilroyanyagot.<br />
A KÜKTÉTÉ-nél is vannak kapcsolataim. Elektronikus<br />
kapcsolataim – tette hozzá, miközben vékony, érzéki, dús és<br />
epés árnyalatú ajkai újra szélesre nyíltak abban a mosolyban,<br />
amely oly rejtelmes volt és valahogy befejezetlen. – Még Mr.<br />
Tilyouval is találkoztam – tette hozzá némi büszkeséggel.<br />
– Mr. Tilyouval? – visszhangozta Yossarian. – Melyik Mr.<br />
Tilyouval?<br />
– Mr. George C. Tilyouval – magyarázta Gaffney – Aki<br />
fölépítette a Coney Islanden a régi Steeplechase vidámparkot.<br />
– Azt hittem, meghalt.<br />
– Meg is.<br />
– Ez a vicce?<br />
– Nevet rajta?<br />
– Csak mosolygok.<br />
-[437]-
– Nem mondhatja, hogy nem próbálkozom – mondta<br />
Gaffney – Most menjünk. Ha óhajtja, nézzen hátra. Akkor nem<br />
jönnek utánunk. Nem tudják, kitartsanak-e Yossarian mögött,<br />
vagy engem kövessenek. Sima útja lesz. Tekintse ezt az epizódot<br />
közjátéknak, intermezzónak Kenosha és a Milo és Noodles<br />
Cookkal intézendő ügyek között. Mint Wagner zenéjét Siegfried<br />
rajnai útjához meg a gyászzenét a Götterdämmerungban vagy a<br />
csilingelő üllők közjátékát A Rajna kincsében.<br />
– Azt most hallottam az éjjel, Kenoshában, a szobámban.<br />
– Tudom.<br />
– Megtudtam valami újat, ami segíthet a lelkészen. A felesége<br />
szerint már részese volt egy csodának.<br />
– Ez már régi mese, John – kicsinyelte le a hírt Gaffney –<br />
Kenoshában mindent lehallgatnak. De van valamim, ami talán<br />
jó lehet. Javasolhatna Milónak egy cipőt.<br />
– Miféle cipőt?<br />
– Katonai cipőt. Talán egy hivatalos U. S. kincstári cipőt. A<br />
cigarettáról már lekésett. De a katonáknak mindig szükségük<br />
lesz cipőkre. Női cipőkre is. És talán melltartókra is. Kérem, adja<br />
át legjobb kívánságaimat a menyasszonyának.<br />
– Miféle menyasszonyomnak? – vágott vissza Yossarian.<br />
– Miss MacIntoshnak – húzta fel Gaffney szinte fekete<br />
írásjelekké a szemöldökét.<br />
– Miss MacIntosh nem a menyasszonyom – tiltakozott<br />
Yossarian. – Csak az ápolónőm.<br />
Gaffney hátravetette a fejét, mintha nevetne. – Magának<br />
nincs semmiféle ápolónője, Yo-Yo – állította szinte pajzánul. –<br />
Ezt vagy egy tucatszor elmondta nekem. Ellenőrizzem újra, és<br />
számoljam meg?<br />
-[438]-
– Gaffney, menjen északra az ír vászonruhájában vagy<br />
délre a blézerében a kasanadrágjával. És vigye magával ezeket<br />
az engem követő árnyakat.<br />
– Majd a maga idején. Maga szereti a német zeneszerzőket,<br />
nem?<br />
– Ki van más? – felelte Yossarian. – Hacsak nem akarja az<br />
olasz operákat is beszámítani.<br />
– Chopin?<br />
– Megtalálhatja Schubertben – mondta Yossarian. – És<br />
mindkettőjüket Beethovenben.<br />
– Nem teljes egészükben. És mit szól magukhoz a németekhez?<br />
– kérdezte Gaffney.<br />
– Nem szeretik valami nagyon egymást, igaz? – válaszolta<br />
Yossarian. – El se tudok képzelni egy másik népet, amelyik<br />
ilyen bosszúálló ellenségeskedéseket táplálna egymás ellen.<br />
– Kivéve a miénket? – vetette föl Gaffney<br />
– Gaffney, maga túl sokat tud.<br />
– Mindig érdekelt, ha megtudhattam dolgokat – vallotta<br />
be Gaffney tartózkodóan. – Hasznosnak bizonyult a munkámban.<br />
Mondja csak, John – folytatta, jelentőségteljesen Yossarianra<br />
szögezve a tekintetét –, hallott valaha egy Adrian Leverkühn<br />
nevű német zeneszerzőről?<br />
Yossarian feszült elképedéssel nézett vissza Gaffneyra. –<br />
Igen, hallottam, Jerry – felelte, a tisztázás némi felcsillanó jelét<br />
keresve a vele szembenéző, üres, kiismerhetetlen, sötét arcon. –<br />
Hallottam Adrian Leverkühnről. Írt egy Apokalipszis című oratóriumot.<br />
– Én egy kantátáját ismerem. A Doctor Faustus panaszolkodását.<br />
-[439]-
– Nem gondoltam, hogy azt valaha is előadták.<br />
– De igen. Abban van az a nagyon megindító gyerekkórus,<br />
és az a pokoli rész, a vadul röhögő felnőtt hangok glisszandójával.<br />
Ez a nevetés és az a szomorú kórus engem mindig<br />
azokra a fényképekre emlékeztet, amelyeken a háború alatt, a<br />
maga háborúja alatt, a náci katonák halálba terelik azokat a gettóbeli<br />
zsidó gyerekeket.<br />
– Az az Apokalipszis, Jerry.<br />
– Biztos benne?<br />
– A leghatározottabban.<br />
– Utána kell néznem. És ne feledkezzen meg a cipőjéről.<br />
– Miféle cipőről?<br />
-[440]-
25. WASHINGTON<br />
– Egy kibaszott cipő? – gúnyolódott Wintergreen<br />
Yossariannal rajnai útjának következő állomásán. – Mi olyan<br />
nagyszerű egy kibaszott cipőben?<br />
– Ez csak egy kibaszott ötlet – mondta Yossarian az M&M<br />
V&T washingtoni irodáit tartalmazó szállodai lakosztályok<br />
egyikében. Melissa és a maga számára inkább egy hasonlóan<br />
magas presztízsű, de elevenebb vendégkörű újabb szállót választott,<br />
amely, mint a kórházban utóbb egyfajta elragadtatott<br />
hiúsággal visszaemlékezett rá, mikor már stabilizálódott az állapota,<br />
és elmúlt az agykárosodás és a bénulás veszélye, amazénál<br />
sokkal változatosabb kínálattal dicsekedhetett a legkülönb<br />
szuperpornófilmekből, méghozzá az ENSZ tagállamainak<br />
összes nyelvén. – Azt mondtátok, egy fogyasztói terméket akartok.<br />
– De cipőt? Mostanára holtbiztos van. már vagy ötven kibaszott<br />
cipőgyár, amelyik kibaszott cipőket termel az olyan faszok<br />
kibaszott lábára, mint mi.<br />
– De egyiknek sincs kizárólagos terjesztési joga a hivatalos<br />
U. S. kincstári cipőre.<br />
– Férficipőre vagy női cipőre? – töprengett Milo.<br />
– Mind a kettőre, most hogy már nők is eleshetnek a harcokban.<br />
– Yossarian már sajnálta, hogy belevágott. – Felejtsétek<br />
el. Sok minden van az üzleti ügyekben, amit nem értek. Még<br />
mindig nem értem, hogyan vehettétek darabonként hét centért<br />
a tojást, és hogyan adhattátok öt centért úgy, hogy kerestetek<br />
rajta.<br />
– Még mindig csináljuk – hencegett Wintergreen.<br />
-[441]-
– A tojás megromlik – kérődzött a témán bánatosan Milo.<br />
– És összetörik. Jobb szeretnék egy cipőt. Eugene, nézz<br />
utána.<br />
– Én inkább a repülőgépet szeretném – morogta<br />
Wintergreen.<br />
– De a gép után? Mi lesz, ha nem lesz többé háborús veszély?<br />
– Utánanézek.<br />
– Nem vagyok kibékülve azzal a géppel – mondta<br />
Yossarian.<br />
– Megint arra gondolsz, hogy itt hagysz minket? –<br />
gúnyolódott Wintergreen. – Évek óta csak tiltakozol.<br />
Yossariant bántotta a sértés, de nem vett róla tudomást. –<br />
A ti Ssssss!-tek el tudja pusztítani a világot, nem?<br />
– Te leskelődtél – felelte Wintergreen.<br />
– Pedig nem is tudja – mondta fájó szívvel Milo. – Ennyit<br />
az értekezleten is elismertünk.<br />
– De lehet, hogy Strangelove-é el tudja? – szurkálódott<br />
Wintergreen.<br />
– És pont ezért akarunk találkozni Noodles Cookkal –<br />
mondta Milo.<br />
Yossarian megint csak a fejét rázta. – És nem vagyok kibékülve<br />
az atombombával se. Már nem szeretem.<br />
– Mit szeretnél, ki kapja meg a szerződést? – érvelt<br />
Wintergreen. – Az a kibaszott Strangelove?<br />
– És nekünk nincs bombánk – engesztelte Milo. – Nekünk<br />
csak terveink vannak egy gépre, amelyik ledobja.<br />
– És a gépünk nem fog működni.<br />
-[442]-
– Ezt garantáljuk, Yossarian. Akár írásban is. A gépeink<br />
nem fognak repülni, a rakétáink nem fognak begyulladni. Ha<br />
felszállnak, le fognak zuhanni, ha kilőjük őket, célt fognak téveszteni.<br />
Mi soha nem vallunk kudarcot. Ez a cégünk jelmondata.<br />
– Rajta áll a kibaszott céges levélpapírunkon – tette hozzá<br />
Wintergreen, aztán gúnyos vigyorral folytatta. – De hadd kérdezzek<br />
meg tőled valamit, Mr. Yo-Yo. Melyik országot látnád<br />
szívesebben a legerősebbnek, ha nem a miénket? Ez aztán a kibaszott<br />
csapda, nem?<br />
– Hát ez a csapda, az biztos – volt kénytelen elismerni<br />
Yossarian.<br />
– És ha nem adjuk el a kibaszott hadiipari termékeinket<br />
mindenkinek, aki meg akarja venni, akkor eladják majd a kibaszott<br />
baráti szövetségeseink és a versenytársaink. Ez ellen nem<br />
tehetsz semmit. Nincs idő többé a te kibaszott ideáljaidra. Ha<br />
olyan okos vagy, mondd meg nekem, mi a lófaszt csinálnál, ha<br />
mi vezetnénk az országot?<br />
– Én se tudnám, mit kellene csinálni – ismerte el<br />
Yossarian, és dühöngött magában, amiért lefőzték a vitában. Ez<br />
nem szokott vele megtörténni. – De azt tudom, hogy azt akarnám,<br />
hogy tiszta legyen a lelkiismeretem.<br />
– A mi lelkiismeretünk tiszta – felelték egyszerre mind a<br />
ketten.<br />
– Nem akarom magamra venni a bűnt.<br />
– Ez lószar, Yossarian.<br />
– És nem én lennék érte felelős.<br />
– Ez megint csak lószart – vágott vissza Wintergreen. –<br />
Semmit nem tehetsz ellene, és te leszel a felelős. Ha a világ<br />
-[443]-
mindenképpen fel fog robbanni, mi a lófasz különbséget jelent,<br />
hogy ki robbantja fel?<br />
– Nekem legalább tiszta lesz a kezem.<br />
Wintergreen durván felröhögött. – Csuklóból le fogják<br />
robbantani azt a kibaszott tiszta kezedet. Még azt se fogja tudni<br />
soha senki, hogy a tiéd. Meg se fogják találni.<br />
– Lófasz a seggedbe, Wintergreen! – felelte emelt hangon,<br />
dühödten Yossarian. – Menj egyenesen a pokolba, a te tiszta<br />
lelkiismereteddel! – Durcásan elfordult. – Bárcsak már halottak<br />
volnátok, így legalább életemben először végre egy kis örömem<br />
is telne bennetek.<br />
– Yossarian, Yossarian – pirongatta Milo. – Légy már észnél.<br />
Egy dolgot tudsz rólam... én soha nem hazudok.<br />
– Kivéve, ha muszáj – fűzte hozzá Wintergreen.<br />
– Azt hiszem, ezt ő is tudja, Eugene. Én is vagyok olyan<br />
erkölcsös, mint bárki más. Igaz, Eugene?<br />
– Feltétlenül, Mr. Minderbinder.<br />
– Milo, csináltál te életedben bármit, ami tisztességtelen<br />
volt? – kérdezte Yossarian.<br />
– Ó, nem – vágta rá tüstént Milo. – Az tisztességtelen lett<br />
volna. És soha nem volt rá szükség.<br />
– És azért akarjuk ezt a titkos találkozót Noodles Cookkal<br />
– mondta Wintergreen –, hogy rávegyük, beszéljen titokban<br />
az elnökkel. Azt akarjuk, hogy minden nyíltan történjen.<br />
– Yossarian – mondta Milo –, hát nem nálunk vagy nagyobb<br />
biztonságban? A gépeink nem működnek. A technikánk<br />
megvan. Kérlek, hívd fel Noodles Cookot.<br />
– Szervezd meg a megbeszélést, aztán ne baszkurálj itt<br />
minket. És mi is ott akarunk lenni.<br />
-[444]-
– Nem bíztok bennem?<br />
– Azt mondod, nem értesz a kibaszott üzletekhez.<br />
– Azt mondod, zavarba ejtenek.<br />
– Igen, és ami kibaszottul zavarba ejt – adta meg magát<br />
Yossarian –, hogy olyan hapsik, mint ti, hogyan érthetitek.<br />
Noodles Cook gyorsan felfogta, mit akarnak tőle.<br />
*<br />
– Tudom, tudom – mondta a bemutatkozások megejtése<br />
után, egyenesen Yossarianhoz intézve szavait. – Szerinted én<br />
egy szar vagyok, nem?<br />
– Szinte soha – felelte Yossarian minden meglepetés nélkül,<br />
miközben a másik kettő némán figyelt. – Noodles, mikor az<br />
emberek a dauphinre gondolnak, nem mindig rád gondolnak.<br />
– Touché – nevetett Noodles. – De élvezem, hogy itt lehetek.<br />
Kérem, ne kérdezzék, miért. – Amit akarnak, folytatta, az<br />
nyilvánvalóan helytelen, nem helyénvaló, védhetetlen és talán<br />
illegális is. – Normális körülmények közt, uraim, lobbizhatnék a<br />
legkülönbek közt is. De most megjelent az etika a kormányzatban.<br />
– Ki vezeti az etikai minisztériumot?<br />
– Betöltetlenül tartják az állást, amíg Porter Lovejoy ki<br />
nem szabadul a börtönből.<br />
– Van egy elgondolásom – mondta Yossarian, és érezte,<br />
hogy az elgondolása jó gondolat. – Beszédeket szabad tartanod,<br />
nem?<br />
– Rendszeresen mondok beszédeket.<br />
– És honoráriumot is kapsz értük?<br />
– Anélkül nem csinálnám.<br />
-[445]-
– Noodles – mondta Yossarian. – Azt hiszem, ezek az urak<br />
azt szeretnék, ha elmondanál egy beszédet. Egyetlen fős hallgatóság<br />
előtt. Egyedül az elnöknek. És azt javasolnád, hogy a<br />
kormány vegye meg a gépet. Sikeresen elő tudnál adni egy<br />
ilyen beszédet?<br />
det.<br />
– Nagyon sikeresen el tudnék mondani egy ilyen beszé-<br />
– Ők pedig viszonzásul honoráriumot adnának neked.<br />
– Igen – mondta Milo. – Honoráriumot adnánk önnek.<br />
– És mennyi lenne az a honorárium? – érdeklődött<br />
Noodles.<br />
– Milo? – lépett v issza a háttérbe Yossarian, mert annyi<br />
mindent nem értett az üzleti ügyekből.<br />
– Négyszázmillió dollár – mondta Milo.<br />
– Ez így korrekt – felelte Noodles ugyanabban a közömbös<br />
modorban, mintha semmi különlegeset nem hallott volna, és<br />
ekkor történt az, amin Yossarian később jót mulatott, mikor felidézte<br />
magában, miközben a kórházi ágyon ütötte agyon az idejét,<br />
hogy tudniillik Noodles felajánlotta neki, kukkantson be az<br />
elnöki játékterembe, miután a többiek elsiettek a már korábban<br />
említett pénzügyi megbeszélésre, amelyre már nagyon szerettek<br />
volna elindulni, miután Gaffney viccéről, miszerint M2<br />
Christina Maxonnal kötendő házasságához a Trösztellenes Bizottság<br />
jóváhagyására van szükség, végül is kiderült, hogy nem<br />
is vicc.<br />
– Ami pedig téged illet, Yossarian... – kezdte Milo, mikor<br />
elbúcsúztak.<br />
– A csodálatos ötletért, amellyel előrukkoltál... – szólt közbe<br />
áradozva Wintergreen.<br />
-[446]-
– Ezért van rá szükségünk, Eugene. Neked, Yossarian, hálából<br />
adunk ötszázezer dollárt.<br />
Yossarian, aki nem várt semmit, gyorsan tanult, és közömbösen<br />
válaszolt. – Ez így korrekt – mondta csalódottan.<br />
Milo mintha zavarban lett volna. – Ez egy kicsit több, mint<br />
egy százalék – makacskodott érzékenyen.<br />
– És egy kicsit kevesebb a szokásos másfél százalékos feltalálói<br />
díjunknál, nem? – mondta Yossarian. – De azért így is<br />
tisztességesnek hangzik.<br />
– Yossarian – próbálta levenni a lábáról Wintergreen –,<br />
már majd hetvenéves vagy, és elég jómódú. Nézz a szívedbe.<br />
Tényleg számít neked, hogy keresel-e még százezer dollárt,<br />
vagy akár az, hogy egy atomrobbanás véget vet-e a világnak,<br />
miután te már elmentél?<br />
Yossarian a szíve mélyére nézett, és őszintén válaszolt.<br />
– Nem. De ti ketten is ugyanolyan idősek vagytok, mint<br />
én. Tényleg törődtök vele, hogy kerestek-e további milliókat,<br />
vagy nem?<br />
– Igen – mondta Milo nyomatékosan.<br />
– Ez köztünk a nagy különbség.<br />
*<br />
– No, most négyszemközt vagyunk – mondta Noodles. –<br />
Szerinted nagy szar vagyok, mi?<br />
– Nem nagyobb, mint én – mondta Yossarian.<br />
– Megőrültél? – kiáltott fel Noodles Cook. – A kettőt nem<br />
lehet egy napon említeni! Csak nézd meg, mibe egyeztem bele<br />
az előbb!<br />
– Én javasoltam.<br />
-[447]-
– De én elfogadtam! – érvelt Noodles. – Yossarian, van itt<br />
kilenc másik szaktanácsadó, akik sokkal nagyobb szarok, mint<br />
amekkora te valaha leszel, és még csak a közelembe se jönnek.<br />
– Megadom magam – mondta Yossarian. – Te nagyobb<br />
szar vagy, mint én, Noodles Cook.<br />
– Örülök, hogy úgy látod a dolgot, ahogy én. Most hadd<br />
mutassam meg neked a játéktermünket. Kezdek belejönni a videojátékokba,<br />
jobban játszom, mint a többiek. Az elnök nagyon<br />
büszke rám.<br />
Az ország első számú tisztviselője átalakítatta az Ovális<br />
Irodát, melynek alapterületét drasztikusan csökkentették, hogy<br />
helyet teremtsenek a tágas játékteremnek, amelybe most<br />
Noodles bevezette Yossariant. Az összezsugorított irodában<br />
már csak három vagy négy személy foglalhatott kényelmesen<br />
helyet, így ritkábbak és gyorsabbak lettek az elnöki megbeszélések,<br />
az összeesküvés egyszerűbbé, álcázása pedig azonnalivá<br />
vált. Az elnöknek több szabadideje maradt a videojátékaira, és<br />
mint egyszer nyilvánosan is kimondta, élethűbbnek találta őket<br />
magánál az életnél.<br />
A térbeli csökkentést bőségesen ellensúlyozta a nagyobb<br />
és impozánsabb második terem, amely toldalékaival elég tágas<br />
volt ahhoz, hogy befogadja az egyenes hátú székeket meg a<br />
sokféle videoképernyőt, kezelőszervet és más berendezéseket<br />
kiszolgáló játékasztalokat, amelyek úgy várakoztak az őket körülvevő<br />
falak mentén, mint holmi robotszolgák. A bejárathoz<br />
legközelebb eső szakasz a HADÜGYMINISZTÉRIUM feliratot<br />
kapta, és egyedi játékokat tartalmazott, melyek olyan elnevezéseket<br />
viseltek, mint A napóleoni háború, A gettysburgi csata, Bull<br />
Run csatája, Az antietami csata, Agrencadai győzelem, A vietnami<br />
győzelem, A panamavárosi győzelem, A Pearl Harbor-i győzelem, és<br />
Az újravívott Öböl-háború. Egy vidám plakát ragyogó, almaképű<br />
-[448]-
tengerészgyalogost ábrázolt, alatta a következő mondatok álltak:<br />
LÉPJ ODA ÉS PRÓBÁLD MEG!<br />
MINDENKI JÁTSZHAT<br />
BÁRMELYIK FÉL GYŐZHET<br />
Yossarian olyan nevet viselő játékok mellett ment el, mint<br />
Az indianapolisi verseny, a Bombázás, a Bújj ki a sorozás alól és a<br />
Halj meg nevetve. Az elnöki játékteremben a legkiemelkedőbb<br />
helyet egy, a többieknél nagyobb videoképernyő, valamint egy<br />
derékmagasságú, biliárdasztal méretű és alapozású felületen az<br />
ország áttetsző, a zöld, a fekete, a kék, a sivatagi rózsaszín és<br />
sárgásbarna különböző árnyalataival élénken kiszínezett domborzati<br />
térképe foglalta el. E színes ábrázolaton villamos vonatok<br />
sorai álltak a vágányok labirintusain, amelyek különböző<br />
síkokon szelték át a kontinenst, és alagutakon mentek le a föld<br />
alá. Amikor Noodles rejtelmes mosollyal megnyomta a gombokat,<br />
amelyek bekapcsolták a ragyogó belső fényeket és megindították<br />
a vonatokat, Yossarian egy teljes, hatalmas, hermetikusan<br />
komplex világot érzékelt, amely a kontinens alatt különböző<br />
szinteken működött, és egyik határtól a másikig, észak felé az<br />
országhatáron át Kanadáig és Alaszkáig, kelet és nyugat felé<br />
pedig az óceánokig húzódott. Ennek a játéknak is volt neve:<br />
TRIAGE<br />
A térképen elsőként egy kicsiny, kunyhó alakú jelzőt fedezett<br />
fel Florida állam félszigetén, melyen a Szövetségi Citrus<br />
Rezervoár felirat állt. A föld alatt utazó vonatok nagyszámú<br />
vasúti kocsijára rakéták voltak fölszerelve, számos más kocsi<br />
pedig ágyúkat és páncélozott járműveket szállított. A Michigantó<br />
partján, nem messze Kenoshától, tekintete egy Szövetségi<br />
Wisconsini Sajtraktárra esett. Megfigyelt egy másik Citrusgyümölcs<br />
Rezervoárt Kaliforniában, aztán országszerte a föld<br />
alatt szétszórva pizza-éttermek és húsraktárak hálózatát fedezte<br />
-[449]-
fel. A Savannah folyón ott volt az atomreaktor, amelyről most<br />
már tudott. A csillag alakú Washington D. C. egy fehér körben<br />
állt, kékesen felnagyítva, a benne lévő kis feliratokról pedig leolvashatta<br />
az olyan létesítményeket, mint a Fehér Ház, az Égő<br />
Fa Üdülőklub, a KÜKTÉTÉ, az új Nemzeti Katonai Temető, a<br />
legújabb háborús emlékmű és a Walter Reed Kórház. És ha jól<br />
értette, amit látott, akkor a föld mélyében, mindegyikük alatt,<br />
egy alacsonyabb szinten elrejtve, mindegyiknek megvolt a tökéletes<br />
másolata. A fővárosból a vasúti sínekkel párhuzamosan<br />
irányjelző nyilak vezettek föld alatti utakon kifelé különféle<br />
rendeltetési helyekre, köztük a nyugat-virginiai Greenbrier<br />
Üdülőklubhoz, a kaliforniai Livermore Laboratóriumokhoz, az<br />
atlantai Járványvédelmi Központhoz, a New York-i Kórház<br />
Égési Sérülések Központjához, továbbá, mint óriási meglepetéssel<br />
észlelte, szintén New Yorkban a KIHABUP-hoz, ahhoz a<br />
buszpályaudvarhoz, amely oly közel állt jelenlegi otthonának<br />
épületéhez.<br />
Teljesen elképedt, amikor látta, hogy a KIHABUP össze<br />
van kötve a KÜKTÉTÉ-vel, és betagolódik egy helyi hálózatba,<br />
melynek egyik föld alatti csápja keresztülvág a Canal Street<br />
alatti betemetett csatornán és a Wall Streetet elfalazó falon.<br />
Brooklynban látta a felszínen a Coney Islandet szimbolizáló vörös,<br />
miniatűr fallikus tornyot, amelyben felismerte a régi<br />
Steeplechase Park lerobbant ejtőernyős ugrótornyát. Alatta pedig<br />
a föld mélyében valamin, ami egy vidámpark, a Steeplechase<br />
Park másolatának tűnt, vigyorgó, lesimított hajú, rengeteg<br />
fogat mutogató arc körvonalait lehetett kivenni, amelyet<br />
szintén ismert.<br />
– De a miénk működik – mondta neki Noodles büszkén. –<br />
Különben nem lenne rajta a térképünkön. Az elnök azért építtette<br />
fel ezt az egész modellt, hogy meggyőződjön róla, ugyanolyan<br />
jó-e, mint amelyik a játékban van. Ha van egy szó,<br />
amelynek alapján ő él, az az, hogy légy résen.<br />
-[450]-
– Ez két szó, nem? – javította ki Yossarian.<br />
– Azelőtt én is így gondolkoztam – mondta Noodles –, de<br />
most már úgy látom, ahogy ő. Kezdek jobban golfozni is.<br />
– Ezért vannak itt azok a vidéki üdülőklubok?<br />
– A videojátékba is beleteszi őket, hogy pontosan megfeleljenek<br />
egymásnak. Látod ezt ott fönt Vermontban? –<br />
Yossarian egy Ben&Jerry Szövetségi Fagylaltraktárat látott. –<br />
Ezt csak nemrég találta meg a videojátékban, és most magának<br />
is akar egyet. Lesz Häagen-Dazsunk is. Lehet, hogy ha valaha<br />
arra kerül a sor, hosszú ideig leszünk a föld alatt, és biztos akar<br />
lenni benne, hogy meglesz a fagylaltja és a golfja. Ez bizalmas,<br />
de máris elkészült egy kilenclyukú golfpályánk az Égő Fa alatt,<br />
teljesen azonos azzal, ami odafönn van. Most épp odalenn van,<br />
gyakorolja a pályát, hogy előnyben legyen a többiekkel szemben,<br />
mikor eljön az ideje.<br />
– Kik lesznek a többiek?<br />
– Azok közülünk, akiket kiválasztottak, hogy túléljük –<br />
felelte Noodles – és fönntartsuk az ország működését, a föld<br />
alól, mikor idefönn már nem sok minden marad.<br />
– Értem. És mikor lesz ez?<br />
– Mikor az elnök kinyitja a doboz zárjait, és megnyomja a<br />
gombot. Látod ott a játék mellett azt a második egységet? Az a<br />
Futball.<br />
– Miféle futball?<br />
– Az újságírók szeretik Futballnak nevezni. Ez az egység<br />
fogja elindítani a repülőgépeinket és a védelmi-támadó fegyvereinket,<br />
mihelyt híre jön a nagy támadásnak, vagy mi döntünk<br />
úgy, hogy magunk indítunk háborút. Ez meg fog történni,<br />
előbb vagy utóbb.<br />
– Ezt tudom. És akkor mi történik?<br />
-[451]-
– Lemegyünk a mélybe, a kis pöcs meg én, amíg ki nem<br />
hűl a parázs, és a sugárzást el nem fújja a szél. A többiekkel<br />
együtt, akiket kiválasztanak, hogy életben maradjanak.<br />
– Ki végzi a válogatást?<br />
– Az Országos Kétpárti Triage Bizottság. Ők persze saját<br />
magukat meg a legjobb barátaikat választották ki.<br />
– Kik vannak benne?<br />
– Senki nem tudja biztosan.<br />
– Mi történik velem és az én legjobb barátaimmal?<br />
– Természetesen mind nélkülözhetőek vagytok.<br />
– Ez így korrekt – mondta Yossarian.<br />
– Milyen kár, hogy nincs most időnk egy játékra – mondta<br />
Noodles. – Nem akármi figyelni, mikor megküzdünk egymással<br />
a tisztított vízért. Nem szeretnél elkezdeni egy partit?<br />
– Találkozóm van egy barátnőmmel a Smithsonian repülési<br />
múzeumában.<br />
– Nekem meg történelemórát kell adnom neki, mikor viszszajön<br />
a golfozásból. Ez nem könnyű része a munkámnak.<br />
– Sokat tanulsz? – ugratta Yossarian.<br />
– Mind a ketten sokat tanulunk – mondta Noodles sértődötten.<br />
– Nos, Yossarian, térjünk a tárgyra. Mennyit akarsz?<br />
– Miért?<br />
– Amiért megszerezted nekem ezt az előadási megbízást.<br />
Egy része természetesen téged illet. Nevezd meg az összeget.<br />
– Noodles – mondta megrovóan Yossarian. – Én nem fogadhatok<br />
el semmit. Az megvesztegetés lenne. Egy fillért se<br />
akarok belőle.<br />
-[452]-
– Ez így korrekt – mondta Noodles, és elvigyorodott. –<br />
Látod, én mennyivel nagyobb szar vagyok? Megint valami,<br />
amiért az adósod vagyok.<br />
– Egy dolog van, amit akarok – kérte komolyan Yossarian,<br />
mint később visszaemlékezett rá. – Azt akarom, hogy engedjék<br />
szabadon a lelkészt.<br />
Ám ezen a ponton Noodles elkomorodott. – Már megpróbáltam.<br />
Komplikációk vannak. Nem tudják, mit csináljanak vele.<br />
Már sajnálják, hogy valaha megtalálták. Ha biztonságosan el<br />
tudják takarítani, mint radioaktív hulladékot, azt hiszem, azt<br />
fogják csinálni.<br />
A trícium után meg kell tudniuk, mi jön ki még ezután a<br />
lelkészből. A plutónium iszonyú lenne, és ami még rosszabb, a<br />
lítium, a kiválasztott gyógyszer, amelyet depressziója ellen<br />
szed, a nehézvízzel kötésbe lépve a hidrogénbomba lítiumdeuteridjává<br />
alakul, az pedig katasztrófához vezethet.<br />
-[453]-
26. YOSSARIAN<br />
Noodles Cooknak készülnie kellett a történelemórájára,<br />
Yossariannak pedig randevúja volt a múzeumban. Yossariannak<br />
csak egy hét múlva jutott újra eszébe Noodles, mikor a<br />
KIHABUP felé haladva meghallotta a közelben a forró pirított<br />
mogyorót kínálgató árusok apró gőzsípjait, melyek emlékezetébe<br />
idézték a Siegfried „Erdőzsongásának” dallamos frázisai , és a<br />
harcot azért a lopott aranyból készült varázsgyűrűért, amely állítólag<br />
világhatalmat ruházott bárkire, akinek a tulajdonában<br />
volt, és gyászos nyomorúságba és romlásba döntött mindenkit,<br />
aki megszerezte. Miközben utat tört magának az ajtóban, hogy<br />
bemehessen a buszpályaudvarra, fölidézte magában a germán<br />
hőst (aki csak izlandi volt) a szunyókáló sárkány barlangjában,<br />
aki csak a maga dolgával törődött. „Hagyj aludni”, morogta köszönetül<br />
Wotannak, a nyomorult istenkirálynak, aki abban a<br />
gyászos, frusztrált reményben lopódzott be hozzá, hogy hálából<br />
visszakaphatja a gyűrűt, amiért figyelmezteti a félelmet nem<br />
ismerő hős közeledésére.<br />
Az ifjú Siegfriednek a sárkányával kellett szembenéznie,<br />
Yossariannak pedig azokkal a vad kutyákkal odalenn, az alagsorok<br />
rejtelmes alvilágának bejáratánál, melynek megtekintésére<br />
McBride most engedélyt kapott.<br />
Utóbb visszatekintve rá, Yossarian nem tudott felidézni<br />
semmiféle korábbi utalást arra, amit később a kórházban megtudott,amikor<br />
tréfás elbeszélésként gondolta végig saját rajnai<br />
útját, azazhogy még aznap kettőt fog látni, és a kórházban fog<br />
kikötni, kínos helyzetben Melissával, továbbá a félmillió dollárjával<br />
és a cipő eladásával.<br />
-[454]-
Miután Németország egyesült, és újra forrongni kezdett<br />
benne a neonáci erőszak, azt hitte, a The New Yorker mohón kap<br />
majd egy kétértelműen szemita származású, kortárs amerikai,<br />
középosztálybeli asszír Siegfried – micsoda ellentmondás! –<br />
rajnai útjának csípős paródiáján. Ám a látogatók és az orvosok<br />
óhatatlanul lekötötték a figyelmét, elvonták az idejét, és megfosztották<br />
attól az optimista lelkesedéstől, mely alapvető lett<br />
volna irodalmi ambícióinak megújulásához és beteljesedéséhez.<br />
Yossarian kénytelen volt csodálni azt a veterán lélekjelenlétet,<br />
amellyel Melissa, sőt még Angela is jellegtelenné vált gyerekeinek<br />
vagy Frances és Patrick Beachnek a jelenlétében, és<br />
vagy ártatlanul beleolvadtak a háttérbe, vagy zajtalanul kiosontak<br />
a szobából. Aztán tiszta véletlenségbog egyszer csak felbukkant<br />
a semmiből Sam Singer a farokgéppuskás is, aki azt a<br />
tagbaszakadt rákos barátját látogatta, és az a furcsa, hájas arcú,<br />
elgyötöri szemű, kótyagos kaliforniai barátjuk is, aki azért kereste<br />
meg Yossariant, hogy az ő révén eljuthasson Milóhoz. Egy<br />
további torz érzékcsalódásra való misztikus visszapillantás során<br />
még egy fantazmagóriás találkozásra is sor került, a Katona<br />
Fehérben-nek nevezett, gipszbe és pólyákba bugyolált szörnyű<br />
háborús sebesülttel.<br />
Siegfried fogalmazta meg analógiáját, gyalog sietett<br />
Brünnhildét csókkal felébreszteni, miután elcsórta a gyűrűt,<br />
amelyet a lemészárolt sárkány óriásként dolgozva keresett, miközben<br />
felépítette az örök Walhallát a halhatatlan isteneknek,<br />
akik már tudták, hogy számukra is elérkezett az alkony Ezzel<br />
szemben Yossarian taxival ment, és jóval több járt a fejében Melissával<br />
kapcsolatban egy csóknál, amikor gyakorlatilag egyedül<br />
találta a múzeum mozijának félsötétjében, a repülés történetét<br />
folyamatosan pergető film közben. De aztán olyan gyorsan<br />
magukkal ragadták az első repülőkről készült, villódzó régi<br />
filmek, hogy teljesen megfeledkezett Melissáról és macerálási<br />
szándékairól. Lindberghnek a vásznon látható repülőgépe<br />
-[455]-
meghökkentőbb volt számára bármiféle úrkabinnál, Melissa is<br />
tiszteletteljesen bámulta. A huszonnégy éves Lindbergh fiú periszkóppal<br />
repült, mert a kisegítő üzemanyagtartály eltakarta<br />
előle a kilátást.<br />
Este, vacsora után holtfáradtnak érezte magát az utazástól,<br />
és már túl jól ismerte szerelmi menetrendjüket, hogysem túl<br />
mohón vágyott volna a szexre. Ha Melissa meg volt sértve, úgy<br />
ennek nem adta semmiféle jelét. Yossarian enyhén hitetlenkedett<br />
is, amikor előbb aludt el nála.<br />
Hanyatt fekve, magányosan meditált hát, és arra az örömteli<br />
spontán döntésre jutott, hogy meglepi Melissát annak a<br />
félmillió dolláros aranykincsnek az egyötödével, amelyet aznap<br />
fölmarkolt, sőt az adóját is maga viseli. Úgy vélte, ez a százezer<br />
dolláros ajándék, amit egy keményen dolgozó nő, akinek még<br />
hatezer dollárja sincs tisztán, félretehet a jövőre, ugyanolyan<br />
kedvező hatással lehet Melissára, mint a két ezüst fogtömés kicserélése,<br />
a két nap alatt küldött nyolc tucat hosszú szárú rózsa,<br />
és a csipkés selyemkombinék a Saks Ötödik sugárúti boltjából, a<br />
Victoria Titkából és a hollywoodi Fredericktől. Olyasvalaki<br />
szemében, mint Melissa, soknak tűnhet az égből pottyant százezer<br />
dollár.<br />
Melissa a repülőgépen szoknyát viselt, de Yossarianban<br />
kialudt a vágy, hogy a gépen elbolondozzon vele. Ehelyett inkább<br />
a buszpályaudvaron rendezendő esküvőről mesélt,<br />
amelyre Melissa is szeretett volna elmenni, bár Yossarian még<br />
nem hívta meg. Leginkább az járt az eszében, hogy néhány estét<br />
egyedül kellene töltenie.<br />
Yossarian szánára bekövetkezésük valószínűségével párhuzamosan<br />
máris csökkenni kezdett a Melissával kapcsolatos<br />
buja elképzelések, váratlan kéjes bűvöletek és felfedezések varázsa.<br />
Túlságosan gyorsan kiismerték egymást – ez már előzőleg<br />
is megtörtént, minden alkalommal ez történt –, így hát elha-<br />
-[456]-
tározta, hogy el kellene kezdeniük kevesebbet találkozni egymással.<br />
Mikor nem készülődtek ágyba bújni, vagy azt tervezgetni,<br />
hogy mit egyenek, gyakran nemigen tudtak mit csinálni.<br />
Ez is megtörtént már azelőtt is, minden alkalommal ez történt.<br />
És a semmittevés gyakran üdítőbb volt egyedül. A világ minden<br />
kincséért sem vitte volna el többé táncolni, és inkább meghalt<br />
volna, mintsem hogy színházba menjen vele. A százlepedős<br />
ajándék után talán bölcsebb is lenne, ha elválnának, mint<br />
barátok. Egyelőre még nem szólt Melissának semmit erről az<br />
altruisztikus impulzusáról. Korábban is voltak már Don<br />
Quijoté-s elképzelései.<br />
Aztán megütötte a szél.<br />
Megint itt volt az ellentét a rajnai úttal.<br />
Siegfried vadászni ment, és hátba döfték.<br />
Yossarian elindult a buszpályaudvarra, és megmentették a<br />
kórházban.<br />
Yossariannak megvolt az előérzete és a TIA-je, és a következő<br />
tíz nap során ő meg az ápolónője, Melissa, akiről úgy vélte,<br />
kevesebbet kellene találkozniuk, minden délelőtt és a legtöbb<br />
délutánon, sőt legtöbbször esténként is együtt voltak, míg<br />
csak Melissa el nem ment aludni, hogy másnap reggel munkára<br />
jelentkezhessen, és segítsen őt életben tartani, meggyőződve róla,<br />
hogy az orvosi személyzetből senki nem csinál semmit roszszul.<br />
Melissa egészen az utolsó előtti napig nem jött rá, hogy<br />
gyermeket vár. Yossariannak nem volt kétsége felőle, hogy a<br />
gyerek az övé.<br />
-[457]-
Kilencedik könyv<br />
-[458]-
27. A KIHABUP<br />
A kutyák természetesen hangfelvételről ugattak. McBride<br />
leszökdécselt a lépcsőkön, amelyek fölzavarták és támadásra<br />
ingerelték őket, aztán továbblépett a következő lépcsőre, amely<br />
újra elhallgattatta őket. A vad roham három kutyától származik,<br />
mondta a hivatalos audiológus. – Vagy egytől – okoskodott<br />
Yossarian –, amelyiknek három feje van.<br />
– Michael nincs itt? – kérdezte az elején McBride.<br />
– Joan nem jön?<br />
Joan, a Kikötői Hatóság jogásza, McBride új barátnője volt.<br />
Vicces lenne, latolgatta máris Yossarian, ha az ő esküvőjükre is<br />
a buszpályaudvaron kerülne sor. Elképzelte, amint a rendőrőrszobán<br />
felhangzik a Lohengrin nászindulója, és a nászmenet elvonul<br />
a fali láncok mellett a kápolnává átalakított hátsó cellába.<br />
McBride szülészeti cellája mostanára McMahon pihenőhelye<br />
lett, a gyerekek számára tervezett játszócella pedig amolyan<br />
társalgóvá vált, a rendőrök használták pihenőidejükben, és itt<br />
lebzseltek azok, akik nem siettek hazamenni. Dámatáblák voltak<br />
benne, meg összerakós rejtvényjátékok, szép lányokkal teli<br />
képeslapok, egy tévékészülék meg egy videolejátszó, amelyeken<br />
újra meg újra lejátszhatták a pornográfiaárusoktól elkobzott<br />
szuperpornófilmeket, miközben azt a marihuánát szívogatták,<br />
amit a kábszerárusoktól zsaroltak ki, akiket szintén megvetettek.<br />
McMahonnak mindezek fölött szemet kellett hunynia.<br />
McBride újra teljesen kiábrándult.<br />
– Hol van a barátnőd? – kérdezte McBride félénken.<br />
– Dolgoznia kell, Larry. Még mindig ápolónő.<br />
– És nem vagy féltékeny a férfipáciensekre meg az orvosokra?<br />
– tudakolta McBride.<br />
-[459]-
– Örökösen – ismerte be Yossarian, visszaemlékezve a<br />
hozzá hasonló kalandorokra, és a kombiné csipkéjén matató saját<br />
ujjaira. – Mit tudsz ezekről az ügynökökről?<br />
– Odalenn vannak. Azt hiszik, hogy CIA-s vagyok. Nem<br />
vagyok benne biztos, megbízom-e bennük. Úgy sejtem, az a<br />
másik zaj is hamis.<br />
– Miféle másik zaj? A körhinta?<br />
– Miféle körhinta? Én a hullámvasútra gondolok.<br />
– Miféle hullámvasútra? Larry, az a vonat nem hullámvasút.<br />
Megvárjuk Tommyt?<br />
– Azt mondja, neki ehhez semmi köze, mert nincs rajta az<br />
alaprajzán. Megint pihen.<br />
Yossarian, ahogy várta is, ott találta McMahont a hátsó<br />
cellában az ágyon, a bekapcsolt tévé mellett. Thomas McMahon<br />
kapitány többé-kevésbé egész irodáját telefonostul beköltöztette<br />
az ágyikós cellába, és mostanában munkanapjai nagy részét pihenéssel<br />
töltötte. Szabadnapjain is bejárt. A feleségét abban az<br />
évben vitte el a tüdővizenyő, márpedig egyedül élni, mesélte,<br />
miközben az üveg hamutartót a talált hintaszék karfájára helyezve<br />
cigarettázott, nem valami nagy mulatság. A hintaszéket<br />
egy filléres bazárban találta, amely rákellenes segélyre gyűjtött<br />
pénzt. Keskeny arcában jócskán megnőtt a szeme, csontjai ösztövérnek<br />
és durvának látszottak, mert erősen lefogyott. Úgy<br />
egy évvel ezelőtt fogyott ki belőle a szusz, mikor egy fiatalembert<br />
kergetett, aki meggyilkolt valakit a buszpályaudvar valamelyik<br />
másik részén, és valahogy még mindig nem tért bele teljesen<br />
vissza. McMahon már nem szerette a munkáját, de nem<br />
volt hajlandó nyugdíjba vonulni, mert most, hogy megözvegyült,<br />
e megvetett foglalatosság maradt minden mulatsága.<br />
– Most már többen vannak, mint mi – ismételgette<br />
McMahon rosszkedvűen a bűnözőkről. – És ez az, amire maguk<br />
-[460]-
művelt okostónik sose gondoltak az alkotmányukban. Most mi<br />
van odakinn? – kérdezte fáradtan, összehajtogatva képes bulvárlapját,<br />
melyben élvezettel követte nyomon a hóbortos új<br />
bűncselekményeket, bár az untatta, ha dolgozni kellett rajtuk.<br />
– Egy részeg a földön, három narkós a székeken. Kettő<br />
barna, egy fehér.<br />
– Azt hiszem, ki kell mennem megnézni – szedte össze<br />
magát McMahon, aztán az erőfeszítéstől lihegett. Yossarian<br />
szemében mostanára már ő is az öregkori depresszió kitűnő várományosa<br />
lett. – Tudja, nem tartóztathatunk le minden csibészt,<br />
akit el tudnánk kapni – ismételte meg sokat ismételt sirámát.<br />
– Nincsenek embereink, akik adminisztrálják, nincsenek<br />
celláink, ahová lesittelhetjük őket, nincsenek bíróságaink, akik<br />
bűnösnek találják őket, és nincsenek börtöneink, ahol benn tartsuk<br />
őket. És ez az, amit egy csomó ember, aki folyton-folyvást<br />
panaszkodik a zsarukra meg a bíróságokra, nem akar megérteni...<br />
még az az ember se, a Time magazintól, akit kizsebeltek, aztán<br />
akkora balhét csapott. – McMahon elhallgatott, hogy kuncoghasson<br />
egy kicsit. – Be kellett kasztliznunk, miközben a tolvajok,<br />
akik kizsebelték, mosolyogva néztek minket.<br />
McMahon mosolygott, aztán elmesélte a Time, The Weekly<br />
Newsmagazin nyugalmazott hirdetési menedzserének esetét, aki<br />
egy fillér nélkül maradt, mert az aprópénzét odaadta a koldusoknak,<br />
aztán meg ellopták a tárcáját. A társadalombiztosítási<br />
törzsszáma megvolt, de nem tudta bizonyítani, hogy az övé.<br />
Akkor veszítette el az önuralmát, mikor a rendőrök meg se<br />
moccantak, hogy a dörzsölt zsebesek bandájából letartóztassanak<br />
valakit. A tárca akkor már kilométerekre volt; nem leit volna<br />
semmi bizonyíték. – Megköti a kezünket a maguk tetves jogrendszere,<br />
amely azt mondja, hogy mindenki ártatlan, amíg rá<br />
nem bizonyítják, hogy bűnös – mondta McMahon. – Szeretnénk<br />
tudni, ugyan mióta! Azt hiszem, ettől gurult be. Ott álltak a csi-<br />
-[461]-
észek. Itt álltak a zsaruk. És itt volt az a hideg tény, hogy a világon<br />
semmit nem tehetett az ügyben. És nem tudta igazolni<br />
magát. Még azt se tudta bizonyítani, hogy ő tényleg ő. Akkor<br />
esett pánikba, és csapott akkora hűhót, hogy a fali lánchoz kellett<br />
bilincselnünk. Ettől aztán kicsit észhez tért, és befogta a száját.<br />
Látta, mi várna rá a cellákban, ahol aztán nem lenne semmi<br />
esélye. De nekünk se, vagy magának se. Aztán meg nem tudta<br />
igazolni a személyazonosságát. Ez mindig rém muris. Mindig<br />
rémületbe ejti őket. Bárkinek telefonáltunk, senki nem volt otthon.<br />
Még a nevét se tudta bizonyítani. Végül aztán – kuncogott<br />
McMahon – meg kellett adnia egy barátja nevét, valahol fönn<br />
Orange Valleyben, akiről kiderült, hogy valami nagy második<br />
világháborús hős. Most nagy fejes a sereg tartalékában. Az építőiparban<br />
is nagy ember, mondta nekünk, és nagy támogatója a<br />
Rendőrök Jótékonysági Társaságának. Valami olyasmi a neve,<br />
hogy Berkowitz vagy Rabinowitz, és nagyon nagy hangon beszélt<br />
a telefonban, ahogy maga is, mikor először telefonált,<br />
Yossarian, kivéve, hogy az a hapsi igazat mondott, és nem szarozott,<br />
ahogy maga. Aztán ennek a Singer nevű hapsinak nem<br />
volt pénze, hogy hazamehessen. Larry adott neki egy húszdollárost<br />
taxira, emlékszel? És képzelje csak! Az a hapsi visszafizette<br />
neki. Igaz, Larry?<br />
– Postán küldte meg. Tommy, azt hiszem, neked is jönnöd<br />
kellene.<br />
– Nem akarok többé semmiről semmit megtudni. És nem<br />
tetszenek nekem azok a fickók. Szerintem CIA-sek.<br />
– Ők azt hiszik, te vagy CIA-s.<br />
– Visszamegyek a szülőszobádba. – McMahonból újra kifogyott<br />
az energia. – Pihenek egy kicsit, amíg föl nem bukkan<br />
valamelyik terhes kölyköd, hogy nekünk adja a babát, amit különben<br />
eldobna. Eddig még nem jött egy se.<br />
– Nem hagyod, hogy bejelentsem. Sokról hallunk.<br />
-[462]-
– Mind a kettőnket becsuknának. És Larry, egyet tegyél<br />
meg nekem... találj valamit odalenn, hogy lefújják ezt az őrült<br />
esküvőt, amit Yossarian tervez. Öreg vagyok én már az ilyesmihez.<br />
– Máris találtak valamit, amin nem tudnak kiokosodni –<br />
közölte McBride Yossariannal. – Van odalenn egy lift, ami nem<br />
jár, és nem tudunk rájönni, honnan jön.<br />
Az őrszoba bejárata felől hirtelen marakodás robbanásszerű<br />
ricsaja harsant föl.<br />
– A francba – hördült fel McMahon. – Hogy meggyűlöltem<br />
mindet. Még a saját zsaruimat is. A terhes anyáidat is.<br />
Két nagydarab fiatalember, akik különben haverok voltak,<br />
betörte egymás orrát, és fölhasította egymás száját egy pénzügyi<br />
nézeteltérés során: a pénzt egy kábszerfüggő ifjú fekete<br />
prostituálttól rabolták el, aki közeli barátjuk volt, fehér volt a<br />
bőre, és sárga volt a haja, amellett AIDS-e, szifilisze, tuberkulózisa<br />
és néhány új gonorrhea-törzse is volt.<br />
– Még egy hátborzongató dolog van ezekkel a szövetségi<br />
hírszerző hapsikkal – árulta el McBride, mikor kimentek a<br />
rendőrőrszobáról. – Ők semmi vicceset nem látnak azokban a<br />
feliratokban. Mintha már máskor is látták volna őket.<br />
Átvágtak az Operációs Ellenőrző Központ alatti központi<br />
csarnokon, és Yossariannak eszébe jutott, hogy ott most látják<br />
az ottani öt tucat videomonitor valamelyikén, amint McBridedal<br />
áthalad az őket körülvevő épületszerkezet alatt. Talán Michael<br />
is megint odafönn van, és bámészkodik M2-vel. Ha piszkálná<br />
az orrát, látná valaki. Egy másik képernyőn, gondolta,<br />
alighanem rajta van az a csíkos vászonöltönyt viselő vörös hajú<br />
férfi is, amint Julius narancslét iszik, és talán azt az elhanyagolt,<br />
mocskos esőkabátot és kék svájcisapkát viselő férfit is figyelik<br />
felülről, miközben az őt figyeli.<br />
-[463]-
– Úgy látszik, semmi nem lepi meg őket – morogta<br />
McBride.<br />
– Mikor az esküvőt tervezzük, semmi másról nem akarnak<br />
beszélni, csak meg akarják hivatni magukat meg a feleségüket.<br />
A lépcsőház gyakorlatilag üres volt, és a padlója majdnem<br />
tiszta, de erős szagok töltötték be: a levegő bűzlött a mosdatlan<br />
testek és dús hulladékaik avas kipárolgásától.<br />
McBride továbbindult, és óvatosan, lábujjhegyen kikerülte<br />
a féllábú nőt, akit éppen megint megerőszakoltak, nem messze<br />
attól a nagydarab, barna bőrű asszonytól, a melanomának látszó,<br />
megvastagodott májfoltjaival, aki megint levetette a<br />
bundabugyiját meg a szoknyáját, hogy néhány nedves törülközővel<br />
ledörgölje a hátát meg a hónalját, és Yossarian megint<br />
tudta, hogy nincs semmi a világon, amiről beszélhetne vele, kivéve<br />
talán hogy megtudakolja, nem repült-e ugyanazon a gépen<br />
vele Kenoshába, amiről szó sem lehetett, bár teljesen lehetséges<br />
volt.<br />
Az utolsó lépcsőfordulón ott üldögélt a sovány, szőke nő,<br />
a koszlott piros pulóverében, és még mindig álmatagon varrogatta<br />
mocskos, fehér blúzán a szakadást. Legalul a sarokban<br />
már ott ékeskedett a földön egy rakás emberi szar. McBride erre<br />
nem szólt semmit. A lépcsőház alatt elfordultak, majd továbbmentek<br />
a hamis hátú, ütött-kopott vasszekrény és a rejtekajtó<br />
felé. Libasorban megint kiléptek az apró előtérbe, szemben a<br />
katonai zöldre mázolt tűzvédelmi ajtóval, amelyen a következő<br />
figyelmeztetés volt olvasható:<br />
VÉSZBEJÁRAT<br />
TILOS A BEMENET<br />
A BETOLAKODÓKAT LELÖVIK<br />
– Ők semmi vicceset nem látnak ebben – durcáskodott<br />
McBride. Yossarian az ujja hegyével megérintve kinyitotta a<br />
-[464]-
masszív ajtót, aztán megint ott állt az alagút boltozata alatti kicsiny<br />
lépcsőpihenőn, a meredeken lefelé vezető lépcső tetején.<br />
Az alattuk húzódó főútvonal megint üres volt.<br />
McBride könnyed tánclépésekkel szökkent le az aktivizáló<br />
lépcsőkön, amelyek fölébresztették az alvó kutyákat, majd szinte<br />
egyetlen tiltakozó vinnyogás nélkül visszaküldte őket zajtalan<br />
lakóhelyükre, a pokolnak arra a moccanatlan tornácára,<br />
ahol időtlen óráikat töltötték. Hencegve vigyorgott Yossarianra.<br />
– Hol vannak a hangszórók?<br />
– Nem találtuk meg őket. Még nem kaptunk rá felhatalmazást,<br />
hogy túl messzire nézelődjünk. Csak az elnök biztonságát<br />
ellenőrizzük.<br />
– Mi ez a víz?<br />
– Miféle víz?<br />
– Ó, Larry, a fenébe, állítólag én vagyok agy, aki nagyothall.<br />
Vizet hallok, egy kibaszott folyót, egy csobogó vízfolyást.<br />
McBride pártatlanul megvonta a v állát. – Ellenőrizni fogom.<br />
Ma mind a két végébe be fogunk nézni. Még azt se tudjuk<br />
kideríteni, hogy vajon titkos-e, mert az is titkos.<br />
A lépcső ferde ellipszisének alja felé közeledve Yossarian<br />
vállakat, nadrághajtókákat, valamint kopott cipőket pillantott<br />
meg odalenn, az egyik pár fakó fekete, a másik narancssárga.<br />
Yossariant már semmi nem lepte meg, amikor az utolsó lépcsőfordulóra<br />
érve meglátta a két várakozó férfit: a hórihorgas, kellemes<br />
vörös hajút, csíkos vászonzakóban, meg a füstös képű,<br />
forradásos arcú, tagbaszakadt, rosszul borotvált, mocskos esőkabátot<br />
és kék svájcisapkát viselő másikat. Utóbbi mogorva képet<br />
vágott, petyhüdt cigarettát szorongatott nedves ajkai közt,<br />
és mindkét kezét mélyen az esőkabátja zsebébe süllyesztette.<br />
-[465]-
Bobnak és Raulnak hívták őket. Bob nem volt azonos a<br />
chicagói ügynökkel, de Raul kiköpött mása volt a háza előtt<br />
ácsorgó és kenoshai álmában is megjelenő férfinak. Raul úgy<br />
forgatta a szájában a nedves cigarettáját, mintha rosszkedvűen<br />
dacolna valamiféle előírással, amely megtiltja, hogy rágyújtson.<br />
– Nem járt maga a múlt héten Wisconsinban? – kérdezte<br />
tőle önkéntelenül Yossarian a nyájas ártatlanság álarcában. –<br />
Egy Kenosha nevű helyen, a reptér melletti motelben?<br />
A férfi közömbösen megvonta a vállát, miközben egy oldalpillantást<br />
vetett McBride-ra.<br />
– A múlt héten mindennap együtt voltunk – válaszolta helyette<br />
McBride –, annak a vendégellátó vállalatnak az alaprajzain<br />
mentünk végig, amit te hoztál.<br />
– Én meg Chicagóban voltam – közölte a Bob nevezetű,<br />
vörös hajú férfi. Összehajtott és a szájába dugott egy hosszúkás<br />
rágógumit, összegyűrt zöld csomagolópapírját pedig ledobta a<br />
földre.<br />
– Nem találkoztam én magával Chicagóban? – nézett rá<br />
kétkedve Yossarian, aki biztos volt benne, hogy még soha nem<br />
látta. – Az ottani reptéren?<br />
– Nem tudna erről? – felelte Bob elnézően.<br />
Yossarian hallotta már ezt a hangot. – Maga tudna?<br />
– Hát persze – mondta Bob. – Ez vicc volt, nem? Csak nem<br />
fogtam fel a poént.<br />
– Yo-Yo, az a hapsi, aki felelős az esküvőért, hat táncparkettet<br />
hat zenekart akar, egyet tartaléknak, ha a többi öt mind<br />
nem működne, és én nem látom, hol találnának erre helyet, de<br />
még azt se tudom, mi a fenét jelent ez.<br />
– Én aussi – mondta Raul, mintha ez őt csöppet sem érdekelné.<br />
-[466]-
– Majd én beszélek vele – mondta Yossarian.<br />
– És valami háromezer-ötszáz vendéget! Az háromszázötven<br />
kerek asztal. És két tonna kaviár. Yo-Yo, az annyi mint<br />
négyezer font!<br />
– A feleségem el akar jönni – mondta Bab. – Nálam majd<br />
pisztoly lesz a bokatokban, de szeretnék úgy tenni, mintha<br />
vendég lennék.<br />
– Ezt majd én elintézem – mondta Yossarian.<br />
– Moi szintén – mondta Raul, és elhajította a cigarettáját.<br />
– Azt is el fogom intézni – mondta Yossarian. – De mondják<br />
csak, mi történik itt? Mi ez a hely?<br />
– Azért vagyunk itt, hogy megtudjuk – mondta Bob. –<br />
Beszélni fogunk az őrökkel.<br />
– Yo-Yo, te várj, amíg ellenőrizzük őket.<br />
– Yo-Yo – röhögött Raul. – Mon dieu.<br />
Mindhárman bal felé néztek az alagútban. Aztán Yossarian<br />
látta, hogy egy katona ül benne egy tonettszéken, vörös<br />
harci egyenruhában, géppisztollyal az ölében, mögötte pedig<br />
egy második fegyveres katona áll a fal mellett, valami nagyobb<br />
fegyverrel. A túlsó oldalon, egy csillogva eltűnő pont hátrafelé<br />
nyúló borostyánszín ködében két további mozdulatlan katonát<br />
vett ki, pontosan ugyanolyan csoportosításban. Lehettek tükörképek<br />
is.<br />
– Arra mi van? – mutatott Yossarian a MÉLYALAGSOR,<br />
A-Z felé vezető folyosóra.<br />
– Még semmit nem találtunk – mondta McBride. – Nézd<br />
meg, de ne menj messzire.<br />
– Van itt valami más is, ami très vicces – mondta Raul, és<br />
végre elmosolyodott. Dobbantott néhányat a lábával, aztán pá-<br />
-[467]-
os lábbal ugrálni kezdett a sarkán. – Észrevesz valamit, mon<br />
ami? Idelenn nincs semmi zaj, nem tudunk zajt csapni.<br />
Mindnyájan csoszogni, dobogni, ugrálni kezdtek, hogy<br />
megtapasztalják, Yossarian is. Szikrányit sem törték meg a<br />
csöndet. Bob megdöngette a kézfejével a lépcső korlátját, az<br />
döngött is, ahogy várták, de mikor a földet kopogtatta meg,<br />
nem hallottak semmit.<br />
– Ez elég kísérteties, nem? – mondta Bob mosolyogva. –<br />
Olyan, mintha itt se lennénk.<br />
– Mi van a zsebeidben? – kérdezte hirtelen Raultól Yossarian.<br />
– Sose veszi ki belőlük a kezét. Se álmomban, se az utcán,<br />
a házammal szemben.<br />
– A faszom meg a tökeim – vágta rá Raul tüstént.<br />
McBride zavarba jött. – A pisztolya meg a jelvénye.<br />
– Azok az én faszom meg az én tökeim – viccelődött Raul,<br />
de nem nevetett.<br />
– Volna még egy kérdésem, ha el akarnak jönni az esküvőre<br />
– mondta Yossarian. – Miért vannak itt az őreik... hogy benn<br />
tartsák az embereket, vagy hogy kívül?<br />
Mindhárman meglepett pillantást vetettek rá.<br />
– Ezek nem a mi embereink – mondta Bob.<br />
– Ezt akarjuk megtudni – magyarázta McBride.<br />
– Akkor allons.<br />
Elindultak. Nem kopogtak a lépteik.<br />
Yossarian sem keltett semmiféle hangot, amikor elindult a<br />
másik irányba.<br />
Ezután még valami furcsát vett észre: nem volt árnyékuk.<br />
Jómaga sem vetett árnyékot, mikor átvágott a steril főúton a fe-<br />
-[468]-
hér csempés macskajáró felé mint holmi kísértet, vagy hangtalan<br />
alvajáró. A felfelé induló lépcsők szintén fehérek voltak,<br />
korlátjuk pedig fehérlő porcelánból készült, amely szinte láthatatlanul<br />
olvadt bele a tiszta fehér háttérbe, és szintén. nem vetett<br />
árnyékot. És sehol nem volt semmi mocsok, a levegőben<br />
egyetlen porszemről sem verődött vissza a sugárzó fény.<br />
Yossarian a seholban érezte magát. Eszébe jutott a rágógumi<br />
papírja meg az átázott cigaretta. Visszanézett, hogy meggyőződjön<br />
róla, igaza van-e. Igaza volt.<br />
Az összegyűrt zöld papír, amit Bob golyóvá gyúrt, nem<br />
volt sehol. A meggyújtatlan cigaretta is eltűnt. Ahogy kutatva<br />
nézelődött, a lába alatti térség felszínén felbukkant a szeme<br />
előtt a zöld rágógumipapír, és újra ott hevert a földön, de aztán<br />
hátrafelé elfoszlott a semmibe, és teljesen eltűnt. Ezután a meggyújtatlan<br />
cigaretta jött vissza, majd az is eltűnt. A semmiből<br />
jöttek elő, aztán eltűntek valahová, és Yossariannak az a nem e<br />
világi érzése támadt, hogy csak gondolnia kell egy tárgyra,<br />
hogy előszólítsa az előtte elterülő irreális valóságba – ha maga<br />
elé képzelné a félig levetkezett Melissát, elefántcsontszín fehérneműjében,<br />
lekötelezően ott heverne előtte: elképzelte, és Melissa<br />
ott volt –, és ha valami más irányba fordítaná az érzékeléseit,<br />
tüstént megszűnne a léte. Melissa eltűnt. Ezek után biztos<br />
volt benne, hogy most nagyon halkan egy körhinta gőzorgonájának<br />
jellegzetes, pöfögő zenéjét hallja. McBride nem volt sehol,<br />
hogy megerősítse, ő is hallja. Lehetséges, hogy McBride hullámvasút<br />
hangjának hallaná. Aztán már Yossarian sem volt biztos<br />
benne többé, mert a gőzorgona a Siegfried lenyűgöző<br />
gyászzenéjét hallatta vidám keringőritmusban a csúcspontjára<br />
érő Götterdämmerung-ból, azt a zenét, amely közvetlenül megelőzi<br />
Brünnhildének és lovának feláldozását, a Walhalla lerombolását<br />
és a halálharang megszólalását azok felett a nagy istenek<br />
felett, akik mindig boldogtalanok voltak és mindig gyötrődtek.<br />
-[469]-
Yossarian fölkaptatott a macskajárón, majd bement a boltív<br />
alá, az emléktábla mellett, amely megörökítette, hogy Kilroy<br />
ott járt. Hasító lelkiismeret-furdalással érezte meg, hogy a halhatatlan<br />
Kilroy is meghalt, meghalt Koreában, ha ugyan nem<br />
Vietnamban.<br />
– Állj!<br />
A parancs visszhangosan harsant a boltív alatt. Valamivel<br />
egy forgó acélküllős beléptetőkerék előtt újabb tonettszéken egy<br />
újabb fegyveres őr ült vele szemben.<br />
Szintén egyenruhát viselt, bíborszín harci zubbonyt és ellenzős<br />
zöld sapkát, ami olyan volt, mint egy zsokésapka. Intésére<br />
Yossarian közelebb ment hozzá, miközben súlytalannak, lényegtelennek,<br />
esetlegesnek érezte magát. A fiatal őr rövidre vágatta<br />
szőke haját, éles szeme és vékony szája volt, és mihelyt<br />
Yossarian elég közel ért hozzá, hogy láthassa, szeplőket fedezett<br />
fel az arcán, amelyek pontosan ugyanolyanoknak látszottak,<br />
mint annak idején az ifjú géppuskás, Arthur Schroeder<br />
szeplői, akivel majd ötven éve együtt repült a tengerentúlon.<br />
– Ki az?<br />
– John Yossarian, nyugalmazott őrnagy – felelte Yossarian.<br />
– Segíthetek önnek valamiben, őrnagy úr?<br />
– Be akarok menni.<br />
– Fizetnie kell.<br />
– De én velük vagyok.<br />
– Akkor is fizetnie kell.<br />
– Mennyit?<br />
– Ötven centet.<br />
Yossarian átnyújtott neki két negyeddollárost, mire kapott<br />
egy kerek, kék jegyet. A fehér zsinórra hurkolt könnyű ke-<br />
-[470]-
ménypapír karika peremén számok sora futott végig. Az őr segítőkész<br />
pantomimmel mutatta meg neki, hogyan bújtassa át a<br />
fejét a hurkon, hogyan akassza a jegyet a nyakába, és eressze le<br />
a mellére. Zubbonyzsebének szegélye fölött<br />
Yossarian meglátta a névtáblácskáját:<br />
A. SCHROEDER<br />
– Lift is van, uram, ha egyenesen föl akar menni.<br />
– Odalenn mi van?<br />
– Önnek azt tudnia kellene uram.<br />
– Magát Schroedernek hívják?<br />
– Igen, uram. Arthur Schroedernek.<br />
– Ez kibaszottul muris. – A katona egy szót sem szólt, miközben<br />
Yossarian tanulmányozta. – Szolgált valaha a légierőnél?<br />
– Nem, uram.<br />
– Hány éves maga, Schroeder?<br />
– Százhét.<br />
– Az szép. Mióta van itt?<br />
– 1900 óta.<br />
– Hmmmmm. Úgy tizenhét éves volt, amikor beállt katonának?<br />
be.<br />
– Igen, uram. A spanyol-amerikai háborúban rukkoltam<br />
– Ez mind csupa hazugság, ugye?<br />
– Igen, uram. Az.<br />
– Köszönöm, hogy megmondta nekem az igazat.<br />
– Én mindig az igazat mondom, uram.<br />
-[471]-
– Ez megint hazugság?<br />
– Igen, uram. Én mindig hazudok.<br />
– Ez akkor tehát nem lehet igaz? Maga krétai?<br />
– Nem, uram. Athéni vagyok, a georgiai Athénből. A New<br />
York állambeli Ithacában jártam iskolába. Jelenleg otthonom<br />
Carthagóban van, Illinois államban.<br />
– Csakugyan?<br />
– Igen, uram. És képtelen vagyok hazudni.<br />
– Maga mégiscsak krétai, nem? Ismeri a krétai ember<br />
paradoxonát, aki azt mondta, hogy maguk krétaiak mind hazugok?<br />
Nem lehet hinni neki, igaz? Be akarok menni.<br />
– Megvan a jegye hozzá. – Az őr kilyukasztotta a jegy közepét,<br />
aztán a peremén az egyik számot. A szám az Emberi Biliárdasztal<br />
száma volt.<br />
– Arra nem szállhatok fel?<br />
– Már volt rajta, uram – oktatta ki a Schroeder nevű őr. –<br />
Azok ott mindjárt az árkádsor elején alumíniummal bevont<br />
fémdetektorok. Ne vigyen be kábítószert vagy robbanóanyagot.<br />
Készüljön fel a zajra és az éles fényekre.<br />
Yossarian keresztülnyomakodott a forgókeréken, és belépett<br />
a folyosó bejáratánál álló ezüstös fémdetektorok közé. A világítás<br />
abban a pillanatban kialudt, a következő pillanatban pedig<br />
olyan vakító, éles, fehér fények villantak fel, hogy majdnem<br />
megtántorodott tőlük, és hirtelen a legkülönfélébb varázstükrök<br />
ragyogóan kivilágított folyosóján találta magát. Az üvöltő zaj<br />
szinte megsüketítette, olyan volt, mint egy MRI gép dübörgése.<br />
Aztán látta, hogy a minden oldalról és a feje fölött is groteszkül<br />
csillogó tükrök mind különféle módokon torzítják el a tükörképét,<br />
mintha minden nézetből erősen megvilágított és higanynyá<br />
cseppfolyósított, megkülönböztethetően másvalakivé tor-<br />
-[472]-
zult volna. Egyes testrészei megnagyobbodtak és meghosszabbodtak,<br />
mintha vizsgálat céljából húzták volna ki őket; képmásai<br />
pedig különféle duzzanatokká tornyosultak. Az egyik tükörben<br />
tanúja lehetett, hogyan torzul feje és nyaka egyetlen<br />
karcsú tömbbé, miközben mellkasa és lábai megrövidülnek és<br />
földagadnak. A mellette álló tükörben egész teste szörnyen felfúvódott,<br />
arca pedig szőlőszemmé, tetején hajat viselő pattanássá<br />
zsugorodott, parányi, vigyorgó arcán összenyomott vonásokkal.<br />
Észrevette, hogy már-már elneveti magát, és e meglepetés<br />
újdonsága csak még jobban csiklandozta. Nem volt két tükör,<br />
amelyben a torzulások hasonlók lettek volna, az anomáliák<br />
egyetlen lencsén át sem voltak következetesek. Hiteles megjelenése,<br />
objektív felépítése nem volt többé abszolút: el kellett töprengenie<br />
rajta, milyen is valójában. Aztán a lába alatt mozogni<br />
kezdett a föld.<br />
A padlat előre-hátra rángatózott. Ehhez Yossarian simán<br />
alkalmazkodott, felidézve magában George C. Tilyou régi<br />
Steeplechase Parkjának vidám trükkjeit. Ez is közéjük tartozott.<br />
A fülsiketítő zaj megszűnt, de a lámpák hője tovább perzselte.<br />
Legáthatóbban a jobb szeme fölötti égető, tiszta fehér fény sütötte,<br />
meg egy másik, amelyik ugyanolyan forró volt, és fáklyaként<br />
izzott tőle balra. Képtelen volt megtalálni őket. Amikor<br />
megpróbálta, és elfordult, a fények együtt mozdultak a látószögével,<br />
így egy helyben maradtak, aztán pedig érezte, hogy a lába<br />
alatt megint másféle csíny szerint indul meg a padló: a jobb<br />
fele előre- vagy hátraindul; míg a másik az ellenkező irányba, és<br />
a kettő a szabályos szívverés ütemében váltja sebesen egymást.<br />
Ezen is könnyedén haladt tovább előre. A fények indigókékre<br />
váltottak, jómaga pedig nagyrészt feketének látszott. A fények<br />
most vörösre változtak, és testének egyes részeiről minden szín<br />
eltűnt. Amikor újra a normális fényre ért, majd elájult az utálatos<br />
látványtól, mert undorító, mocskos, eszement hajléktalanként<br />
pillantotta meg magát. Megint egy másik tükörben émelyí-<br />
-[473]-
tő metamorfózison ment át: törékeny, barna, páncélos, duzzadt<br />
rovarrá fúvódott fel; aztán ő lett Raul, aztán Bob; aztán pedig,<br />
további undorára és rémületére, annak az ápolatlan, köpcös,<br />
rendetlen, középkorú nőnek a visszatükröződéseként látta meg<br />
magát, aki a piros Toyotában követte, azzal a hájas tokájával és<br />
durva arcával; majd újra változott, és úgy nézett ki, ahogy mindig<br />
is gondolta, hogy kinéz. Sietve továbbment, de végül szembetalálta<br />
magát egy utolsó tükör kihívásával, amely úgy állta el<br />
az útját, mint valami tömör üvegfal. Ezen még mindig önmaga<br />
volt, de a vállain hordozott fej arcvonásai egy mosolygó, reményteljes,<br />
ártatlan, naiv és dacos fiatalember vonásai voltak.<br />
Látta magát harmincévesnél fiatalabban, teli viruló kilátásokkal,<br />
optimista figuraként, aki nem volt sem többé, sem kevésbé elbájoló<br />
és halhatatlan, mint a legméltóságteljesebb istenség, aki valaha<br />
létezett. A haja rövid volt, fekete és hullámos, és életének<br />
abban a korszakában járt, amikor még olyan merész vállalkozásokat<br />
melengetett önelégülten magában, melyek szerint minden<br />
lehetséges.<br />
Habozás nélkül kihasználta a lendületet, amely egyetlen<br />
hatalmas lépéssel előrevitte, egyenesen a tükörbe, durr, neki<br />
önmagának, mint már némi középkorú árnyalattal színezett<br />
erős és egészséges ifjúnak az illúziójába, aztán hetvenhez közelítő,<br />
ősz felnőttként lépett ki az előtte sík félkörben kibontakozó<br />
vidámpark tágas látképébe. Körhintát hallott. Hullámvasutat<br />
hallott.<br />
Aztán a vidámság és a színlelt rémület éles sikolyait hallotta<br />
a férfiak és nők egy távolabbi csoportjából, akik egy lapos<br />
fenekű csónakban zúdultak lefelé egy lejtős vízzuhatagon, hogy<br />
végül nagy fröcsköléssel megálljanak egy medencében. Lassan,<br />
az óramutató járásával megegyező irányban forgott előtte a varázshordó<br />
tökéletes kör alakja, a Bűvös Hordó, kék-fehér jegyén<br />
az egyes számú attrakció. A forgó, cső alakú kamra barázdált<br />
külső szélei málnaszín cukorkák vörösét és a szörpautomaták<br />
-[474]-
édesített szirupját idézték, égszínkék peremén sárga üstökösök<br />
tündököltek a szétszórt fehér csillagok és a sárgabarackszín<br />
mosolygó félholdak között. Gondtalanul keresztülsétált a hordón,<br />
egyszerűen a forgás irányával ellenkező vonalhoz tartva<br />
magát, majd amikor előbukkant a túlsó végén, egy beszélgetés<br />
kellős közepébe csöppent, amelyet a néhai író, Truman Capote<br />
folytatott egy férfival, akinek neve hallatán Yossarian elbizonytalanodott.<br />
– Faust – ismételte meg az idegen.<br />
– Dr. Faust? – kérdezte mohón Yossarian.<br />
– Nem, Irvin Faust – felelte a férfi, aki regényeket is írt. –<br />
Jó kritikák, de soha egy nagy bestseller. Ő William Saroyan. Lefogadom,<br />
hogy soha nem hallott róla.<br />
– Hogyne hallottam volna – sértődött meg Yossarian. –<br />
Láttam az Életed idejét, és olvastam A merész fiatalember a lengő<br />
trapézon és a Hetvenezer asszírt. Erre aztán emlékszem.<br />
– Nincsenek többé kereskedelmi forgalomban, egyiket se<br />
nyomják újra – mondta gyászosan William Saroyan. – A könyvtárakban<br />
se találhatja meg őket.<br />
– Valamikor úgy próbáltam írni, mint maga – vallotta be<br />
Yossarian. – Nem jutottam messzire.<br />
– Nem volt meg magában az én képzelőtehetségem.<br />
– Most úgy próbálnak írni, mint én – mondta Ernest Hemingway.<br />
Mindketten bajuszt viseltek. – De ők se jutnak meszszire.<br />
Akar megverekedni velem?<br />
– Sose akarok verekedni.<br />
– Úgy is megpróbálnak írni, mint ő – mondta Ernest Hemingway,<br />
és William Faulkner felé mutatott, aki mélységes<br />
csöndben üldögélt egy csupa nagyivókkal telizsúfolt kis térségen.<br />
Faulkner is bajuszt viselt. Nemkülönben Eugene O’Neill,<br />
-[475]-
Tennessee Williams és James Joyce, nem messzire attól a térségtől,<br />
ahol a depressziót és az ideg-összeroppanást megtestesítő<br />
öregkori személyiségzavarok képviselői üldögéltek. Henry<br />
James némán ült Joseph Conraddal, és az öngyilkosok népes<br />
tömegébe olvadó Charles Dickenst figyelték, Jerzy Kosinski pedig<br />
Virginia Woolffal csevegett Arthur Koestler és Sylvia Plath<br />
szomszédságában. Az ibolyaszínű homokra hulló napsugár<br />
barna kúpjában egy nyugágyon megpillantotta Gustav<br />
Aschenbachot, és megismerte az ölében nyugvó könyvet, saját<br />
Halál Velencében és még hét elbeszélés című papírfedelű kötetének<br />
ugyanazt a papírfedelű kiadását. Aschenbach magához intette.<br />
Yossarian magában azt válaszolta, hogy ,,lófasz a seggedbe!”,<br />
sőt lélekben még meg is mutatta neki az elutasítás trágár<br />
olasz gesztusát, miközben elsietett az Ostor, a Perec és az Örvény<br />
mellett. Rajtakapta Kafkát, aki vért köhögve leste őt egy<br />
árnyékos zugból a bezárt ablaktábla alatt, amelyből Marcel<br />
Proust figyelte egy fedett átjáró fölött, melyen a KIETLEN SOR<br />
utcatábla állt. Aztán egy vasszerkezetű hegyhez ért, melyen sínek<br />
emelkedtek a magasba, és a nevét is látta: SÁRKÁNY-<br />
BARLANG.<br />
– Azt a szent szart! – ujjongott McBride, aki sehol nem volt<br />
a közelben. – Ez tényleg hullámvasút!<br />
Ezután a díszes, bonyolult, tükrös, forgó körhintához ért,<br />
melynek központi dobogóján és belső párkánykoszorúján antik<br />
fehér keretekbe foglalt táblaképek és álló, ovális keretekbe foglalt<br />
tükrök váltakoztak. A gőzorgona vidám keringője csakugyan<br />
Siegfried gyászzenéje volt, az egyik hattyú vontatta csiricsáré<br />
gondolában pedig egy csúcsos sisakot és kitüntetések<br />
egész enciklopédiáját viselő idősebb német katonatiszt pompázott,<br />
akinek olyan méltóságteljes volt a tartása, hogy akár császár<br />
vagy Kaiser lehetett volna.<br />
-[476]-
Yossarian előbb pillantotta meg az evezős csónakot, mintsem<br />
a csatornát meglátta. A fából épült ladikban egyenesen ültek<br />
az utasok, kettesben, hármasban, négyesben, egymás mellett,<br />
és mindenféle meghajtás nélkül bukkantak elő az emberkéz<br />
alkotta csatornából, amely épp olyan széles volt, hogy egyszerre<br />
csak egy ladik férjen el benne, aztán ott állt a Szerelem Alagútja<br />
mellett, ahol egy vörös zubbonyos, zöld zsokésapkás felügyelő<br />
őrködött a bejáratnál, hordozható telefonnal és kézi lyukasztóval<br />
felszerelve. Narancssárga volt a haja, tejszínű a bőre, és zöld<br />
hátizsákot viselt a hátán. Tarka plakátok, valamint levendula-<br />
és gyömbérszínű fényképek hirdették csábítóan a Szerelem<br />
Alagútjának híres panoptikumát, melynek legfőbb vonzerői a<br />
Lindbergh-bébi kivégzett elrablójának, Bruno Hauptmann-nak<br />
és az ágyán meztelenül fekvő Marilyn Monroe-nak az életnagyságú<br />
viaszmásai voltak, minden részletében élethű halottként<br />
felidézve. A híres panoptikumnak A HOLTAK SZIGETE volt a<br />
neve. A csatorna egyik homályos nyiladékából a másik sötétlő<br />
nyílás felé sikló lapos fenekű csónak első ülésén Abraham Lincolnt<br />
látta, merev kályhacső-cilinderében, a Halál Angyala mellett<br />
ült moccanatlanul, és mintha fogták volna egymás kezét.<br />
Ugyanazon a padon látta Howard Hódent, halálosan megsebesült<br />
géppuskását. A közvetlenül mögöttük lévő padon egymás<br />
mellett látta Fiorello H. La Guardia polgármestert és Franklin<br />
Delano Roosevelt elnököt. A polgármester pompázatos fehér<br />
kalapot viselt, visszahajtva a karimáját, mint valami cowboy,<br />
FDR pedig egy gyűrött Eden-kalapot csapott a fejére, villogtatta<br />
a cigarettaszipkáját, és mind a ketten úgy vigyorogtak, mintha<br />
egy régi újság címlapjáról néznének elevenen vissza. A La<br />
Guardia és Roosevelt mögötti ülésen pedig megpillantotta az<br />
apját meg az anyját, aztán Sam bácsikáját, Ida nagynénjét és<br />
Max bácsit és Hannah nénit, majd a bátyját, Lee-t, és tudta,<br />
hogy ő is meg fog halni. Hirtelen rádöbbent, hogy mindenki,<br />
akit csak ismer, egyik napról a másikra már régóta öreg lett –<br />
nem öregedett, nem középkorú lett, hanem öreg! Korának nagy<br />
-[477]-
szórakoztató sztárjai nem voltak már sztárok többé, a korabeli<br />
híres regényírók és költők jelentősége pedig szinte a semmire<br />
csökkent az új nemzedék körében. Az RCA-hoz és a Time magazinhoz<br />
hasonlóan még az IBM és a General Motors helyzete<br />
is megrendült, a Western Union pedig kimúlt. Az istenek ismét<br />
megöregedtek, és megint eljött az új rendeződés ideje. Mindenkinek<br />
el kell mennie, vetette fel Teemer, amikor utoljára beszéltek,<br />
aztán rá csöppet sem jellemző, érzelmes hangsúllyal még<br />
hozzátette: – Mindenkinek!<br />
Yossarian elsietett a Szerelem Alagútja mellett, közepén, a<br />
Holtak Szigetén az élethű viaszfigurákkal. Átkelt egy rokokó<br />
korlátú, fehér gyaloghídon, és egyszerre csak újra az olaszországi<br />
Nápolyban találta magát, 1945-ben, ott állt a sorban Svejk,<br />
a rendíthetetlen öreg katona, meg a Krautheimer nevű fiatal katona<br />
mögött, aki Joseph Kaye-re változtatta a nevét, és várták,<br />
hogy a gőzhajó hazavigye őket az eltűnt, régi Steeplechase Park<br />
mögé, a szintén eltűnt Surf Avenue-i régi L. A. Thompson-féle<br />
Tájképvasút elé.<br />
– Még mindig itt?<br />
– Mi történt veled?<br />
– Én is visszakerültem ide. Mi történt veled?<br />
– Svejk vagyok.<br />
– Tudom. A derék katona?<br />
– Nem tudom, mi az, hogy derék.<br />
– Azt hittem, mostanára én leszek a legidősebb – mondta<br />
Yossarian.<br />
– Én idősebb vagyok.<br />
– Tudom. Yossarian vagyok.<br />
– Tudom. Te szöktél valamikor Svédországba, nem?<br />
-[478]-
– Nem jutottam messzire. Még Rómába se tudtam eljutni.<br />
– Nem menekültél el akkor? Egy kis sárga tutajon?<br />
– Ilyesmi csak a filmeken történik. Téged hogy hívnak?<br />
– Joseph Kaye. Az előbb már mondtam. Miért kérdezed?<br />
– Bajban vagyok mostanában a nevekkel. Miért kérdezed?<br />
– Mert valaki hazugságokat mesélt rólam.<br />
– Lehet, hogy ezért állunk még mindig sorban – mondta<br />
Svejk.<br />
– Miért nem mégy vissza Csehszlovákiába?<br />
– Miért mennék – felelte Svejk –, mikor Amerikába mehetek?<br />
Te miért nem mész Csehszlovákiába?<br />
– Mit fogsz csinálni Amerikában?<br />
– Kutyákat fogok tenyészteni. Könnyű ott minden. Örök<br />
idők óta élnek emberek Amerikában, nem?<br />
– Nem igazán – mondta Yossarian.<br />
– Szeretni fogok Amerikában?<br />
– Ha sok pénzt keresel, és azt hiszed, jómódú vagy.<br />
– Hol a picsában van az a hajó? – morgott Kaye. – Nem<br />
várhatunk itt örökké.<br />
– De igen, várhatsz – mondta Svejk.<br />
– Jön már! – kiáltotta Kaye.<br />
Hallották az elavult kerekek kattogását az elavult vassíneken,<br />
aztán vörösre és halvány aranyszínűre festett hullámvasúti<br />
kocsik sora tűnt fel az L. A. Thopmson Tájképvasút pályájának<br />
lassító végén. Ám ahelyett hogy, mint várták, megállt volna, a<br />
kocsik továbbgördültek mellettük, hogy újra nekiinduljanak a<br />
pályának, és miközben Kaye frusztráltan reszketni kezdett,<br />
-[479]-
Yossarian meglátta a vasút utasait. Legelöl megint felismerte<br />
Abraham Lincolnt. Látta La Guardiát és FDR-t, látta anyját és<br />
apját, a nagybácsikáit és nagynénjeit, és a bátyját is. És mindegyiküket<br />
kettőnek látta, kettőnek a Halál Angyalát és Hódent,<br />
a géppuskást is, mindenkit kettőnek látott.<br />
Támolyogva sarkon fordult, és sietve visszafelé indult,<br />
hogy elmeneküljön, és elképedt rémületében segítséget kérjen a<br />
Schroeder nevű katonától, aki azt állította, hogy százhét éves,<br />
de csak McBride-ra bukkant rá, mind a kettőre, Bob és Raul<br />
mellett, akik együttesen négyen voltak. McBride úgy vélte,<br />
Yossarian igencsak furcsán fest, amint botladozva, oldalvást jár,<br />
és hadonászik a karjával, hogy egyensúlyban tartsa magát.<br />
– Igen, furán érzem magam – ismerte el Yossarian. – Hadd<br />
kapaszkodjak a karodba.<br />
– Hány ujjat látsz?<br />
– Kettőt.<br />
– És most?<br />
– Tízet.<br />
– És most?<br />
– Húszat.<br />
– Kettős látásod van.<br />
– Kezdek megint mindent kétszer látni.<br />
– Akarsz segítséget?<br />
– Igen.<br />
– Hé, fiúk, segítsenek már. Tőlük is elfogadod?<br />
– Hogyne.<br />
-[480]-
28. A KÓRHÁZ<br />
– Vágd – mondta az agysebész Yossarian rajnai útjának<br />
ebben az utolsó szakaszában.<br />
– Te vágd – mondta az asszisztense.<br />
– Nincs vágás – mondta Yossarian.<br />
– Na nézd csak, ki szólt közbe?<br />
– Folytassuk?<br />
– Miért ne?<br />
– Ezt még sose csináltam azelőtt.<br />
– Ezt mondta a barátnőm is. Hol a kalapács?<br />
– Semmi kalapács – mondta Yossarian.<br />
– Ez folyton így fogja jártatni a száját, miközben mi megpróbálunk<br />
koncentrálni?<br />
– Add ide azt a kalapácsot.<br />
– Tegye le azt a kalapácsot – intézkedett Patrick Beach.<br />
– Hány ujjat lát? – kérdezte Leon Schumacher.<br />
– Egyet.<br />
– És most hányat? – kérdezte Dennis Teemer.<br />
– Még mindig egyet. Ugyanazt.<br />
– Csak bolondozik, uraim – mondta az egykori színésznő,<br />
Frances Rolphe, született Frances Rosenbaum, aki az érett<br />
Frances Beachcsé nőtte ki magát, bár arcán újra meglátszott a<br />
kora. – Hát nem látják?<br />
– Mi mind javítottunk az állapotán!<br />
-[481]-
– Adjanak enni – mondta Yossarian.<br />
– Én a felére csökkenteném azt a dózist, doktor –<br />
rendelkezett Melissa MacIntosh. – A Halcion fölébreszti, a<br />
Xanaxtól szorong, a Prozac pedig depresszióssá teszi.<br />
– Nocsak, a nővér ilyen jól ismeri magát? – kuncogott Leon<br />
Schumacher, miután Yossariannak további ennivalót adtak.<br />
– Találkozgattunk.<br />
– Ki az a bögyös, szőke barátnője?<br />
– Angela Backup.<br />
– Hehehe. Valami ilyesmit reméltem. Mikor fog idejönni?<br />
– Munka után, vacsora előtt, és Lehet, hogy megint az építész<br />
barátjával. Lehet, hogy a gyerekeim is itt lesznek. Most,<br />
hogy túl vagyok a veszélyen, talán el akarnak búcsúzni tőlem.<br />
– Az a fia... – kezdte Leon Schumacher.<br />
– Aki a Wall Streeten van?<br />
– Semmi mást nem akar hallani, csak azt, hogy legföljebb<br />
meddig tarthat. Most már nem akar majd több időt magára fordítani,<br />
ha nem fog meghalni. Megmondtam neki, hogy nem fog.<br />
– Én meg természetesen azt mondtam neki, hogy meg<br />
fog – mondta a fürdőköpenyes és pizsamás Dennis Teemer, aki<br />
páciensként élénkebb volt, mint orvosként. Szégyenkező felesége<br />
azt mondta a barátaiknak, hogy kísérletezik. – „Mennyibe?”,<br />
akart fogadni velem.<br />
tes.<br />
– Maga még mindig úgy gondolja, hogy ez természetes?<br />
– Hogy meghalunk?<br />
– Hogy én meghalok.<br />
Teemer elfordította a tekintetét. – Szerintem ez természe-<br />
-[482]-
– És hogy maga?<br />
– Szerintem az is természetes. Én hiszek az életben.<br />
– Maga elvesztett engem.<br />
– Minden ami él, élő dolgoktól él, Yossarian. Maga meg én<br />
sokat vettünk el. Vissza kell adnunk.<br />
– Útban Kenoshába, a repülőgépen megismerkedtem egy<br />
részecskefizikussal, aki azt mondta, hogy minden élő olyan<br />
dolgokból áll, amelyek nem élnek.<br />
– Ezt is tudom.<br />
– És ez nem nevetteti meg? Nem ríkatja meg? Nem kell eltűnődnie<br />
rajta?<br />
– Kezdetben vala az ige – mondta Teemer. – És az ige a<br />
gén volt. Most az ige a kvark. Én biológus vagyok, nem fizikus,<br />
így nem mondhatom azt, hogy „kvark”. Az az élettelen láthatatlan<br />
világába tartozik. Kitartok hát a gén mellett.<br />
– Akkor hol a különbség egy élő gén és egy halott kvark<br />
között?<br />
– A gén nem élő, és a kvark nem halott.<br />
– Én se tudom nevetés nélkül kimondani, hogy „kvark”.<br />
– Kvark.<br />
– Kvark.<br />
– Kvark, kvark.<br />
– Nyert – mondta Yossarian. – De van különbség köztünk<br />
és közte?<br />
– Egy élő sejtben semmi nem élő. A szív mégis szivattyúzik,<br />
és a nyelv beszél. Ezt mind a ketten tudjuk.<br />
– És egy mikroba? Egy gomba?<br />
-[483]-
– Azoknak nincs lelkük? – találgatta a sebészgyakornok.<br />
– Lélek nem létezik – mondta az őt oktató sebész. – Ez<br />
mind csak a fejünkben van.<br />
– Meg kéne mondani ezt a bíborosnak.<br />
– A bíboros tudja.<br />
– Még egy gondolat, még ez a gondolat is csak molekulák<br />
közötti elektromos kölcsönhatás.<br />
– De vannak jó gondolatok és rossz gondolatok –<br />
reccsentett rá Leon Schumacher –, folytassuk hát a munkát.<br />
Volt valaha együtt a haditengerészetnél egy Richard Nixon nevű<br />
emberrel? Ő azt hiszi, hogy ismeri magát.<br />
– Nem, nem voltam.<br />
– El akar jönni, hogy ellenőrizze magát.<br />
– Nem voltam a haditengerészetnél. Kérem, tartsa távol.<br />
– Játszott valaha altszaxofonon egy dzsesszzenekarban?<br />
– Nem.<br />
– Nem.<br />
– Találkozott valaha a seregben a Katona Fehérben-nel?<br />
– Kétszer. Miért?<br />
– Odalenn van egy másik kórteremben. Be akar kukkantani<br />
magához, hogy üdvözölje.<br />
– Ha mindezt el tudta mondani magának, akkor ez nem<br />
ugyanaz a Katona Fehérben.<br />
– Szolgált valaha együtt a seregben egy Rabinowitz nevű<br />
fickóval? – kérdezte Dennis Teemer. – Lewis Rabinowitz.<br />
– Emlékezetem szerint nem – rázta meg a fejét Yossarian.<br />
-[484]-
– Akkor lehet, hogy én tudom rosszul. És egy Sammy<br />
Singer nevezetűvel, a barátjával? Azt mondja, Coney Islandről<br />
való. Szerinte talán emlékszik rá a háborúból.<br />
– Sam Singer? – ült fel Yossarian. – Hogyne, a<br />
farokgéppuskás. Alacsony, sovány hapsi, kicsi, hullámos, fekete<br />
haja van.<br />
Teemer elmosolyodott. – Most már majd hetvenéves.<br />
– Ő is beteg?<br />
– Barátja annak a páciensnek, akit kezelek.<br />
– Mondja meg neki, hogy kukkantson be.<br />
– Helló, százados – rázta meg Singer Yossarian feléje nyújtott<br />
kezét. Yossarian felmérte magának azt az embert, aki örült,<br />
hogy láthatja: elég kicsi volt, mogyorószín szeme kissé kidülledt<br />
kedves arcából. – De jó, hogy újra látlak – kuncogott<br />
Singer. – Kíváncsi voltam, mi van veled. Az orvos azt mondja,<br />
minden oké.<br />
– Megpocakosodtál, Sam – mondta Yossarian kedélyesen<br />
–, egy kicsit megráncosodtál, és talán egy kicsit magasabb lettél.<br />
Régen sovány voltál. És nagyon megőszültél, és ritkul a hajad.<br />
Akárcsak nekem. Hozz be a képbe, Sam. Mi történt az elmúlt<br />
ötven évben? Van valami újság?<br />
– Szólíts Sammynek.<br />
– Szólíts Yo-Yónak.<br />
– Azt hiszem, elég jól megvagyok. Elveszítettem a feleségem.<br />
Petefészekrák. Valahogy csak elkóválygok.<br />
– Én elváltam, kétszer. Én is kóválygok. Gondolom, újra<br />
meg kell házasodnom. Ahhoz vagyok hozzászokva. Gyerekek?<br />
– Van egy lányom Atlantában – mondta Sammy Singer –,<br />
meg egy másik Houstonban. Unokáim is vannak, már főisko-<br />
-[485]-
lások. Nem szeretek rájuk akaszkodni. Van egy vendéghálószobám,<br />
ha eljönnek látogatóba. Hosszú ideig dolgoztam a Time<br />
magazinnál... de nem mint riporter – tette hozzá hangsúlyosan.<br />
– Elég jól csináltam, jól megéltem belőle, de aztán nyugdíjba<br />
küldtek, hogy fiatalítsanak, és életben tartsák a magazint.<br />
– És most gyakorlatilag megdöglött – mondta Yossarian.<br />
– Én most abban a régi Time-Life épületben dolgozom, a<br />
Rockefeller Centerben. Az ablakom a jégpályára néz. Voltál ott<br />
valaha?<br />
– De mennyire – emlékezett rá érzelmesen Singen –<br />
Emlékszem arra a jégpályára. Szép időket töltöttem ott.<br />
– Most az az új M&M székház, M&M Vállalkozásokkal és<br />
Milo Minderbinderrel. Emlékszel az öreg Milóra?<br />
– Hogyne emlékeznék – nevetett Sammy Singer. – Jó kaját<br />
adott nekünk az a Milo Minderbinder.<br />
– Adott bizony. Magasabb volt az életszínvonal, mint azelőtt.<br />
– Az enyém is. Utána aztán azt mondták, ő volt az, aki<br />
megbombázta akkor az ezredünket.<br />
– Meg is csinálta. Ez megint egyike a kapitalizmus ellentmondásainak.<br />
Muris dolog ez, Singer. Mikor legutóbb a kórházban<br />
voltam, felbukkant a semmiből a lelkész, és meglátogatott.<br />
– Miféle lelkész?<br />
– A lelkészünk. Tappman tiszteletes.<br />
– Hát persze. Ismerem azt a lelkészt. Nagyon csöndes ember,<br />
igaz? Majdnem összeomlott, mikor az a két gép összeütközött<br />
La Spezia fölött, az egyiken Dobbs, a másikon Hupple, és<br />
-[486]-
Nately meg az összes többi meghalt. Emlékszel ezekre a nevekre?<br />
– Mindenre emlékszem. Emlékszel Orr-ra? Az én sátramban<br />
lakott.<br />
– Emlékszem Orr-ra. Azt mondják, eljutott Svédországba,<br />
egy tutajon, miután Avignon után a tengerbe zuhant, közvetlenül,<br />
mielőtt mi hazamentünk.<br />
– Egyszer lementem Kentuckyba, és találkoztam vele –<br />
mondta Yossarian. – Szerelő volt egy szupermarketben, és nem<br />
sok mondanivalónk volt többé egymásnak.<br />
– Én is az ő gépén voltam, mikor tengerbe pottyantunk az<br />
első avignoni bevetés után. Mindenről gondoskodott. Emlékszel<br />
arra az időre? Én is azon a tutajon voltam, azzal a toronylövésszel,<br />
Knight őrmesterrel.<br />
– Emlékszem Bill Knightra. Elmesélte nekem az egészet.<br />
– Akkor volt, hogy egyetlen Mae West mentőmellényünk<br />
se fújódott fel, mert Milo kivette belőlük a szén-dioxidpatronokat,<br />
hogy szódás fagylaltot csináljon belőle nektek a<br />
tisztiklubban. Egy cédulát hagyott helyettük. Jó fej volt ez a<br />
Milo – kuncogott Singer.<br />
– Ti fiúk is kaptatok szódás fagylaltot minden vasárnap,<br />
nem?<br />
– De igen. Aztán kiszedte a morfiumot az elsősegélycsomagokból,<br />
azon a második avignoni bevetésen, ezt te mondtad.<br />
Ez tényleg igaz volt?<br />
– Azt is megcsinálta. Ott is nyugtát hagyott.<br />
– Akkor hát kábítószerekkel kereskedett?<br />
– Ezt én nem tudhattam. De annyi szent, hogy kereskedett<br />
tojással, friss tojással. Emlékszel?<br />
-[487]-
– Emlékszem azokra a tojásokra. Még mindig nem tudom<br />
elhinni, hogy a tojásnak olyan jó íze lehet. Gyakran eszem tojást.<br />
– Én is el fogom kezdeni – határozta el Yossarian. –<br />
Meggyőztél, Sammy Singer. Most már nincs értelme a koleszterin<br />
miatt aggódnom, igaz?<br />
– Akkor emlékszel Hódenre is, Howard Hódenre? Azon<br />
az avignoni bevetésen?<br />
– Sam, el tudnám valaha felejteni? Mikor láttam, milyen<br />
fájdalmai vannak, beadtam volna neki az összes morfiumot az<br />
elsősegélycsomagból. Az a kibaszott Milo. Sokat átkoztam.<br />
Most nála dolgozom.<br />
– Tényleg folyton elájultam?<br />
– Én úgy láttam.<br />
– Ez most murisnak látszik. Annyira teli voltál vérrel. És<br />
még mi mindennel. Ő meg csak nyöszörgött. Fázott, ugye?<br />
– Igen, azt mondta, fázik. És haldoklott. Rajtam meg végigömlött<br />
az a sok mindenféle, aztán még a saját hányadékom<br />
is.<br />
– És aztán levetetted a ruhádat, és egy darabig nem voltál<br />
hajlandó fölvenni.<br />
– Torkig lettem az egyenruhával.<br />
– Láttalak a temetésen, ültél a fán meztelenül.<br />
– Tornacipő volt rajtam.<br />
– Láttam, mikor Milo fölmászott hozzád a csokoládébevonatú<br />
gyapotjával. Mi valahogy mind felnéztünk rád akkor,<br />
Yossarian. Én még mindig fölnézek, tudod.<br />
– Miért van ez, Sam – kérdezte Yossarian habozva. – Én<br />
csak egy ál-asszír vagyok.<br />
-[488]-
Singer megértette. – Nem, nem azért. A sereg óta nem. Jó<br />
barátokat szereztem ott a gojok között. Te voltál az egyik, mikor<br />
az a fickó elkezdett verni engem Dél-Carolinában. És azok óta a<br />
Time-nál töltött évek óta nem, amikor jól éreztem magam, és<br />
együtt lógtam protestánsokkal meg életem első nagyivóival.<br />
– Asszimilálódunk. Ez is egy klassz dolog ebben az országban.<br />
Ha úgy viselkedünk, mint ők, esetleg befogadnak<br />
minket.<br />
– Ott ismerkedtem meg a feleségemmel. Akarsz tudni valamit,<br />
Yossarian?<br />
– Yo-Yo?<br />
Sam Singer megrázta a fejét. – Miután megnősültem, soha,<br />
egyetlenegyszer se csaltam meg a feleségemet, soha nem is<br />
akartam. Ezt az emberek mindenütt murisnak találták, még a<br />
nők is. Nem tettem meg ezt vele. Azt hihették, hogy buzi vagyok.<br />
Az első férje épp az ellenkezője volt. Szoknyavadász, az a<br />
fajta, amelyikről mindig azt hittem, hogy én is olyan akarok<br />
lenni. Mire megismerkedtem vele, az asszony már engem kedvelt<br />
jobban.<br />
– Hiányzik neked.<br />
– Hiányzik.<br />
– Nekem a házasság hiányzik. Nem szoktam meg, hogy<br />
egyedül éljek.<br />
– Én. se tudom megszokni. Nemigen tudok főzni.<br />
– Én se főzök.<br />
Sam Singer eltűnődött. – Nem, azt hiszem először azért<br />
néztem föl rád, mert tiszt voltál, és akkoriban megvolt az a gyerekes<br />
elképzelésem, hogy minden tiszt tökösebb, mint mi, többiek.<br />
Különben mi is tisztek lennénk. Te mintha mindig tudtad<br />
volna, hogy mit csinálsz, kivéve mikor eltévedtél, és kivittél<br />
-[489]-
minket az Atlanti-óceánra. Még amikor mindenféle őrültségeket<br />
csináltál, az is értelmesebbnek látszott, mint a többiektől sok<br />
minden. Beálltál meztelenül a zárt alakzatba, átvenni azt a kitüntetést.<br />
Mind nagyon élveztük, mikor láttuk, hogy ezt csinálod.<br />
– Pedig nem hencegésből csináltam. Az idő legnagyobb<br />
részében pánikban voltam. Voltak reggelek, mikor fölébredtem,<br />
és próbáltam kitalálni, hol is vagyok, aztán megpróbáltam kispekulálni,<br />
hogy mi a fenét is csinálok én ott. Néha mostanában<br />
is így ébredek.<br />
– Marhaság – vigyorgott Singer. – És mindig rengeteg nőt<br />
kaptál meg, mikor mi, többiek, nem.<br />
– Nem olyan sokat, mint gondolod – mondta nevetve<br />
Yossarian. – Sokkal többször csak úgy hozzájuk dörgölődztem.<br />
– De Yossarian, mikor azt mondtad, hogy nem repülsz<br />
többet, mi mind szorítottunk neked. Mi is letudtuk a hetven<br />
bevetésünket, és egy csónakban eveztünk.<br />
– Miért nem léptetek ki és jöttetek velem?<br />
– Mi nem voltunk olyan bátrak. Miután téged elkaptak,<br />
minket is tüstént hazaküldtek, így számunkra minden pompásan<br />
alakult. Én is nemet mondtam, de addigra már választást<br />
kínáltak nekem. Veled mi történt?<br />
– Engem is hazaküldtek. Megfenyegettek, hogy kivégeznek,<br />
börtönbe csuknak, azt mondták, tönkre fognak tenni. Aztán<br />
előléptettek őrnagynak, és hazaküldtek. Nem akartak nagy<br />
hűhót csapni.<br />
– A legtöbben csodáltunk téged. És úgy látszik, most is<br />
tudod, hogy mit csinálsz.<br />
tos.<br />
– Ugyan ki mondja ezt? Nem vagyok többé semmiben biz-<br />
-[490]-
– Ugyan már, Yo-Yo. Az osztályunkon azt beszélik, hogy<br />
még egy jó kis etyepetyéd is van az egyik nővérrel.<br />
Yossarian majdnem elpirult a büszkeségtől. – Ilyen meszszire<br />
jutott a híre?<br />
– Még a barátom orvosától is hallottunk róla – folytatta<br />
Singer vidáman. – Emlékszem, ott Pianosában is nagyon összebarátkoztál<br />
egy ápolónővel, igaz?<br />
– Egy kis időre. Aztán ejtett, mert sokallta a kockázatot.<br />
Hogy egy lányt levegyünk a lábáról, Sammy, azzal az a probléma,<br />
hogy folyton le kell. A szerelem az nem így működik.<br />
– Ezt én is tudom – mondta Singen – De te meg egypár<br />
másik fickó ott voltatok vele a tengerparton fürdőruhában, aznap,<br />
mikor Kid Sampsont megölte egy repülőgép. Emlékszel<br />
Kid Sampsonra, ugye?<br />
– Hát persze, a fene egye meg – mondta Yossarian. –<br />
Gondolod, hogy valaha is el tudnám felejteni Kid Sampsont?<br />
Vagy McWattot, aki a gépet vitte, amelyik kettéhasította.<br />
McWatt volt a kedvenc pilótám.<br />
– Az enyém is. Ő volt a pilótánk a ferrarai bevetésen, mikor<br />
vissza kellett fordulnunk egy második bombázásra, és Kraft<br />
elesett, meg egy Pinkard nevű bombázótiszt is.<br />
– Akkor is egy gépen voltál velem?<br />
– De mennyire. És akkor is azon a gépen voltam, mikor<br />
Éhenkórász Joe elfelejtette meghúzni a vészkapcsolót, hogy kieressze<br />
a futószerkezetet. És még kitüntetést is adtak neki.<br />
– Én a ferrarai bevetésért kaptam a kitüntetésemet.<br />
– Nehéz elhinni, hogy mindez valóban megtörtént.<br />
-[491]-
– Ismerem ezt az érzést – mondta Yossarian. – Nehéz elhinni,<br />
hogy hagytam, hogy ennyi mindent végigcsináltassanak<br />
velem.<br />
– Ezt az érzést ismerem. Olyan fura ez Hódennel. – Singer<br />
habozott. – Nem ismertem valami jól.<br />
– Én soha észre se vettem.<br />
– De most úgy érzem, az egyik legjobb barátom volt.<br />
– Nekem is van egy ilyen érzésem.<br />
– És amellett úgy érzem – folytatta makacsul Singer –,<br />
hogy az ő esete volt az egyik legjobb dolog, ami valaha történt<br />
velem. Szinte utálom így megfogalmazni. Olyan erkölcstelennek<br />
hangzik. De az ő révén kaptam egy epizódot, valami drámait,<br />
amiről beszélni lehet, valamit, ami eszembe juttatja, hogy<br />
a háború tényleg valóságos volt. Az emberek nem sokat hisznek<br />
el belőle, a gyerekeimet meg az unokáimat meg nem nagyon<br />
érdekli semmi, ami ilyen régi.<br />
– Hozd fel a barátodat, és én majd megmondom neki,<br />
hogy igaz. Ő miért van itt?<br />
– Valamiféle kivizsgálás miatt.<br />
– Teemernél? – csóválta Yossarian a fejét.<br />
– Már nagyon régóta ismerik egymást – mondta Singer.<br />
– Aha – mondta gúnyosan és kételkedve Yossarian, amiből<br />
Singer tudta, hogy nem győzte meg. – No, Sammy, hova<br />
megyünk majd innen? Navigálni sose tudtam, de mintha mostanra<br />
már több irányérzékem lenne. Sok nőt ismerek. Lehet,<br />
hogy újra meg akarok házasodni.<br />
– Én is ismerek néhányat, de a legtöbbjük régi barát.<br />
– Ne nősülj meg, hacsak nem érzed úgy, hogy muszáj. Ha<br />
nem érzed a szükségét, nem fogod jól csinálni.<br />
-[492]-
– Lehet, hogy többet fogok utazni – mondta Singen – A<br />
barátaim azt mondják, menjek el egy világ körüli útra. Vannak<br />
ismerősem a Time-nál töltött időmből. Van egy jó barátom<br />
Ausztráliában, aki egy Guillain-Barré-kór nevű betegségben<br />
szenved, már jó régen. Ő se fiatal már, és nem valami könnyen<br />
mankózik többé. Szeretnék újra találkozni vele. Van egy másik<br />
Angliában, aki nyugalomba vonult, és van. egy barátom Hongkongban<br />
is.<br />
– Azt hiszem, én a te helyedben elmennék. Ez mégis valami,<br />
amit csinálhat az ember. Mi van azzal a barátoddal, aki itt<br />
van? Teemer páciensével?<br />
– Hamarosan valószínűleg haza fog menni. Drezdában<br />
volt hadifogoly, együtt Kurt Vonneguttal meg egy Svejk nevű<br />
másik hapsival. El tudod ezt képzelni?<br />
– Én együtt álltam a sorban Nápolyban egy Svejk nevű katonával,<br />
és megismerkedtem egy Joseph Kaye nevű fickóval.<br />
Soha nem is hallottam Drezdáról, amíg Vonnegut regényét nem<br />
olvastam róla. Küldd fel hozzám a barátodat. Szeretnék hallani<br />
Vonnegutról.<br />
– A barátom nem ismeri.<br />
– Azért kérd meg, nézzen be mindenképpen, ha akar. Én a<br />
hét végén még itt leszek. És Sammy, megkockáztassuk? Mit<br />
gondolsz, találkozhatnánk megint a kórházon kívül?<br />
Singernek leesett az álla. – Yossarian, ez rajtad múlik. Nekem<br />
van rá időm.<br />
– Fölírnám a telefonszámodat, ha hajlandó vagy megadni.<br />
Talán érdemes lenne megpróbálni. Szeretnék veled megint elbeszélgetni<br />
William Saroyanról. Annak idején olyan novellákat<br />
próbáltál írni, mint ő.<br />
– Te is. Mi történt?<br />
-[493]-
– Egy idő múlva abbahagytam.<br />
– Én is föladtam. Próbálkoztál valaha a The New<br />
Yorkernél?<br />
– Mindig pofára estem.<br />
– Én is.<br />
*<br />
– Sammy azt mondja, maga mentette meg az életét –<br />
mondta a fürdőköpenyt és saját pizsamáját viselő nagycsontú<br />
férfi, aki könnyed, vidám modorban Rabinowitzként mutatkozott<br />
be, rekedt, de határozott hangon. – Mesélje el nekem, hogy<br />
csinálta.<br />
– Hadd mesélje el ő a részleteket. Maga Drezdában volt?<br />
– A részleteket majd ő fogja elmesélni. – Rabinowitz<br />
megint Angelán legeltette a tekintetét. – Ifjú hölgy, maga hasonlít<br />
valakire, akivel egyszer valahol megismerkedtem, de nem<br />
emlékszem hol. Szintén káprázatos nő volt. Találkoztunk valaha?<br />
Akkor még fiatalabbnak néztem ki.<br />
– Nem tudom biztosan. Ő a barátom, Anthony.<br />
– Helló, Anthony. Figyeljen rám jól, Anthony. Nem viccelek.<br />
Bánjon vele nagyon szépen ma este, mert ha nem jól bánik<br />
vele, meg fogom tudni, aztán elkezdek virágot küldözgetni neki,<br />
maga meg hoppon marad. Igaz, édesem? Kellemes estét,<br />
drága. Jól fogja érezni magát. Anthony, én Lew vagyok. Menjenek,<br />
mulassanak jól.<br />
– Úgy lesz, Lew – mondta Anthony<br />
– Én most már nyugalomba vonultam, kicsit benne vagyok<br />
még az ingatlanügyekben, kis építkezések a vejemmel. És<br />
maga?<br />
– Én is nyugalomban vagyok – mondta Yossarian.<br />
-[494]-
– De maga Milo Minderbindernél van.<br />
– Részmunkaidőben.<br />
– Van egy barátom, aki szeretne megismerkedni vele. El<br />
fogom hozni. Nekem egy kis súlyproblémám van, azért vagyok<br />
itt. Alacsonyan kell tartanom a súlyomat egy kisebb szívrendellenesség<br />
miatt, és néha Túlságosan lefogyok. Szeretem ezt ellenőriztetni.<br />
– Dennis Teemerrel?<br />
– Régóta ismerem Teemert. Az a kedves szőke hölgy egészen<br />
különlegesnek látszik. Tudom, hogy láttam már.<br />
– Szerintem emlékszik rá.<br />
– Ezért tudom.<br />
– Hodgkin-kór – árulta el Teemer.<br />
– A francba – mondta Yossarian. – Nem akarta, hogy megtudjam.<br />
– Azt akarja, hogy senki ne tudja meg. Még én se. És én<br />
már majd harminc éve ismerem. Rekordokat döntött meg.<br />
– Mindig ilyen volt? Szeret flörtölni.<br />
– Maga is. Mindenkivel. Maga azt akarja, hogy itt mindenki<br />
bolonduljon magáért. Ő csak nyíltabb. Maga ravaszabb.<br />
– Maga a ravasz, és túl sokat tud.<br />
Rabinowitzot Yossarian magas, nagydarab, egyenes férfinak<br />
látta, aki sokat veszített a súlyából. A feje teteje majdnem<br />
kopasz volt, őszülő, aranybarna kefebajuszt viselt, és agresszíven<br />
figyelmes volt Angolához, méghozzá olyan elpusztíthatatlan<br />
szexuális önbizalommal, amely felülmúlta és csökkentette<br />
Angeláét. Yossarian jót mulatott rajta, amikor látta, hogy Angola<br />
előrehajolt, hogy ne duzzadjon annyira a melle, ölébe tette a<br />
kezét, hogy lefogja a szoknyáját, és illedelmesen hátrahúzta a<br />
-[495]-
lábát, mert olyasfajta túláradó és lenyűgöző tüzességgel került<br />
szembe, amit nem kedvelt, de amelyen képtelen volt felülkerekedni.<br />
– És még csak nem is olasz – pirongatta Yossarian.<br />
– Te se vagy az, és veled nincs is semmi gondom. Az a baj,<br />
hogy ismerem valahonnan.<br />
– Aha, Miss Back, azt hiszem, talán megvan – mondta<br />
Rabinowitz egy kísérleti mosollyal, amikor beballagott, és újra<br />
találkozott Angelával. – Egy nagyon jó természetű, kedves kis<br />
hölgyre emlékeztet, akivel egyszer egy építési vállalkozó oldalán<br />
találkoztam, akivel üzleti összeköttetésben álltam odakinn<br />
Brooklynban, a Sheepshead Bay mellett. Egy Benny Salmeri nevű<br />
olasz volt, azt hiszem. Maga nagyon szeret táncolni.<br />
– Igazán? – nézett rá Angela, félig lesütve szemfestékkel<br />
árnyékolt szemhéját. – Ismertem valamikor egy Salmeri nevű<br />
építési vállalkozót. Nem vagyok biztos benne, hogy ugyanarról<br />
van szó.<br />
– Volt valaha egy lakótársnője, aki ápolónő volt?<br />
– Még mindig van – felelte Angela, most már kissé nyersebben.<br />
– Aki itt volt az előbb szolgálatban. Ő a társnőm, Melissa.<br />
– Az a jóképű, jó természetű hölgy?<br />
– Ő gondozza itt a barátunkat. Azért került ide. Öreg férfiakkal<br />
baszik, amitől gutaütést kapnak.<br />
– Szeretném, ha nem mondanál ilyesmiket az embereknek<br />
– tett neki enyhe szemrehányást Yossarian, miután<br />
Rabinowitz kiment. – Tönkreteszed a kilátásait. És ez nem gutaütés<br />
volt. Az enyémeket is tönkreteszed.<br />
– Én meg azt szeretném – mondta Angola –, ha nem mondanád<br />
azt az embereknek, hogy engem Backupnak hívnak.<br />
-[496]-
Vizsgálódó szemmel néztek egymásra. – Kinek mondtam?<br />
– Michaelnek. Annak a Schumacher doktornak. – Angola<br />
Back habozott. – Patricknek.<br />
– Patricknek? – A meglepett Yossarian már sejtette a választ,<br />
mielőtt még föltette a kérdést. Miféle Patricknek? Patrick<br />
Beachnek?<br />
– Patrick Beachnek.<br />
– Mi a fene – mondta Yossarian, miután magához tért<br />
meglepetéséből. – Te összejössz Patrickkel?<br />
– Felhívott.<br />
– Vitorlázni kell majd menned. Valószínűleg utálni fogod.<br />
– Már voltam. Nem zavar.<br />
– Nincs baja a prosztatájával?<br />
– Most éppen nincs. Ezért nem jön többé ide. Te jóban voltál<br />
a feleségével. Mit gondolsz, meg fogja tudni?<br />
– Frances Beach mindent tud, Angela.<br />
– Nem én vagyok az első.<br />
– Ezt már tudja. Ki fogja tudni találni.<br />
– Tényleg van valami közted meg e között az ápolónő között,<br />
ugye? – találgatta Frances Beach. – Szinte érzem a coitus<br />
szagát ebben az áporodott levegőben.<br />
– Meglátszik rajtam?<br />
– Nem, drágám. Őrajta. Oltalmazóbban ügyel rád, mint<br />
ahogy kellene. És túlhajtottan korrekt, mikor mások is itt vannak.<br />
Tanácsold neki, hogy ne legyen olyan feszült.<br />
– Attól még csak feszültebb lesz.<br />
-[497]-
– És még mindig őrzöd azt a közönséges, kényszeres szokásodat,<br />
amit soha ki nem állhattam. Valahányszor egy nő megfordul,<br />
lenézel a fenekére, minden nőére. Mikor az övére nézel,<br />
teli vagy büszkeséggel. Ez a birtoklás büszkesége. Az enyémet<br />
is nézegeted, igaz?<br />
– Tudom, hogy mindig ezt teszem. De nem vagyok rá<br />
büszke. A tiéd még mindig nagyon jó.<br />
– Nem gondolnád ezt, ha nem lennének emlékeid.<br />
– Van egy másik rossz szokásom, amit még rosszabbnak<br />
találnál.<br />
– Lefogadom, hogy ki tudom találni, mi az. Mert én is úgy<br />
vagyok vele.<br />
– Akkor mondd.<br />
– Te is eljutottál abba a nyomorúságos stádiumba, amikor<br />
nem tudsz úgy komolyan egy emberi arcra nézni, hogy máris el<br />
ne képzeld, milyen lesz, mikor megöregszik?<br />
– Nem értem, honnan tudtad?<br />
– Túlságosan hasonlítunk egymáshoz.<br />
– Én csak nőkkel csinálom. Hozzásegít, hogy elveszítsem<br />
az érdeklődésemet irántuk.<br />
– Én minden arccal megcsinálom, amelyik már jelzéseket<br />
ad. Gonosz és morbid szokás. Ez az arc jól fogja viselni az öregedést.<br />
– Melissának hívják.<br />
– Add a tudtára, hogy bennem nyugodtan megbízhat.<br />
Annak ellenére, hogy gazdag vagyok és divatos, és mint színésznő<br />
valamikor szajha hírében álltam. Örülök, hogy nem<br />
pénzért nősülsz.<br />
– Ki gondol házasságra?<br />
-[498]-
– Mire én Patrickkel összejöttem, már sokkal többről volt<br />
szó, mint a pénzről. Azt hiszem, én helyeslem a dolgot. Már a<br />
barátnőjét nem szeretem. Patrick megint rákapott a vitorlázásra.<br />
Szerintem lehet, hogy közben kefélget is. Mit tudsz még mondani<br />
nekem?<br />
– A világon semmit.<br />
– És nem is akarom tudni, ezúttal sem. Olyan bűntudatosnak<br />
érezném magam, ha azt hinné, gyanakszom. Nem akarok<br />
én senkinek a boldogságába gázolni, különösen nem az övébe.<br />
Bárcsak nekem is több részem lenne benne, de hát te tudod,<br />
hány éves vagyok. Talán Olivia barátnőnk lehetne a kivételem.<br />
Nem látogat meg gyakran, de betölti a szobát a virágözönével.<br />
És minden névjegyére aláírja, hogy „Olivia Maxon”, mintha ez<br />
valami angol főnemesi cím lenne, és ezer Oliviát ismerne az<br />
ember. Imádom a vendégszolgálati vállalatodat.<br />
– A Milo Minderbinderé.<br />
– Két tonna kaviár, ez isteni.<br />
– Elboldogultunk volna eggyel is, de biztosabb, ha egy kicsit<br />
több van. Ez a buszpályaudvari esküvő körülbelül a legnagyobb<br />
mulatság, amit a jövőmben látok.<br />
– Nekem nagyjából az egyetlen mulatságom. Ó, John,<br />
Johnny, iszonyatos, amit csináltál velem – mondta Frances<br />
Beach. – Mikor megtudtam, hagy beteg vagy, először éreztem<br />
magam végérvényesen öregnek. Te rendbe fogsz jönni, de én<br />
soha. Valaki van itt. Kérem, jöjjön be. Maga Melissa?<br />
– Igen, az vagyok. Van itt még valaki, aki meg akarja látogatni.<br />
– Az én nevem Rabinowitz, asszonyom. Lewis<br />
Rabinowitz, de a barátaim Lew-nak hívnak. Itt van az a valaki<br />
más... Mr. Marvin Winkler, most jött Kaliforniából, hogy tiszteletét<br />
tegye. Hol van a mi kedves Angela barátnőnk? Marvin, ő<br />
-[499]-
Mr. Yossarian. Ő az, aki majd elintézi neked. Winkler beszélni<br />
akar Milo Minderbinderrel egy fantasztikus új terméke ügyében.<br />
Megmondtam neki, hogy mi majd elrendezzük.<br />
– Mi az a termék?<br />
– Lew, hadd beszéljek vele négyszemközt.<br />
– Nos, Winkler?<br />
– Nézzen a lábamra. – Winkler középmagas férfi volt,<br />
szembetűnő pocakkal. – Nem vesz észre semmit?<br />
– Mit nézzek?<br />
– A cipőmet.<br />
– Mi van vele?<br />
– Ultramodern.<br />
Yossarian jól megnézte a fickót. – Nem viccel?<br />
– Üzleti ügyben soha nem viccelek – felelte Winkler, olyan<br />
feszülten ejtve a szavait, mintha valamilyen szerencsétlenség<br />
sóhajai törnének fel belőle. Mély torokhangját alig lehetett hallani.<br />
– Túl régen vagyok az üzleti életben. A háború után a sereg<br />
fölös készleteiből gyártottam és árultam filmeket. Pékárukban<br />
is üzleteltem, közismert voltam New Yorkban, Connecticutban<br />
és New Jerseyben a legjobb mézbevonatú fánkomról.<br />
Minden, amit csináltam, ultramodern volt. Még mindig csínálok<br />
húsvéti csokoládényulakat.<br />
– És beütött magának valaha igazán valami?<br />
– Mindig az időzítéssel volt bajom. Egyszer az ételszolgáltató<br />
üzletbe is beszálltam, és házhoz szállított reggelit kínáltam<br />
vasárnap délelőttre, hogy az emberek sokáig alhassanak.<br />
A Greenacre Farms volt a cégem Coney Islanden, és én<br />
voltam az egyedüli tulajdonosa.<br />
-[500]-
– Én meg a vevője voltam. Soha nem szállított.<br />
– Nem volt költséghatékony.<br />
– Winkler, én megszervezem magának a találkozást. Nem<br />
tudok neki ellenállni. De azt akarom, hogy meséljen el majd<br />
mindent róla.<br />
– Egy szót se fogok kihagyni.<br />
*<br />
– Gondolkoztunk már egy cipőről – ismerte el Milo –, amit<br />
eladhatnánk a kormánynak.<br />
– Akkor önöknek biztosan az enyém kell. Ultramodern.<br />
– Pontosan mit jelent ez?<br />
– Hogy nincs nála jobb, Mr. Minderbinder, és a kormánynak<br />
nem lehet rá jó oka, hogy másikat válasszon. Nézzen újra a<br />
lábamra. Látja ezt a hajlékonyságot? Ez a cipő újnak látszik, mikor<br />
viselni kezdi, aztán később, mihelyt betöri, használtnak látszik.<br />
Ha kifakul, kifényesítheti, vagy hagyhatja úgy, ahogy van,<br />
vagy viselheti kopottan, ha úgy akarja. Teheti sötétebbé vagy<br />
világosabbá, még a színét is megváltoztathatja.<br />
– De mire képes?<br />
– Ráillik a lábra, és tisztán és szárazon tartja a harisnyát.<br />
Segít megóvni a talp bőrét vágások, karcolások és más fájdalmas<br />
kényelmetlenségek ellen a talajon való járásnál. Járhat benne,<br />
futhat benne, vagy akár ülhet és beszélgethet benne, ahogy<br />
most én önnel.<br />
– És változtatja a színét. Mit is mondott, hogy is csinálja?<br />
– Csak beleteszi ezt a bűvös műanyag betétet a sarkán lévő<br />
nyílásba, aztán elviszi a suszterhez, és megmondja neki,<br />
hogy fesse be olyan színűre, amilyenre csak akarja.<br />
– Ez valamiféle csodának látszik.<br />
-[501]-
– Azt mondom, az is.<br />
– Nők számára is meg tudja csinálni?<br />
– A láb az láb, Mr. Minderbinder.<br />
– Egy dolgot nem látok tisztán, Mr. Winkler. Mit tud a<br />
maga cipője, amit az, amit én viselek, nem?<br />
– Pénzt csinálni mindkettőnk számára, Mr. Minderbinder.<br />
Az enyém ultramodern. Nézze meg a különbséget.<br />
– Már kezdem látni. Maga nagyon gazdag?<br />
– Bajban voltam az időzítésemmel. De higgye el nekem,<br />
Mr. Minderbinder, nem vagyok tapasztalatlan. Ön azzal az emberrel<br />
köt üzletet, aki feltalálta és még mindig gyártja a világszínvonalú<br />
húsvéti csokoládényulat.<br />
– Miben volt annyira más a magáé?<br />
– Csokoládéból készült. Úgy lehetett csomagolni, szállítani,<br />
bemutatni, és ami a legjobb, megenni, mint a cukrot.<br />
– Nem áll ez a többi húsvéti nyúlra is?<br />
– De az enyém ultramodern volt. Ezt minden csomagra<br />
rányomtatjuk. A nagyközönségnek nem kell másodosztályú<br />
húsvéti csokoládényúl, és a kormánynak nem kell másodrendű<br />
cipő.<br />
– Értem már, értem – vidult fel Milo. – Ért maga a csokoládéhoz? <br />
ből.<br />
– Mindent tudok róla, amit tudni kell.<br />
– Mondjon meg nekem valamit. Próbáljon ki egyet ezek-<br />
– Szívesen – mondta Winkler. Kivett egy bonbont, és már<br />
előre élvezte a kilátást, hogy megeheti. – Mi ez?<br />
– Csokoládéval bevont gyapot. Mi a véleménye róla?<br />
-[502]-
Winkler finomkodva, mintha valami ritka, törékeny és<br />
visszataszító holmival lenne dolga, leszedte a nyelvéről a maszszát,<br />
miközben tovább mosolygott. – Még soha nem kóstoltam<br />
jobb csokoládéval bevont gyapotot. Ultramodern.<br />
– Sajnálatos módon úgy tűnik, nem tudom eladni.<br />
– Nem értem, miért. Nagyon sok van belőle?<br />
– Tele vannak velük a raktáraim. Van valami ötlete?<br />
– Abban vagyok a legjobb. Ki fogok gondolni valamit,<br />
amíg elviszi a cipőmet Washingtonba, a beszerzőjéhez.<br />
– Erre minden bizonnyal sor kerül.<br />
– Akkor gondolja meg a következőt. Távolítsák el a csokoládét<br />
a gyapotról, aztán szőjék a gyapotot finom, ingekhez és<br />
ágyneműkhöz való vászonná. Manapság bontással építünk.<br />
Önök eddig összeraktak. Manapság úgy leszünk nagyobbak, ha<br />
kisebbekké válunk. A csokoládét eladhatja nekem csodálatos<br />
áron a magam üzletéhez azért a pénzért, amit a cipőmért kapok<br />
öntől.<br />
– Hány cipője van most?<br />
– Pillanatnyilag csak az a pár, amit viselek, meg még egy<br />
pár otthon a szekrényemben. Sok millió párra fel tudok szerszámozni<br />
abban a pillanatban, amint meglesz a szerződésünk,<br />
és előre megkapom azt a pénzt, amelyre a termelési költségeim<br />
fedezésére szükségem lesz. Szeretem előre megkapni a pénzt,<br />
Mr. Minderbinder. Ez az egyetlen mód, ahogyan üzleteket kötök.<br />
– Ez így korrekt – mondta Milo Minderbinder. – Én is így<br />
dolgozom. Sajnos most alakult egy etikai minisztériumunk Washingtonban.<br />
De a mi jogászunk lesz a górénk, mihelyt kiszabadul<br />
a börtönből. Addig is megvannak a saját magánbeszerző-<br />
-[503]-
ink. Meg fogja kapni a szerződését, Mr. Winkler, mert az alku<br />
az alku.<br />
– Köszönöm, Mr. Minderbinder. Küldhetek önnek húsvétra<br />
egy nyuszit? Fölvehetem a protokoll-listánkra.<br />
– Igen, kérem, küldjön. Küldjön nekem ezer tucatot.<br />
– És kinek számlázzam?<br />
– Valaki majd csak kifizeti. Mind a ketten tudjuk, hogy ingyen<br />
ebéd nem létezik.<br />
– Köszönöm az ebédet, Mr. Minderbinder. Jó hírrel távozom.<br />
*<br />
– Jó hírrel jöttem – szólt be Angela vidáman, majd eksztatikus<br />
ujjongással besöpört a kórházi szobába. – De Melissa úgy<br />
gondolja, hogy talán haragudni fogsz miatta.<br />
– Új társat talált.<br />
– Nem, még nem.<br />
– Visszament a régihez.<br />
– Annak nincs semmi esélye. Késik!<br />
– Micsoda?<br />
– A havi vérzése. Úgy gondolja, hogy terhes.<br />
Melissa dacosan azt mondta, hogy meg akarja tartani a<br />
gyereket, és egyikük számára sem maradt korlátlan idő ahhoz,<br />
hogy gyerekük legyen.<br />
– De hogy lehetséges ez? – panaszolta Yossarian rajnai útjának<br />
ezen a végén. – Azt mondtad, elköttetted a petevezetékedet.<br />
– Te meg azt mondtad, hogy vasectomiát végeztettél.<br />
-[504]-
– Vicceltem, mikor ezt mondtam.<br />
– Nem tudtam. Így vicceltelek meg én is.<br />
– Hmmm, ühümm, bocsánat – mondta Winkler, mikor ezt<br />
már nem tudta tovább elviselni. – Üzleti ügyünk van, amit le<br />
kell zárni. Yossarian, én mindent magának köszönhetek. Menynyi<br />
pénzt akar?<br />
– Miért?<br />
– Amiért megrendezte ezt a találkozást. Le vagyok magának<br />
kötelezve. Nevezze meg, mennyit akar.<br />
– Nem akarok belőle semmit.<br />
– Ez így korrekt.<br />
-[505]-
29. MR. TILYOU<br />
Miután biztonságosan megtelepedett utóéletében, saját világában,<br />
a most éppen nyolcvankét éve meghalt Mr. George C.<br />
Tilyou nagy gyönyörűségét lelte a javai fölötti elmélkedésben és<br />
az idő múlásának megfigyelésében, hiszen az idő nem múlt. A<br />
mellényén pusztán díszül viselte az aranyláncon csüngő aranyórát<br />
a fűrészfogú zöld vérkő függővel, de soha nem húzta fel.<br />
Az egyes események között természetesen akadtak köztes<br />
időszakok, de nem volt értelme mérni őket. Az egyes menetek<br />
hossza két hullámvasútján, a Sárkánybarlangban és a Tornádón,<br />
valamint a Steeplechase Lovakon, melyeket mind a gravitáció<br />
és a súrlódás állandói szabályoztak, kezdetüktől a végükig<br />
soha nem változott észrevehetően, mint ahogy a Szerelem<br />
Alagútjának csónakon megtett vízi útjáé sem. El Dorado körhintájának<br />
menetidejét persze meg tudta változtatni, és növelhette<br />
vagy csökkenthette az Ostor, a Hernyó, az Örvény és a Perec<br />
meneteinek időtartamát, de ez nem járt költségnövekedéssel,<br />
és itt semmi nem ment pocsékba. A vas nem rozsdásodott, a<br />
festék nem pergett le. Sehol nem volt se por, se szemét. Szárnyas<br />
gallérú inge mindig patyolattiszta volt. Sárga háza ugyanúgy<br />
vadonatújnak látszott, mint azon az ötven évvel korábbi<br />
napon, amikor végre lehozta. A fa nem vetemedett meg, és nem<br />
korhadt el, az ablakok nem szorultak be, az üveg nem tört el, a<br />
csővezetékek még csak nem is csöpögtek. Csónakjai nem eresztették<br />
a vizet. Nem arról volt szó, hogy megállt az idő: nem volt<br />
idő. Mr. Tilyou ujjongva élvezte a tartósságot, az örök stabilitást.<br />
Ez olyan hely volt, ahol az emberek nem öregedtek. És<br />
mindig akadtak újak, számuk soha nem csökkent. Koncessziós<br />
vállalkozó különbről nem is álmodhatott.<br />
-[506]-
Mihelyt visszaszerezte a házát, nem maradt semmi a világon,<br />
amit még akart volna, és amije nem volt meg. Az odakinti<br />
viszonyokkal Leslie Groves tábornok hozzáillő társasága révén<br />
tartott lépést. A tábornok időnként eljött hozzá egy kis<br />
csevelyre, és élvezettel használta ki a számára felkínált szórakozásokat.<br />
Mindig a magánvonatán érkezett Mr. Tilyou kitérővágányára.<br />
Groves tábornok újságokat és heti hírmagazinokat<br />
hozott magával, melyek minden más szeméthez hasonlóan levegővé<br />
váltak, miután Mr. Tilyou befejezte azoknak a ritka<br />
sztoriknak az átlapozását, amelyek elég különlegesek voltak<br />
ahhoz, hogy kiérdemeljék az elolvasásukat. Háromhavonta<br />
egyszer napra pontosan benézett hozzá egy bizonyos Mr.<br />
Gaffney is, egy másféle kellemes ismerőse, aki magándetektívként<br />
dolgozott, hogy mindent megtudjon, amit csak lehet bármiféle<br />
újdonságról. Mr. Tilyou nem mondott el neki mindent.<br />
Mr. Gaffney figyelemre méltóan udvarias és jól öltözött volt, és<br />
Mr. Tilyou örömmel várta, hogy egyszer majd végérvényesen<br />
ott marad. Groves tábornok néha egy-egy vendéggel érkezett,<br />
akiről előzetesen úgy gondolta, alkalmas arra, hogy Mr. Tilyou<br />
megismerje. Mr. Tilyou körül bőségesen sürgölődtek férfiak és<br />
nők, így nem volt különösebben szüksége papokra, ezért távolról<br />
sem érezte lebecsülve magát,amikor hallotta, hogy az a lelkész,<br />
akiről Groves tábornok mesélt neki, nem hajlandó megismerkedni<br />
vele. A Groves tábornok elegáns szállását alkotó két<br />
vasúti kocsi egyikének nagyobbik dolgozószobájában Mr.<br />
Tilyou egyedülálló módon elszórakoztathatta magát, bármelyik<br />
ablak üvegtábláját bámulva, és miután megtanulta kezelni őket,<br />
nagyjából bárhova kinézhetett az egész világon. Ám rendszerint<br />
csak New York Cityt akarta látni, főleg Brooklynnak azokat<br />
a részeit, melyekre kedvenc tartózkodási helyeiként emlékezett,<br />
valamint temetésének színhelyét: Coney Island karneváli részét<br />
a Brooklyn Sunset Park negyedében a Green-Wood Temetőt,<br />
amelyben 1914-ben időlegesen – mint most elégedetten bizonyíthatta<br />
– nyugalomra helyezték.<br />
-[507]-
A telek, amelyen a háza állt, üres térség maradt, és főszezonban<br />
parkolóhelyül szolgált a látogatóknak, akik most automobilon<br />
jöttek. Ahol valaha az ő híres-nevezetes, csillogó<br />
csodaországa virágzott, ott most gyatrább reputációjú objektumok<br />
működtek. Bárhová nézett, sehol nem látott semmi olyan<br />
újdonságot a nap alatt, amit irigyelt volna. Az ő aranykora elmúlt,<br />
és csak hanyatlást és romlást látott a korszak végén. Ha<br />
Párizs volt Franciaország, mint azt hajlamos volt ismételgetni,<br />
Coney Illand nyaranta minden bizonnyal nem volt többé a világ,<br />
és gratulált magának, amiért időben kiszállt belőle.<br />
Groves tábornok vasúti kocsijának ablakaiban eljátszadozhatott<br />
a színekkel, láthatta, amint a Nap elfeketedik, a Hold<br />
pedig vérszínűvé válik. A nagy metropolisok égbe nyúló modern<br />
épületeinek látványa nem vonzotta a helyénvalóság és az<br />
arányosság iránti érzékét. Égbe szökő épületeket és gigantikus<br />
kereskedelmi vállalkozásokat pillantott meg, melyeknek senki<br />
nem volt a tulajdonosuk, és ez negatív és csüggesztő benyomást<br />
keltett benne. Az emberek részvényeket vásároltak, melyeket<br />
esetleg soha nem is láttak, és ezeknek a részvényeknek a világon<br />
semmi közük nem volt a tulajdonhoz vagy az ellenőrzéshez.<br />
Jómaga a mérték és a felelős erkölcsi viselkedés nevében<br />
mindig csak olyan vállalkozásokba fektette be erőfeszítéseit és<br />
tőkéjét, amelyek teljes egészükben az övéi lettek, és csak olyan<br />
dolgokat akart tulajdonául, amelyeket láthatott és megfigyelhetett,<br />
és amelyeket személyesen is olyan kielégítően és örömteljesen<br />
élvezhetett, mint mások.<br />
Most sokkal jobban ment a sora, mint szegény Mr. Rockefellernek<br />
és a zsarnoki Mr. Morgannek, akik a vagyonukat alapítványokba<br />
fektették, hitüket pedig egy jó modorú világegyetemet<br />
felügyelő, rokonszenves Legfelsőbb Lénybe vetették, és<br />
most meg kellett bánniuk.<br />
-[508]-
Mr. Tilyou ezt megmondhatta volna nekik, és csakugyan<br />
gyakran mondogatta is.<br />
Mr. Tilyou mindig keze ügyében tartott egy fényes, új ötcentest,<br />
hogy odaadhassa Mr. Rockefellernek, aki, bár nem voltak<br />
napok, majd mindennap eljött hozzá koldulni abbéli bűnbánó<br />
küzdelmében, hogy visszakéregesse azt a sok fénylő, új<br />
ötcentest, melyet valamikor szétosztogatott azon céltalan erőfeszítései<br />
során, melyekkel meg akarta vásárolni a közvélemény<br />
szeretetét, melyre, mint most már megértette, soha nem volt<br />
szüksége.<br />
A szúrós szemű, örökösen dühös Mr. Morgan szilárdan<br />
meg volt győződve róla, hogy tévedés történt, melynek ördögi<br />
módon és érdemtelenül áldozata lett. Bár nem voltak működő<br />
órák, óraműszerűen követelte, hogy mondják meg neki, leérteke<br />
már odaföntről a helyzetét megjavító bírói intézkedések. Mikor<br />
megmondták neki, hogy nem, komor megdöbbenéssel és<br />
makacs ostobasággal sértetten emlékeztetett rá, hogy nincs<br />
hozzászokva az efféle bánásmódhoz. Semmi kétsége nem volt<br />
afelől, hogy neki a mennyben van a helye. Elment az Ördöghöz<br />
és a Sátánhoz is.<br />
– Lehetséges, hogy Isten hibát követhet el? – volt kénytelen<br />
Mr. Tilyou végül rámutatni.<br />
Bár nem voltak hetek, mégis majd egy hét telt el, mire Mr.<br />
Morgan erre válaszolni tudott.<br />
– Ha Isten bármit megtehet, akkor hibát is követhet el.<br />
Mr. Morgan nyíltan fortyogott a meggyújtatlan szivarja<br />
miatt is, mert Mr. Tilyou többé senkinek nem engedte meg a<br />
dohányzást. Mr. Morgannak volt egy pakli kártyája, melyet<br />
senkivel nem volt hajlandó megosztani, és bár nem voltak órák,<br />
sok-sok órát töltött el a nem létező órák közül valamelyik gondolában<br />
pasziánszozva a csillogó El Dorado körhintán, amelyet<br />
-[509]-
eredetileg II. Vilmos német császárnak készítettek. Ezen a szerencsekeréken,<br />
amely soha nem ment sehova, az egyik pompázatos<br />
harci szekeret nagy fellengzősen még mindig a császári<br />
címer ékesítette. Amikor a császár felszállt rá, a körhinta mindig<br />
Wagnert játszott.<br />
Mr. Tilyou melegebb érzéseket táplált két másik világháborús<br />
repülő iránt, az egyiknek Kid Sampson, a másiknak<br />
McWatt volt a neve – a szabadságolt tengerészek és katonák<br />
mindig sokat jártak Coney Islandre, és szívesen látta őket a<br />
Steeplechase-ben. Mr. Tilyout mindig boldoggá tette, ha frissiben<br />
érkezett olyasvalaki a régi Coney Islandről, mint például a<br />
nagydarab, új jövevény, Lewis Rabinowitz, aki rekordidő alatt<br />
kiismerte magát, és emlékezett a George C. Tilyou névre.<br />
Mr. Tilyou élvezte az ezekhez hasonló, jó természetű lelkek<br />
társaságát, és gyakran csatlakozott hozzájuk, amikor sebesen<br />
végigszáguldottak a Tornádón vagy a Sárkánybarlangon.<br />
Felüdülésül és rendszeres ellenőrzés céljából gyakran visszacsónakázott<br />
a Lindbergh-bébi villamosszékben ülő elrablóját és<br />
az ágyában holtan heverő Marilyn Monroe-t ábrázoló rémes<br />
plakátok alatt a sötétségbe folydogáló Szerelem Alagútjába és a<br />
Holtak Szigetén lévő panoptikumába, hogy a múltba csordogálva<br />
megtalálja a jövőjét. Nem érzett semmiféle ösztönös averziót,<br />
amikor helyet foglalt Abraham Lincoln és a Halál Angyala<br />
mellett, ahol valószínűleg szemben találta magát egy Fiorello<br />
La Guardia nevű New York-i polgármesterrel és Franklin<br />
Delano Roosevelt korábbi elnökkel, múltbéli halandókkal, akik<br />
megelőzték őt a jövőjében. Az ő ideje után jöttek, ahogyan a<br />
Lindbergh-bébi elrablója és Marilyn Monroe is. Mr. Tilyou még<br />
nem tudta rászánni magát annak kimondására, hogy az az ember,<br />
aki most a Fehér Házban van, csak egy kis pöcs, de csak<br />
azért, mert sem ő, sem az Ördög nem használtak ilyen csúnya<br />
szavakat.<br />
-[510]-
Mr. Tilyounak bőven volt tere a terjeszkedésre. Volt alatta<br />
egy jégtó meg egy égő homoksivatag; némi sáros rét, egy forró<br />
vérfolyó, meg egy másik, forró kátrányból. Voltak sötét erdők,<br />
amelyek az övéi lehettek volna, ha el tudta volna képzelni, mit<br />
csináljon velük, teli fekete levelű fákkal; volt néhány leopárd,<br />
egy oroszlán, egy háromfejű kutya meg egy nőstény farkas, de<br />
ezek soha nem kerültek ketrecbe, így állatkertről szó sem lehetett.<br />
De már nem volt olyan dús s képzelete, mint korábban; félt<br />
is, hogy talán kezd öregedni. Diadalait szimbólumokkal aratta,<br />
hozzá volt szokva az illúziókhoz. A Steeplechase igazából nem<br />
volt akadálypálya, a parkja nem volt park. Tehetségei az<br />
együttműködő színlelésben rejlettek. A gyönyörűség volt az<br />
áruja. Tornádója nem volt tornádó, Sárkánybarlangja nem volt<br />
barlang. Senki nem is gondolta, hogy az, és el nem tudta volna<br />
képzelni, mit kezdhetett volna egy igazi tornádóval vagy egy<br />
valódi barlanggal és egy igazi sárkánnyal. Nem volt benne biztos,<br />
hogy a vidámság forrásaira bukkanhat egy égő homoksivatagban,<br />
egy tűzesőben vagy egy fortyogó vérfolyamban.<br />
Házának visszafoglalása még mindig büszkévé tette türelmes<br />
makacsságára. Harminc évbe tellett, de ahol nincs idő,<br />
ott az embernek mindig bőven van ideje.<br />
A kétemeletes ház sárga fából épült, és oromzatos padlása<br />
volt. A jelek szerint senki nem fűzött hozzá megjegyzést, amikor<br />
röviddel a halála után földszintje eltűnt, és a kétemeletes<br />
házból egyemeletes ház lett. A környékbeli gyalogjárók néha<br />
észrevették, hogy a legalsó lépcső oldalán mintha süllyedne a<br />
felirat, mint ahogy süllyedt is. Mire kitört a háború, a neve már<br />
majd félig eltűnt. A háború alatt a fiatalemberek bevonultak katonának,<br />
egész családok költöztek el, és Mr. Tilyou újra esélyt<br />
látott a cselekvésre. Nem sokkal a háború után már senki nem<br />
tartotta furcsának, hogy ahol a ház állt, most üres telek, később<br />
parkoló van. Mikor röviddel ezután a Steeplechase mulatópark<br />
-[511]-
is eltűnt, majd a Tilyou filmszínház is bezárt, a neve kiveszett a<br />
szigetről és elfelejtődött.<br />
Most, amikor mindannak birtokába került, amit akart, és<br />
megvolt a biztonságos otthona, Morganjei és Rockefellerjei nem<br />
győzték irigyelni. Elbűvölő varázstükrei őt magát és a jegyszedőit<br />
soha nem torzították el, nem hatottak rájuk. Mikor egy-egy<br />
nap vége felé visszatért az irodájába; bár nem voltak napok, és<br />
nem volt munkája, ott találta Mr. Rockefellert. Megint adott neki<br />
egy ötcentest, aztán elkergette. Nehéz volt ezt a szegényes<br />
alakot akár csak távolról is kapcsolatba hozni a Rockefeller Center<br />
üzleti épületkomplexumával és a jégpálya gyöngyházszín<br />
oválisával. A redőnyös íróasztal tetején heverő, parancsoló<br />
hangú céduláról látta, hogy Mr. Morgan vissza fog jönni, hogy<br />
megint egyszer megvitassa vele új, dohányzást tiltó politikáját.<br />
Mintsem hogy ilyen hamar újra szembe kelljen néznie vele, Mr.<br />
Tilyou levette fogasának akasztójáról makulátlan keménykalapját,<br />
majd felborzolta a kabáthajtókájára kitűzött virág szirmait,<br />
amely még mindig friss volt, és mindig ez is maradt. Energikus<br />
léptekkel sietett irodájából az otthonába, közben csöndesen dúdolta<br />
a körhintájából áradó elragadó Siegfried-gyászzenét.<br />
Amikor felfelé szökdécselt a tornácára vezető három lépcsőn,<br />
a legfelsőn kissé megbotlott, ami még soha nem történt<br />
vele. Aztán a konyhaablaka alatti kétrészes mosogató fölötti<br />
polcon is valami furcsát észlelt. A fehér liliomokkal megtöltött<br />
Waterford kristályváza teljesen normálisnak látszott, de a benne<br />
lévő víz mintha szögben lejtett volna. Egy perc alatt megtalálta<br />
a vízmércéjét, és letette az ablakpárkányra. Megborzongott a<br />
vérfagyasztó meglepetéstől. A ház nem állt vízszintben. Összeráncolta<br />
a homlokát csodálkozásában, és újra kiment. A függőleges<br />
oldalán a nevét viselő tornáclépcsőnél már a vízszintezőre<br />
sem volt szüksége, így is látta, hogy a lépcsők elferdültek, valamint<br />
a hozzájuk vezető járda is. A jobb oldaluk süllyedt. A<br />
TILYOU név betűinek alapja lefelé hajlott, és a betűk ovális alja<br />
-[512]-
máris eltűnt a szem elől. Mr. Tilyou megmerevedett rémületében.<br />
Tudta vagy szándéka nélkül megint süllyedni kezdett a<br />
háza. Fogalma sem volt róla, hogy miért.<br />
-[513]-
Tizedik könyv<br />
-[514]-
30. SAMMY<br />
Olyan okokból, melyeket nem ismert, gyerekkorában az<br />
apja mintha nem szerette volna, és akkor sem mutatott az elfogadásnál<br />
közelebbi érzelmeket iránta, amikor idősebb lett és<br />
férjhez ment. A húgához meg az öccséhez barátságosabb volt,<br />
de nem sokkal.<br />
Ő volt a legidősebb a három gyerek közül. Az anyjától kapott<br />
ugyan némi vigasztalást, de ő sem tudott finoman enyhíteni<br />
a háztartás légkörén, melyet a tartózkodó és zárkózott apa<br />
uralt. Lutheránusok voltak, és Wisconsinban éltek, nem messze<br />
az állam fővárosától, Madisontól, ahol télen kurták a napok, az<br />
éjszakák feketék és hosszúak, a csípős szelek pedig fagyosak. –<br />
Egyszerűen mindig ilyen volt – magyarázta az anyja, védelmébe<br />
véve a férjét. – A templomból meg az iskolából ismertük<br />
egymást. – Egykorúak voltak, és mind a ketten szüzek, amikor<br />
összeházasodtak. – A családjaink választottak ki minket egymásnak.<br />
Akkoriban így intézték a dolgokat. Nem hiszem, hogy<br />
valaha is igazán boldog lett volna.<br />
Apjának egy kis mezőgazdasági felszereléseket áruló üzlete<br />
volt, amelyet megörökölt, aztán kibővített, és sokkal könnyedébben<br />
heccelődött az alkalmazottaival meg a szállítóival, akik<br />
szerették, mint otthon. Általában kényelmesebben érezte magát<br />
másokkal. Személy szerint semmi kifogása nincs őellene, erősködött<br />
folyton az anyja, hiszen gyerekkorában mindig jó kislány<br />
volt. De amikor meghalt az apja, szintén tüdőrákban, kiderült,<br />
hogy nem gondoskodott róla a végrendeletében, bár akkora<br />
részesedést testált a három gyerekére, amely együttesen<br />
egyenlő volt azzal, amit az öccsére meg a húgára hagyott, és<br />
diszkrecionális joggal őt tette meg a gondnokuknak. Glenda<br />
ezen nem volt teljesen meglepve.<br />
-[515]-
– Mi mást várhattam volna? – mondta, amikor beszélt róla.<br />
– Ne gondold, hogy már nem fáj.<br />
Fiatal korában lutheránus apja, aki nem szerette a zenét és<br />
nem volt semmi érzéke a tánchoz vagy bármiféle más ünnepi<br />
bolondozáshoz, melyeket anyja úgy szeretett – álarcokat készített<br />
mindenszentekre és imádta a jelmezes összejöveteleket –,<br />
természetes tehetséget mutatott a rajzoláshoz, és izgatottan érdeklődött<br />
az épületek szerkezete és a bonyolult építmények<br />
iránt. De ezekről a lappangó képességeiről senki nem vett tudomást<br />
a falusi környezet sivár körülményei között, amelyeket<br />
egy sokkal szigorúbb apa irányított, mint amilyenné ő vált, és<br />
szülei még visszafogottabb és szegényesebb életet éltek, mint az<br />
övé volt. Eszükbe se jutott, hogy főiskolára mehetne vagy művészeti<br />
tanulmányokat folytasson, és ezeknek a hajlamoknak az<br />
elnyomása kulcsfontosságú lehetett savanyú személyiségének<br />
és kifejezhetetlen gyötrődésének kialakulásában, amelyekben<br />
jelleme gyökerezett.<br />
Glenda csak később tudta ilyen módon definiálni és szórványosan<br />
szánni is. Szerény ember létére, aki csak nagyon óvatosan<br />
engedett meg magának különcködéseket, már korán kinyilvánította<br />
azt a törekvését, hogy magasabb iskoláztatást kíván<br />
biztosítani mindhárom gyerekének, és azt az érzést, miszerint<br />
örülne, ha élnének is a lehetőséggel. Egyedül Glenda élt ezzel<br />
az egyedülálló bőkezűséggel, apjának pedig soha nem enyhült<br />
a csalódottsága a többiek iránt, mintha azok szándékosan<br />
utasították volna vissza és alázták volna meg. Örült az elemiben<br />
nyújtott teljesítményeiknek, de dicséretének olyan kritikusan és<br />
szemrehányón adott hangot, ami kevés alapot nyújtott az ujjongásra.<br />
Ha kilencvenes osztályzattal vitt haza egy algebra-<br />
vagy geometriadolgozatot, és talán egyedül ért el az osztályban<br />
ilyen magas osztályzatot, egy vonakodó bók után tudni óhajtotta,<br />
miért hibázta el azt az egyetlen feladatot a tíz közül, amelyet<br />
nem tudott megoldani. Ha a lánya A-mínuszt kapott, a mínuszt<br />
-[516]-
firtatta, a jeles, az A miatt pedig duzzogott, hogy miért nem Aplusz.<br />
Komolyságában nem volt semmi móka, Glenda is savanyúan<br />
mesélt róla.<br />
Valóságos csoda, hogy könnyűszívűnek nőtt fel, alig kételkedett<br />
önmagában, hozzáértő lett és határozott, amire nekem<br />
is nagy szükségem volt.<br />
A középiskolában, anyja némi támogatásával és húga lelkes<br />
biztatására sikerült bekerülnie a szurkolókat lelkesítő lányok<br />
csapatába. Még mindig kissé félszeg lévén azonban, és<br />
mivel akkoriban nem volt természettől fogva társaságkedvelő,<br />
soha nem vetette bele magát teljes szívvel abba a vidám társasági<br />
életbe, amelyet a többi lány egymás közt, az iskolai sportolókkal<br />
és faragatlan rajongóikkal élvezett. Sok buli és társasági<br />
összejövetel volt, amelyeken nem vett részt. Három-hat centivel<br />
alacsonyabb volt legtöbb kortársánál, grüberlije volt, barna volt<br />
a szeme és mézszínű a haja, és fiatal korában vékony volt, de<br />
észrevehetően bögyös. Nem randevúzott sokat, főleg mert nem<br />
érezte magát mindig kényelmesen a randevúin, és ezek is alkalmat<br />
adtak apjának a vegyes jelzésekre. Apja bosszankodott,<br />
amikor kísérő nélkül, egyedül ment el este, mintha máris az illetlenség<br />
bűnébe esne, pusztán amiért elmegy; másfelől önostorozó<br />
megalázkodással beszélt, mintha ő tiltotta volna meg,<br />
amikor hétvégeken este otthon maradt. Komor intelmekkel jósolta<br />
meg az életre szóló, sötét csapdákat, amelyek együtt járnak<br />
azzal, ha valaki korán kezd el „petrezselymet árulni”, mint<br />
ahogy érzése szerint ő tette annak idején, és hogy ő maga menynyire<br />
nem használta ki az esélyeit, mikor fiatal v olt. Gyakran<br />
emlegette a „petrezselyemárulást” és a majomszigetet. Gyakran<br />
beszélt a „személyiségről” is, és az volt komor végkövetkeztetése,<br />
hogy az embernek mindig több személyiségének kellene<br />
lennie. Sem ó, sem az öccse vagy a húga nem emlékeztek rá,<br />
hogy valaha is magához ölelte volna őket.<br />
-[517]-
Szexuálisan Glenda nem volt aktív. Egyszer egy idősebb<br />
rögbicsatár kocsijának első ülésén hagyta, hogy lehúzzák a bugyiját,<br />
mielőtt rájött volna, mi történik, és teljes rémületbe esett.<br />
Meghuzigálta a fiú péniszét, de megcsókolni nem volt hajlandó.<br />
Ekkor látott először ondót, amiről az iskolában a lányok kuncogva<br />
és komoly megértéssel beszéltek, emlékezett rá vissza<br />
kelletlenül, amikor rákérdeztem. Mikor így kutatgattam a múltjában,<br />
a blazírt objektivitás álcáját öltöttem magamra, de a dilemmám<br />
ambivalens módon egyszerre volt buja és fájdalmas. A<br />
rögbicsatár után óvatosabban randevúzott, és előre kitervelte,<br />
hogyan kerülje el, hogy valahol egyedül kaphassa bármelyik<br />
nála idősebb, magabiztos és tapasztalt fiú. Míg csak a főiskolán<br />
meg nem ismerkedett Richarddal. Élvezte a csókolózást és a tapizást,<br />
és persze izgalomba is jött tőlük, de utálta, ha erőszakoskodtak<br />
vele és durván megszorongatták, és amennyire fel<br />
tudtam deríteni, szinte tizenéves kora végéig beteljesületlenek<br />
maradtak meglehetősen erős erotikus fellángolásai és hatalmas<br />
romantikus vágyakozásai, melyeket tiszta, vallásos erényességgel<br />
fojtott el.<br />
<strong>Első</strong> főiskolai évében nagy szerencséje volt, hogy összebarátkozott<br />
két New York-i zsidó lánnyal meg egy gyönyörű,<br />
szőke, felsős zenészhallgató lánnyal a kaliforniai Topanga Canyonból.<br />
Elképesztette és elbűvölte az, amit savoir faire-nek tartott<br />
bennük, a tudásuk és a tapasztalatuk, a harsány hangjuk és<br />
a pimasz önbizalmuk, a gátlástalan humoruk és a merész és<br />
szégyentelen önvallomásaik. Örömüket lelték benne, hogy tanítgathatták.<br />
Félénkség nélkül soha nem tudta magáévá tenni<br />
gátlástalan szexuális szótárukat, amely egyetemi normának látszott.<br />
De egyenrangú társak voltak szellemességben és intelligenciában,<br />
és a barátság integritásában és hűségében is. Másodéves<br />
korára már együtt éltek négyesben, meglehetősen gondtalan<br />
körülmények közt, egy nagy házban, amelyet közösen béreltek<br />
ki. Utána is tartották a kapcsolatot, és mind a hárman el-<br />
-[518]-
jöttek meglátogatni abban az utolsó hónapban. Mindnyájuknak<br />
több pénzük volt hazulról, mint neki, de bőségesen megosztották<br />
vele.<br />
Richard volt az első férfi, akivel együtt hált, és mindketten<br />
meg voltak elégedve, mert Richard hozzáértően és büszkén végezte<br />
el a szükséges munkát. Két évvel volt idősebb nála, már<br />
végzős diák volt, és addigra már legalább egyszer ágyba bújt<br />
mind a három másikkal is, de akkoriban ebből senki nem csinált<br />
ügyet. Aztán tovább találkozgattak Chicagóban, ahova<br />
Glenda nyaranta dolgozni ment, mert Richard akkor már állásban<br />
volt ott, és a társadalmi körök egymásba kapcsolódó fürtjeiben<br />
másoknak is bemutathatta. Richard egy nagy hartfordi biztosítótársaság<br />
regionális irodájában dolgozott, ahol nagyon jól<br />
haladt, és gyorsan megvetette a lábát, mint kiemelkedő személyiség,<br />
aki sokra fogja vinni. Mindketten szerettek esténként<br />
munka után iszogatni, gyakran ebédidőben is, és rendszerint jól<br />
töltötték együtt az időt. Glenda tudta, hogy Richardnak más barátnői<br />
is vannak, de rájött, hogy ezzel nem törődik. Ő is randevúzgatott<br />
másokkal, mint ahogy a főiskolán is, és nem is egyszer<br />
elment szórakozni olyan férfiakkal az irodájából, akikről<br />
tudta, hogy nősek.<br />
A diploma megszerzése után hamarosan New Yorkba költözött,<br />
ahol Richard jelentős előléptetést kapott egy másik társaságnál,<br />
és talált magának egy kis, saját lakást, valamint izgalmas<br />
állást a Time magazinnál mint kutató-dokumentátor. És<br />
nem sokkal ezután elhatározták, hogy kipróbálják a házasságot.<br />
Glenda kész volt megváltozni, de Richard erre nem volt<br />
hajlandó. Továbbra is elbűvölő maradt az anyósához, sokkal<br />
inkább, mint oka lett volna rá, és kuncogásokat csalt elő az apósából,<br />
Glenda pedig kezdte ezt a szokásszerű, kiruccanásos barátságosságot<br />
bosszantónak és méltatlannak tartani. Richard<br />
sokat utazott, és akkor is gyakran későig kimaradozott,amikor<br />
-[519]-
otthon volt; aztán mikor a harmadik gyerekük, Ruth, kötőhártya-gyulladással<br />
született, amely trichomonasfertőzésből származott,<br />
Glenda már eleget tudott az orvostudományról és az<br />
orvosi kutatásokról ahhoz, hogy meggyőződjön róla, az bizony<br />
nemi betegség, és eléggé ismerte a férjét, hogy tudja, honnan<br />
ered a fertőzés. Egy szót sem szólt neki, csak egy szép napon<br />
elment a nőgyógyászhoz, elköttette a petevezetékét, és csak<br />
utána mondta meg Richardnak, hogy nem akar tőle több gyereket.<br />
Még két további évbe telt, amíg szétváltak, főleg az újszülött<br />
baba miatt. Glenda akkor még túlságosan erős elveket vallott<br />
ahhoz, hogysem tartásdíjat követeljen, ami hamarosan<br />
szörnyű tévedésnek bizonyult, mert Richard javíthatatlanul késedelmeskedett<br />
a megállapodott gyerektartási hozzájárulásával,<br />
nem fizette ki a teljes összeget, és amikor új barátnőkkel bonyolódott<br />
viszonyba, hamar teljes hátralékba került.<br />
Nem sokáig tudtak úgy beszélgetni, hogy el ne kezdjenek<br />
veszekedni. Miután megjelentem a színen, mindkettőjük számára<br />
megkönnyítette a dolgokat, ha én beszéltem a másik nevében.<br />
Glenda anyja átköltözött keletre, hogy segítsen a kötött<br />
bérű, nagy, West End Avenue-i lakásban, amelynek sok nagy<br />
szobája volt, így Glenda vissza tudott menni dolgozni jó fizetéssel<br />
a Time, The Weekly Newsmagazine hirdetési-kereskedelmi osztályára,<br />
ahol megismerkedtem vele. Egy alacsony válaszfal mögött<br />
üldögélt, annak dőltem neki, hogy elpletykálgassunk, mikor<br />
egyikünknek sem volt semmi fontos tennivalója. Okosabb<br />
volt annál a férfinél, akinek a keze alatt dolgozott, felelősségteljesebb<br />
és alaposabb, de ez akkoriban annál a cégnél semmit<br />
nem számított – nő nem lehetett szerkesztő vagy író egyik kiadványban<br />
sem, és nem lehetett osztályvezető. Nélkülem nem<br />
tudta volna viselni a költségeket, és alighanem el kellett volna<br />
költöznie a városból anyjával és három gyerekével. Naominak<br />
és Ruthnak nem lett volna se idejük, se pénzük kijárni a főiskolát.<br />
Nem lett volna anyagi alapjuk a manhattani magániskolák-<br />
-[520]-
a, vagy később, a Time Inc. kitűnő egészségügyi programja ellenére,<br />
Michael költséges pszichoterápiájára, ami aztán végül<br />
nem ért semmit.<br />
Hiányzik nekem, mint Yossarian megjegyezte a kórházi<br />
beszélgetéseink során, és ezt nem is próbálom titkolni.<br />
Nagyon hiányzik, és az a néhány nő, akikkel most az időmet<br />
töltöm – az özvegyasszony barátnőm, akinek van némi<br />
pénze meg egy jó nyaralója Floridában, és két másik, akiket<br />
még a Time-tól ismerek, és akiknek soha nem sikerült megoldaniuk<br />
házassági problémáikat, egyikünk se fiatal már –, mind<br />
tudják, hogy továbbra is hiányozni fog, és most jószerivel csak<br />
egy helyben toporgok, töltöm az időt. Sokat szórakozom, bridzselek,<br />
felnőttoktatási kurzusokra járok, hangversenybérleteim<br />
vannak a Lincoln Centerbe és a YMHA-be, rövid utazásokat<br />
teszek, meglátogatom régi barátaimat, amikor bejönnek a városba,<br />
és végzem a levelezési tanácsadó munkámat a ráksegély<br />
alapítványnál. De csak agyonütöm az időt. Ellentétben<br />
Yossariannal, én nem számítok rá, hogy megint valami különösebb<br />
új és jó történhet velem, és még kevésbé élvezem az életemet,<br />
amióta, ahogyan Claire megfogalmazta, Lew végül „elengedte<br />
magát” és elment. A családja erős, a temetési szertartáson<br />
nem volt sírás-rívás, csak az egyik bátyja meg a húga sírt. De<br />
úton hazafelé én megkönnyeztem, miután Claire beszámolt nekem<br />
a végső néhány napjáról, és elmondta az utolsó szavait,<br />
amelyek rólam és a világ körüli utamról szóltak.<br />
Azon kaptam magam, hogy örömmel várom azt az utazást,<br />
amelyet már elkezdtem tervezgetni. Persze mindenütt<br />
meg akarom nézni a látnivalókat, de főleg szeretnék találkozni<br />
azokkal az emberekkel, akiket Ausztráliában, Szingapúrban és<br />
Angliában ismerek, és Kaliforniában is, ahol még mindig megvan<br />
Marvin meg a felesége, egy családos unokaöcsém, és néhány<br />
más ismerősöm, akik megmaradtak a régi Coney Island-i<br />
-[521]-
időkből. Kezdetnek, ezt már elhatároztam, rövid időkre megállok<br />
Atlantában és Houstonban, meglátogatni Naomit és Rutht,<br />
a férjeiket meg az unokáimat. A két lány már régesrég úgy<br />
gondol rám, mint a saját apjára. Richardnak nem volt semmi kifogása<br />
ellene, hogy törvényesen adoptáljam őket. Kezdettől<br />
fogva azon kaptam magam, hogy pszichológiailag úgy bánok<br />
velük, mintha biológiailag is az én gyerekeim lennének, és nem<br />
bántam meg, hogy jómagam nem nemzettem saját gyereket. De<br />
ennél nem állunk közelebb egymáshoz. Mint a legtöbb családban,<br />
amelyikkel csak találkoztam, csak felületesen szórakoztat<br />
minket egymás társasága, és hamarosan mindnyájan kölcsönösen<br />
idegesítjük egymást. Richard soha nem mutatott féltékenységet,<br />
amiért olyan gyorsan megszerettük egymást, és mihelyt<br />
ezt tisztességgel megtehette, felhagyott a családi élet bármiféle<br />
színlelésével. Alig pár év alatt új feleségei lettek, és az utolsótól<br />
egy gyereke is született.<br />
Örömmel várom továbbá, hogy többet tudjak meg arról a<br />
groteszk esküvőről a buszpályaudvaron, a Századzáró Esküvőről,<br />
ahogyan Yossarian és mások mostanában nevezte, és<br />
amelyre, mondta, miközben komikusan fölhorkantam, én is<br />
meghívást fogok kapni.<br />
– Egyszer már kifosztottak azon a buszpályaudvaron –<br />
mondtam neki.<br />
– A fiamat meg letartóztatták ott.<br />
– Engem is – mondtam neki.<br />
– Amiért kiraboltak?<br />
– Amiért nagy hűhót, hisztérikus hűhót csaptam, mikor<br />
láttam, hogy a rendőrség nem csinál semmit.<br />
– Őt a fali lánchoz bilincselték.<br />
– Engem is – közöltem vele –, és még mindig nem hiszem,<br />
hogy valaha is újra el akarnék menni oda.<br />
-[522]-
– Még egy esküvőre se? Egy ilyen esküvőre? Amire négyezer<br />
font príma beluga kaviárt rendeltek?<br />
Nem akarok elmenni. Maradtak kompromisszumok, amelyekre<br />
egyszerűen nem vagyok hajlandó. Bár Esther, az az özvegyasszony,<br />
akivel a leggyakrabban találkozom, „majd meghalna”,<br />
hogy részt vehessen rajta, csak hogy ott legyen a helyszínen,<br />
és bámulhassa a többieket.<br />
Mire megismertem Glendát, már túl volt szabados napjaink<br />
korszakán. Néha-néha kicsit megcsaltnak érzem magam,<br />
amiért nem lehettem vele bohém fénykorában, hogy én is élvezhettem<br />
volna szexuálisan, mint az a sok más, akik többen<br />
voltak, mintsem hogy fesztelenül vissza kívánt volna emlékezni<br />
rájuk, és élvezkedhettem volna a lakótársnőivel és más barátnőivel<br />
is. Annak a szabadságnak a gondolata, amelyben ők négyen<br />
éltek, továbbra is csiklandozott és kínzott. Nekem is megvoltak<br />
a magam jó, promiszkuus éveim, diákkoromban a lányokkal<br />
a New York-i egyetemen és Greenwich Villageben, aztán<br />
meg a cégnél, meg másokkal is, akiket a kollégium révén<br />
ismertem meg, sőt minden szemeszterben elbolondoztam egyszer-kétszer<br />
valakivel, amíg két évig Pennsylvaniában tanítottam<br />
a főiskolán. Ennek ellenére házasságkötésünk idején egy<br />
kis ideig néha még mindig azon kaptam magam, hogy szeszélyes<br />
vagyok, titokban féltékeny és nyűgös a szexuális múltja<br />
miatt, és neheztelek mindazokra a hímekre, a fiatal srácokra, arra<br />
a középiskolás rögbicsatárra, és az összes férfira, akik partnereiként<br />
eljátszották vele parázna szerepüket. Különösen azokat<br />
gyűlöltem, akikről azt képzeltem, hogy mindig és egyszerűen<br />
az élvezet szédítő csúcsaira juttatták el. Glendának a jelek szerint<br />
nem számítottak a férfiúi teljesítmények. Nekem viszont<br />
számítottak, és ezek közé a férfiak közé soroltam Richardot is,<br />
akiről tudtam egyet-mást, vagy más indítékból csak úgy kitaláltam<br />
őket. Ezekben a megalázó drámákban hódító lovagnak és<br />
ellenállhatatlan ellenfélnek láttam Richardot, és ez akkor is igaz<br />
-[523]-
maradt, miután már leírtam őt mint kellemetlen, hiú alakot, aki<br />
sekélyes és üresfejű, mindig teli van kicsire törő, energikus tervekkel,<br />
és akit most már Glenda is csak unalmasnak és elviselhetetlennek<br />
tartott. Hogy valamikor hosszú szenvedély fűzte a<br />
hozzá hasonlókhoz, olyan szégyenletes emlék volt, amelyet<br />
mindkettőnk számára szinte túlságosan elkeserítő volt elviselni.<br />
Még mindig nem tudom, hogy volt képes egy melanomás<br />
hapsi tovább dolgozni, fizetésemeléseket kapni, és új barátnőket,<br />
sőt még egypár új feleséget is szerezni. De Richardnak sikerült.<br />
Mindig úgy gondoltam, Lew megmondhatná nekem; de<br />
nem akartam, hogy Lew megsejtse, amit fokozatosan megértettem<br />
önmagamról, mármint hogy soha nem váltam teljesen felnőtté,<br />
még Glendával sem, amikor arra került a sor, ahogyan a<br />
férfi járja az útját a nővel.<br />
Richard első új barátnője, akivel szembetalálkoztunk, az<br />
onkológusának rendelőjében dolgozó ápolónő volt. Hetyke csaj<br />
volt, és mindent tudott Richard állapotáról, mégis, ennek ellenére<br />
hamarosan elkezdett vele hálni, és úgy vette föl a lakásán a<br />
telefont, mintha otthon lenne. A következő a legjobb barátnője<br />
lett, akinek jó szívvel adta át, és aki szintén tudott a rosszindulatú<br />
daganatairól, de így is feleségül ment hozzá. Miközben ez a<br />
házassága felbomlott, más lányok is jöttek, egymás után és egy<br />
időben, aztán jött az a jó családból származó, karcsú, intelligens<br />
nő, akit azután elvett, aki sikeres ügyvéd volt egy nagy cégnél<br />
Los Angelesben, Richard pedig összepakolt és átköltözött oda,<br />
egy még jobb állásba, mint amit otthagyott, ott rendezkedett be<br />
az asszonnyal, és még távolabb került bármiféle itteni családi<br />
követelménytől. És ezek csak azok az esetek voltak, amikor a<br />
végsőkig elment, hogy biztosan tudomást szerezzünk róluk, a<br />
legcsinosabbak, akikkel fölhívatta magát a lakásunkon, ahol<br />
felbukkant a láthatási joga alapján, amikor azt még gyakorolni<br />
óhajtotta, vagy a gyerektartási pénzen alkudozni, vagy Michael<br />
problémáin vitatkozni, amelyek egyre nyilvánvalóbbak voltak,<br />
-[524]-
ahogy idősebb lett. Richard már nyugatra költözött, mire fölmerült<br />
a rémítő skizofrénia szó, és a Time könyvtárából és nyilvántartásaiból<br />
megtudtuk, mit jelent az a határeset, amelynek akkor<br />
feltételezték. Glenda lenézett, amiért olyan nagyra tartottam<br />
Richardot.<br />
– Richard csak egy vigéc, az isten szerelmére, és egy szájhős<br />
– kiáltott fel elítélően, valahányszor meghallotta irigy töprengéseimet.<br />
– Ha száz nőnek csapja a szelet, óhatatlanul akad<br />
néhány, aki jobbnak fogja találni a semminél, vagy annál a tökfilkónál,<br />
akivel éppen kapcsolata van. Beszélni azt tud, ezt mi is<br />
tudjuk.<br />
Tudtuk, hogy van benne bizonyos kitartó báj, bár nem a<br />
mi számunkra. Időnként, mikor Glenda búslakodott, megvilágítottam<br />
neki a dolgokat a vitában, amelyet a reggeli újság fölött<br />
folytattunk arról az akárkiről, aki éppen a Fehér Házban volt:<br />
aljas, egocentrikus, beképzelt, hamis és hazug, miért várnánk<br />
hát, hogy másként viselkedjen? Még mindig nem tudom, hogy<br />
az a kis pöcs, aki most az elnökünk, nagyobb pöcs-e annál a két<br />
kis pöcsnél, aki előtte volt, de minden bizonnyal elég nagynak<br />
látszik, hiszen Noodles Cook a bizalmasa, és az a falánk, ezüsthajú<br />
parazita, C. Porter Lovejoy az erkölcsi ellenőre, aki épp<br />
most jött ki azoknak az elnöki kegyelmeknek az egyikével a<br />
börtönből.<br />
A közvetítést Richard és Glenda közt mindig sikerült ravaszul<br />
intéznem. Velem szemben ő is hajlott rá, hogy szeretetre<br />
méltónak és nagyviláginak mutatkozzék, én meg soha nem<br />
hagytam, hogy határozottan úgy érezze, hogy sikerült is neki.<br />
– Hozzon össze egy ebédet – vetettem fel, nem sokkal azután,<br />
amikor Glenda meg én kezdtünk egymásnak elmondani<br />
dolgokat, és le-leültünk beszélgetni az összejöveteleken. – Hadd<br />
beszéljek vele a maga nevében.<br />
– Az enyimében? – kérdezte.<br />
-[525]-
– Talán enyémben? – bukott ki belőlem önkéntelenül.<br />
– Atyaisten! – kiáltott fel, és oszlani kezdett sötét hangulata.<br />
– Maga egy pedáns, tudja, Singer. Kedves, okos ember, de<br />
micsoda egy pedáns maga!<br />
Életemben először hallottam kiejteni a pedáns szót. Azt hiszem,<br />
akkor történt, talán éppen abban a pillanatban, hogy elkezdtem<br />
tudatosan elaltatni a viszolygásomat az ellen, hogy valaha<br />
is tartós érzelmeket és kapcsolatot engedjek meg magamnak<br />
egy nővel, akár az olyanokkal is, akik egy időre lázasan lenyűgöztek.<br />
Nem az elkötelezettségtől féltem, hanem a csapdától.<br />
De egy olyan nő, okoskodtam, aki képes használni a pedáns<br />
szót, „kétkulacsosnak” és „narcisztikusnak” nevezi a volt férjét,<br />
és „trogloditaként” jellemzi azt az igazgatóhelyettest, aki alatt<br />
mindketten dolgoztunk, az olyan asszony, akivel érzésem szerint<br />
jól el tudnám beszélgetéssel tölteni az időt, és talán még<br />
együtt is szeretnék élni vele, annak ellenére, hagy három gyereke<br />
van, férjnél volt, egy évvel idősebb nálam, és ráadásul keresztény<br />
is. A Coney Island-i fiúk azt hitték, megőrültem, mikor<br />
hallatták, hogy Sammy Singer végül megnősül, és egy háromgyerekes<br />
asszonyt vesz el, egy gojt, aki egy évvel idősebb nála.<br />
És még csak nem is gazdag!<br />
Glendának volt egy másik jellemvonása, amelyet soha<br />
nem említettem senkinek, míg csak meg nem halt, és akkor is<br />
csak Lew-nak meséltem róla egyszer, mikor iszogattunk, én a<br />
magam skót whiskyjét jéggel, Lew meg még mindig az ő<br />
Carstairsét kólával: mikor ivott, szerelmes kedve lett, merész<br />
volt, jól akarta érezni magát, és teli volt csínytevő pajkossággal;<br />
aztán még inkább ilyen lett, miután összeházasodtunk, és spontaneitása<br />
és nekem szerzett vidító meglepetései egészen addig<br />
nem értek véget, míg csak meg nem betegedett és le nem lassult.<br />
Nem is egyszer ültünk hátul egy kocsiban, útban hazafelé<br />
egy házibuliról, olyan emberekkel, akiket alig ismertünk, ami-<br />
-[526]-
kor elkezdett csókolgatni, fogdosni és dörgölni, aztán egyre tovább<br />
és tovább ment, nekem pedig az jutott osztályrészemül,<br />
hogy minden erőmet megfeszítve fenntartsam a folytatólagos<br />
társalgást az elöl ülő párral, és szokatlanul harsányan viccelődjek,<br />
hogy megmagyarázzam a nevetgélésemet és hangos, elelakadó<br />
beszédemet, mert Glenda is fel bukkant, megjegyzéseket<br />
tett és válaszolt a kérdésekre, mielőtt újra lebújt, hogy még<br />
egy kicsit dolgozzon rajtam, és nem volt könnyű visszatartani a<br />
felhördülést a hangomból, mikor végül meggyőződött róla,<br />
hogy elélveztem. Tudta, hogy kábító orgazmusaim vannak, és<br />
ez most is így van. Lassabban indulnak meg, de sokkal tovább<br />
tartanak. Lew elmondta Claire-nek, hogy könnyek ültek a szememben,<br />
amikor erre emlékeztem, Claire elmesélte nekem,<br />
amikor utoljára találkoztunk, és együtt ebédeltünk egy vendéglőben,<br />
nem sokkal Lew halála után, mikor először repült el Izraelbe,<br />
arra az eshetőségre számítva, hogy hátha vehet ott egy<br />
tengerparti házat, nyaralónak, saját magának és bármelyik gyerekének,<br />
aki esetleg el akar vele menni oda.<br />
Glenda meg én soha nem flörtöltünk egymással, és ez az<br />
egyik oka annak, hogy a házasságunk úgy történt, ahogy történt.<br />
Egyik délután elvitt korcsolyázni a Rockefeller Center jégpályájára.<br />
Sráckoromban nagymenő voltam a görkorcsolyán,<br />
mikor valami hokifélét játszottunk az utcán, és olyan ügyesen<br />
úrrá lettem a jégen a rendes korcsolyán is, hogy Glenda hajlamos<br />
volt azt hinni, hogy csak ugratom. Egyik tavaszi vasárnapra<br />
kocsit béreltem, és kivittem őt meg a gyerekeket Coney Islandre,<br />
ahol még soha nem voltak. Végigkalauzoltam őket a<br />
Steeplechase-en. Mindnyájan végighempergőztek a Varázshordón,<br />
hurrogtak a varázstükrökben látott torz tükörképeikre,<br />
utána pedig átvezettem őket a sugárúton, hogy megmutathassam<br />
nekik Tilyou, az alapító emeletes házát. Megmutattam nekik<br />
a legalsó lépcső kövébe vésett nevet, amely tovább süllyedt<br />
lefelé a járdába, és már szinte teljesen alámerült. Kételkedtek a<br />
-[527]-
enyomásomban, miszerint maga a ház is süllyedne, és régebben<br />
egy emelettel magasabb volt. Egy hét múlva nagyobb kocsit<br />
béreltem, és az anyját is magunkkal vittük, mikor újra kiruccantunk<br />
oda, aztán beültünk egy korai tengeriherkentyű-vacsorára,<br />
Lundy Sheepshead Bay-i nagy vendéglőjébe. Mikor Glenda<br />
meg én búcsúzóul megpusziltuk egymást, egy második csók is<br />
következett, miközben erősen összeölelkeztünk, és tudtuk,<br />
hogy elkezdődött. Nagy szeretetet éreztem az édesanyja iránt.<br />
Hiányzott nekem a saját anyám. Én az alsóvárosban laktam,<br />
Glenda meg a felsővárosban, és egyszer, késő este, mikor nem<br />
volt semmi kedve hazautazgatni egy munka utáni születésnapi<br />
koktélparti után, amit egy másik lány számára rendeztek, és<br />
amely aztán hosszú vacsorába nyúlt, amelyen úgy tizenketten<br />
vettünk részt, utána pedig Greenwich Village-ben folytatódott<br />
egy klubban, ahol dzsesszt játszottak és táncolni lehetett, azt<br />
mondtam neki, hogy nálam is megalhat. Azt mondta, persze.<br />
Volt egy franciaágyam meg egy hosszú díványom.<br />
– Nem kell semmit sem csinálnunk – mondtam megnyugtatóan,<br />
mikor odaértünk. – Ezt komolyan gondolom.<br />
– De igen, kell – döntötte el nevető elszántsággal. – És ne<br />
próbáld ki rajtam azt a szégyenlős-kisfiú színjátékodat. Láttalak<br />
már munkában.<br />
Attól fogva ritkán csináltunk úgy programot, hogy bele ne<br />
illesztettük volna a menetrendünkbe azt az esélyt, hogy figyelő<br />
szemek nélkül kettesben lehessünk. Moziba jártunk, egész hétvégekre<br />
elmentünk. Egyszer el akarta vinni a gyerekeket megnézni<br />
A király meg én című filmet.<br />
– Azt akartad mondani, a király és én, nem?<br />
Egy pillanatra meghökkent, de aztán megértette, hogy<br />
csak viccelek, és tiltakozni kezdett. – Atyaisten! – kiáltotta, hitetlenkedő<br />
dicsérettel. – Még mindig igazán pedáns vagy, nem?<br />
Még egy ilyen beköpést is képes vagy kitalálni. De inkább egy<br />
-[528]-
pedánshoz megyek férjhez, mint egy faszhoz, különösen egy<br />
olyan pedánshoz, aki meg tud nevettetni. Sam, eljött az ideje.<br />
Költözz hozzám. Gyakorlatilag most is ott laksz, helyem pedig<br />
van. Elviseled a gyerekeimet, több időt töltesz velük, mint Richard<br />
valaha. Elviszed őket Coney Islandre, és megnézni a királyt<br />
és ént, és jobban kijössz Michaellel, mint mi többiek.<br />
Naomi és Ruth fölnéz rád, pedig Naomi máris magasabb nálad.<br />
És jobban kijössz az anyámmal, mint én, mikor megjön a<br />
menstruációm. Ne vitatkozz. Csak költözz hozzám, és próbáld<br />
ki. Nem kell feleségül venned.<br />
– Tudod, hogy ez nem igaz. Tudod, hogy ez hazugság.<br />
– Nem teljesen.<br />
Nem voltam benne biztos, akarom-e mindennap látni.<br />
– A munkahelyünkön most is mindennap látsz. Minden<br />
hétvégén együtt vagyunk.<br />
– Tudod, hogy ez más.<br />
– És mikor én kilépek, és te fogsz eltartani, több időt fogsz<br />
távol tölteni tőlem a hivatalban, mint most.<br />
Nem volt olyan jó háziasszony, mint az anyám, és csak<br />
nagyon átlagos szakácsnő volt. Még az anyja is jobb kajákat készített,<br />
pedig ő se volt igazán jó. Sziklaszilárdan megmondtam<br />
neki, hogy még csak gondolkodni sem fogok rajta.<br />
De mivel továbbra is kiruccantunk a hétvégeken, elkezdtem<br />
tartalékruhákat tartani a lakásán, és mikor éjszaka későig<br />
kimaradtunk, könnyebb volt nála aludnom, és mikor nála aludtam,<br />
hamarosan könnyebbé, majd könnyűvé vált vele hálnom.<br />
Neki is voltak ruhái a lakásomon, meg egy kozmetikai neszeszszere,<br />
benne a pesszáriummal. A jelek szerint a családjából senki<br />
nem találta újdonságnak, ha ott találtak engem. Csak Michael<br />
volt időnként kíváncsi vagy furcsa, de Michaelben időnként<br />
spontán kíváncsiság ébredt szinte bármi iránt, és kíváncsisága<br />
-[529]-
soha nem tartott sokáig. Michael néha elveszítette az érdeklődését<br />
az iránt, amit mondott, már miközben kimondta, és a<br />
mondat kellős közepén témát változtatott. A többiek azt hitték,<br />
hogy ez az ő különleges ugratási módszere, úgy is tett, mintha<br />
az volna, de én komolyan vettem, és kezdtem úgy érezni, hogy<br />
itt többről van szó.<br />
Az egész család együttműködött, hogy leegyszerűsítse az<br />
együttléteinket: Mikor késő lett, és magunkra csuktuk az ajtaját,<br />
a nappali hamarosan kivételezett területté vált. És ez jól volt<br />
így, mert ha még föl voltunk dobva a piától, ott elkezdhettük<br />
egy könnyed ölelkezéssel, aztán be is fejezhettük ott, és csak találgathatta<br />
bárki, hová hánytuk szét a ruháinkat. És kezdetben,<br />
aztán utána még sok-sok évig, ha kettesben voltunk együtt, ritkán<br />
volt éjszaka, még olyan is, mikor már nagyon késő volt, és<br />
ha elutaztunk valahova, alig akadt reggel vagy délután, hogy<br />
legalább egyszer ne szeretkeztünk volna, még olyankor is, mikor<br />
Glenda menstruált. Később aztán lelassítottunk, és kihagytunk<br />
egyes alkalmakat, már túlságosan is gyakran, mert Glendán<br />
néha nyomorúságosan erőt vett a levertség, és csak tépelődött<br />
a Michael miatti aggodalmainkon és bajainkon. Richardot<br />
addigra már leírtuk az életünkből, mint hasznavehetetlent.<br />
Glenda ünnepélyes dolgokat mondott, és csöndesen sírdogált a<br />
karjaim közt, de mikor érezte, hogy feláll nekem, még akkor is<br />
szeretkeztünk, bár más szellemben, aggodalmasan és gyöngéden.<br />
Én mindaddig visszafogtam magam, amíg felmértem a reakcióit,<br />
és csak aztán engedtem el magam a kielégülésig, ő pedig<br />
vagy eljutott a magáéhoz, vagy nem, de mindig örült, ha én<br />
kielégültem, és hálás volt, amiért segítettem neki egy kicsit elterelni<br />
a figyelmét Michaellel kapcsolatos problémáink nyomasztó<br />
súlyáról, melyek most már ugyanúgy az én problémáim is<br />
voltak, mint az övéi. Még mindig meg vagyok róla győződve,<br />
hogy soha életemben nem találkoztam kevésbé önző, jobb szívű<br />
és kevésbé egocentrikus, vagy kevésbé követelődző és zavaró<br />
-[530]-
emberrel, mint amilyen Glenda volt, és még elképzelni sem tudok<br />
olyan nőt, aki jobb feleségem és barátom lehetett volna,<br />
mint ő. És ez a házasságunk egész idejére érvényes, még Michael<br />
kilengései és végső, elkerülhetetlen öngyilkossága ellenére<br />
is, egészen addig, míg csak túlságosan gyakran nem kezdett<br />
fájdalmakat érezni a hasában meg a beleiben, és az orvosok a<br />
vizsgálatok után meg nem állapították, hogy petefészekrákja<br />
van – mézesheteinknek csak akkor lett vége.<br />
És ezek voltak életem legjobb, komolyan mondom, legjobb<br />
évei, egyetlen percüket sem bántam meg soha. Jobb volt, mint a<br />
háború. Yossarian tudná, hogy mit értek ezen.<br />
Harminc nap alatt meghalt, ahogyan Teemer megjósolta,<br />
egyre gyöngébb lett, egyre inkább belesüppedt a betegségébe,<br />
miközben kevés heves fájdalma volt, ahogyan Teemer szinte<br />
garantálta. Még mindig a lekötelezettjének érzem magam, mikor<br />
újra találkozom vele a kórházban, ahol Lew-t kezeli, és zavartan<br />
értesültem róla, hogy befeküdt a pszichiátriai osztályra,<br />
ahol talán segíthetnek az általa kialakított „biológiai teológia”<br />
könyörtelen stresszén, ami túl nehéznek bizonyult számára ahhoz,<br />
hogy segítség nélkül megbirkózzék vele. Napközben továbbra<br />
is dolgozott, de éjszakánként ott aludt, egyedül, mert<br />
bár a felesége is ott lakhatott volna vele, de inkább nem tette.<br />
A céltudatos, szorgalmas, melankolikus Teemer is idősebb<br />
lett, és ahogyan Yossarian jellemezte, megrokkant a rák elleni<br />
háborújában. Mostanára világszemlélete az élő ráksejtekben és<br />
a kimúlófélben lévő társadalmakban ugyanannak az állapotnak<br />
a megjelenését látta: mindenben rákot látott. Amit egyetlen<br />
sejtben látott, azt látta felnagyítva az egész szervezetben, és ami<br />
egyetlen emberben lejátszódott, azt találta meg újrateremtve a<br />
csoportokban. Zavarba ejtő meggyőződést vallott, olyan meggyőződést,<br />
amely nézete szerint a növekedést illetőleg éppoly<br />
egészséges és életerős, mint az a fajta tipikus rosszindulatú nö-<br />
-[531]-
vekedés, amelynek specialistája volt: azt a meggyőződést, miszerint<br />
mindazok a baljós túlzások, melyeknek a megállíthatatlan<br />
sokasodását mindenütt észlelte, ugyanolyan normálisak és<br />
elkerülhetetlenek az életmódunk szempontjából, mint a rosszindulatú<br />
sejteknek az az osztódásos szaporodása, amelyet az állati<br />
és növényi életből ismert.<br />
Dennis Teemer, ahogyan pesszimista paradoxonnal szeretett<br />
tréfálkozni erről, képes volt úgy szemlélni a civilizációt, és<br />
ugyanúgy látni a világot, mint egyetlen sejt mikrokozmoszát.<br />
– Két további dolog van ezekkel a ráksejtekkel kapcsolatban,<br />
amit esetleg tudni szeretnének. A laboratóriumban örökké<br />
élnek. És nincs önkontrolljuk.<br />
– Hmmmm – mondta Yossarian. – Mondja csak, Teemer,<br />
él-e egy ráksejt olyan sokáig, mint egy egészséges sejt?<br />
– Egy ráksejt igenis egészséges sejt – jött a válasz, amely<br />
egyiküknek sem tetszett –, ha az erőt, a növekedést, a mobilitást<br />
és a terjeszkedést tekintjük mércének.<br />
– Olyan sokáig él, mint egy normális sejt?<br />
– A ráksejt normális annak, ami – szólt a kiábrándító válasz.<br />
– Miért várná, hogy biológiailag másképpen viselkedjen?<br />
Örökké képes élni...<br />
– Örökké?<br />
– Ellentétben a mi sejtjeinkkel, Laboratóriumban örökké.<br />
Ellenállhatatlanul szaporodnak. Ez nem hangzik egészségesnek?<br />
Vándorolnak, gyarmatosítanak és terjeszkednek. Biológiai<br />
szempontból miért várná, hogy az élővilágban ne legyenek sejtek,<br />
amelyek agresszívebbek a többieknél?<br />
– Hmmmm.<br />
-[532]-
– És a biológiai mindig azt teszi, amit tennie kell. Nem<br />
tudja, miért, és nem is törődik vele. Nincsenek választási lehetőségei.<br />
De velünk ellentétben nem keresi ennek az okait.<br />
– Túlságosan nagy gondolatok azok, amelyekkel dolgozik<br />
– mondtam neki kétértelműen.<br />
– Bárcsak abbahagyná – mondta a felesége.<br />
– Ez a szórakozásom – mondta Teemer azzal, ami nála<br />
mosolynak számított. – A besugárzás, a műtét, a kemoterápia a<br />
munkám. De nem a munka az, ami deprimál. A depresszió az,<br />
ami deprimál.<br />
– Szeretném, ha hazajönne – mondta Mrs. Teemer.<br />
A pszichiátrián orvoskollégái tisztelték annyira, hogy komolyan<br />
vegyék: őrültnek vélték, de ezt nem tartották lényegesnek.<br />
A Yossariannal való találkozás becses háborús emlékek<br />
egész áradatát hozta vissza, bár olyan veszedelmes és gyomorfelfordító,<br />
rémes eseményekét is, mint mikor a megsebesült<br />
Hóden belehalt abba, hogy teljesen kihűlt, Yossarian pedig<br />
zsibbadtan belehányt a saját ölébe. Én valahányszor magamhoz<br />
tértem, tüstént szédülten újra elvesztettem az eszméletemet,<br />
mikor láttam; hogy megint történik valami, aminek a végignézésére<br />
nem tudom rákényszeríteni magam: Yossarian hol viszszahajtogatta<br />
a húst a Hóden combján lévő sebbe, hol pólyákat<br />
vagdosott, hol öklendezett, először takaróként terítette rá<br />
Hódenre ejtőernyőjének gyöngyszínű selymét, hogy felmelegítse,<br />
aztán halotti lepelként. És ott volt az a vízbe pottyanás Orrral,<br />
meg az eltűnt szén-dioxid-patronok, melyekből Milo szódás<br />
fagylaltot csináltatott, amiből a tisztek mindennap kaphattak,<br />
mi, sorlegénység pedig csak vasárnaponként kaptunk. A vizsgálat<br />
során kiderült, hogy logisztikailag vagy mentőmellény,<br />
vagy szódás fagylalt, a kettő együtt nem megy. A szódás fagy-<br />
-[533]-
laltot szavazták meg, mert többen élvezték közülünk a fagylaltot,<br />
mint ahányunknak valaha mentőmellényre lett volna szüksége.<br />
És volt az a kényszerleszállásom Éhenkórász Joe-val. Kitüntetést<br />
adtak neki, amiért visszahozta a gépet, és szükségtelenül<br />
tönkretette. És kitüntetést kapott Yossarian is, amiért másodszor<br />
is ráfordult Ferrara fölött arra a hídra, a kormánynál<br />
McWatt-tal, aki egyre azt danászta. „Persze, persze, ott egye a<br />
fene!” Amikor Yossarian látta, hogy a célkeresztje elvándorolt,<br />
és tudta, hogy elhibázná a célt, nem pocsékolta el a bombáit.<br />
Már egyedül csak a mi gépeinknek volt rá esélyük, hogy eltaláljuk<br />
a célpontot, és most aztán az egész légelhárító tüzet ránk<br />
fogják zúdítani.<br />
– Gondolom, vissza kell mennünk, ugye? – hallattam<br />
McWatt hangját a fedélzeti telefonon, mikor a híd sértetlen maradt.<br />
– Gondolom, vissza – mondta Yossarian.<br />
– Tényleg? – mondta McWatt.<br />
– Egen.<br />
– Persze, persze – énekelte McWatt. – Ott egye a fene.<br />
És visszamentünk, és eltaláltuk a hidat, és láttuk Kraftot,<br />
aki az Államokban a másodpilótánk volt, amint agyonlőtték a<br />
mellettünk repülő gépben. És aztán persze ott volt Kid<br />
Sampson is, akit McWatt kettőbe vágott a gépével a tengerparton,<br />
miközben a vízben lehorgonyzott tutajon bolondozott. És<br />
„Persze, persze, ott egye a fene”, dalolta McWatt a repülésirányító<br />
toronynak, mielőtt lustán megfordult, és nekirepült egy<br />
hegynek. És természetesen mindig ott volt Howie Hóden, aki<br />
ott fázott és vérzett tőlem alig egy-két méterre, és hirtelen felkiáltott,<br />
miközben elvérzett:<br />
– Kezd fájni!<br />
-[534]-
És aztán láttam, hogy kínlódik. Addig nem tudtam, hogy<br />
létezik fájdalom. És láttam a halált. És ettől a bevetéstől fogva<br />
az indulásnál minden újabb bevetésen imádkoztam Istenhez,<br />
pedig nem hittem Istenben, és nem hittem az imában.<br />
Odahaza soha senkit nem érdekelt különösebben ez a háború,<br />
az én háborúm, kivéve Michaelt, aki csak rövid ideig tudott<br />
odafigyelni valamire. A lányok számára pusztán hencegő<br />
mese és úti beszámoló volt az egész, de Michael egy-két percig<br />
erősen figyelt, mielőtt személyesebb mellékvágányokra kanyarodott.<br />
Mint faroklövész, én hátrafelé néztem, és vagy a térdemen<br />
kuporogtam, vagy a bicikliülés-szerű ülésen ültem. Michael<br />
ezt tökéletesen maga elé tudta képzelni, mivel neki is volt biciklije,<br />
amellyel le szokott kerekezni a tengerpartra, megbámulni<br />
a hullámokat meg a fürdőzőket, és gyorsan felvetette, hogy<br />
tudtam-e előrenézni, miközben arccal hátrafelé ültem. Michael,<br />
ez nem volt vicces, intették le a lányok, de ő csak vigyorgott,<br />
mintha tréfálna. Nem, válaszoltam, csak egyenest hátra tudtam<br />
nézni, de egy toronygéppuskás, mint Bill Knight, minden<br />
irányban forgatni tudta a géppuskáit. – Hát, forgatni még én is<br />
tudok – mondta Michael. – Fogadok, hogy még mindig meg tudok<br />
forgatni egy búgócsigát. De ha lőni kell, mégis inkább<br />
faroklövész akarok én is lenni. – A lányok megadták magukat,<br />
Glenda is. Az én szememben Michael nem próbált meg mindig<br />
viccesnek látszani, bár amikor ezzel vádolták, mindig készségesen<br />
magára öltötte ezt a jelmezt. Mivel nagy figyelmet fordított<br />
olyan részletekre, amelyeket mi észre se vettünk, Sherlock<br />
Holmesnak neveztük, és némi komikus színpadiassággal el is<br />
játszotta ezt a szerepet. A közmondásokkal olyan nehézségei<br />
voltak, amelyeknek a létezését sem tudtam elképzelni. Azt<br />
megértette, hogy egy öltés jókor kilenc másat pótol, de azt nem<br />
tudta belátni, hogy a varráson kívül ez hogy vonatkozhatna<br />
bármi másra. Egyszer teljesen döbbentnek látszott, amikor<br />
Glenda, miközben valami más ügyben tanácsot adott neki,<br />
-[535]-
megjegyezte, hogy mindig jobb, ha az ember az orra elé néz,<br />
mielőtt ugrik, mivel eszébe sem volt ugrani. Akárcsak gyerekkorában<br />
az anyja, ő is mindenkinek engedelmeskedett. Mosogatni<br />
is segített, mikor megkérték rá. És mikor az osztálytársai<br />
azt mondták neki, hogy szedjen kábítószereket, kábítószereket<br />
szedett. Amikor az követeltük, hogy hagyja abba, abbahagyta.<br />
Mikor megint fölbiztatták rá, újra kezdte. Nem voltak közeli jó<br />
barátai, pedig a jelek szerint szánalmasan vágyott rájuk. Mire<br />
tizenöt éves lett, tudtuk, hogy nem lesz képes főiskolát végezni.<br />
Magunkban valami olyan munkán törtük a fejünket számára,<br />
mely nem járna azzal, hogy közelebbi kapcsolatba kerüljön másokkal:<br />
legsötétebb tréfáink és távoli kilátásaink közt olyan foglalkozások<br />
merültek fel, mint az erdőkerülő, az éjjeliőr, a világítótorony<br />
őre. Mire tizenkilenc éves lett, már erősen töprengtünk,<br />
hogy mit tudnánk csinálni vele. Michael meghozta helyettünk<br />
a döntést. Glenda bukkant rá, amikor hátrament a mosógépből<br />
kiszedett kosárnyi ruhával. A Fire Islanden bérelt ház<br />
hátsó udvarán csak egyetlen kis fa állt, egy csökött skót fenyő,<br />
és Michael arra akasztotta föl magát.<br />
A Michaelről ránk maradt fényképeken majd megszakadt<br />
a szívünk. Glenda nem szólt semmit, amikor beraktam őket abba<br />
a szekrénykébe, amelyben a róla mint élszurkolóról készült<br />
fényképeket tartotta, meg azokat, amelyeken az apja mezőgazdasági<br />
felszereléseket árult. Ugyanebbe a szekrénykébe kerültek<br />
az én repülős érdemérmeim és géppuskás szárnyaim, őrmesteri<br />
csíkjaim, az a régi fénykép, amin Hódennel és Bill<br />
Knighttal ülök egy halom bombán, miközben Yossarian kinéz a<br />
háttérből, és az a még régebbi fénykép az apámról, az első világháborús<br />
gázálarcával és sisakjával.<br />
Nem sokkal ezután Glenda, aki korábban mindig egészséges<br />
volt, elkezdett olyan gyakori, homályos szimptómákkal<br />
küszködni, amelyek nem voltak tisztázhatók: beszéltek Reiterszindrómáról,<br />
Epstein-Barr vírusról, vérképingadozásról,<br />
-[536]-
Lyme-kórról, krónikus fáradtság szindrómáról, aztán zsibbadni<br />
és zsibongani kezdtek a végtagjai, majd végül jöttek az emésztési<br />
zavarok, és az a betegség, amely már túlságosan is specifikus<br />
volt.<br />
Teemerrel Lew révén ismerkedtem meg, ő javasolta, hogy<br />
legalább konzultáljunk az onkológussal, aki az ő Hodgkinkórját<br />
kezeli. Teemer ellenőrizte az adatokat, és egyetértett. Akkor<br />
már nem a petefészek elsődleges daganata jelentette a fő<br />
problémát. A más területeken fellépő daganatok súlyosabbnak<br />
bizonyulhattak.<br />
A daganatok egyedi természetén fog múlni – közölte kitérően,<br />
mikor először beszélt velünk. – Sajnos a petefészekben lévő<br />
daganatok nem árulták el magukat, csak akkor, amikor már<br />
szétterjedtek. Az az érzésem, hogy...<br />
nul.<br />
– Van még egy évem? – vágott közbe Glenda udvariatla-<br />
– Egy év? – nyögte ki Teemer megrökönyödve.<br />
– Úgy értem, egy jó évem, doktor. Meg tudja ezt nekem<br />
ígérni?<br />
– Nem tudom megígérni – mondta Teemer komoran és<br />
bűnbánóan, ami, mint megtudtuk, jellemző volt rá.<br />
Glendát, aki hamisan jókedvű magabiztossággal tette fel a<br />
kérdését, megdöbbentette a válasz. – Hat hónapot tud nekem<br />
ígérni? – Gyöngébb volt a hangja. – Hat jó hónapot?<br />
– Nem, azt sem tudom megígérni.<br />
Glenda mosolyt erőltetett az ajkára. – Hármat?<br />
– Nem rajtam múlik.<br />
– Kevesebbet nem vagyok hajlandó kérni magától.<br />
-[537]-
– Egy hónapot tudok garantálni, és az se lesz teljesen jó.<br />
De nem lesz sok fájdalma. Arról gondoskodnunk kell.<br />
– Sam – szakadt föl Glendából egy mély sóhaj. – Hozd haza<br />
a lányokat. Jobb lesz, ha elkezdünk tervezni.<br />
Pontosan harminc nap múlva halt meg hirtelen a kórházban,<br />
a szívkoszorúér embóliájában, miközben egy új gyógyszert<br />
alkalmaztak rajta kísérletileg, és én máris valamiféle emberbaráti<br />
egyezségre gyanakodtam, de nem szóltam róla semmit.<br />
Yossarian, aki jól ismerte Teemert, hihetőnek tartotta ezt a lehetőséget.<br />
A pocakos, nagydarab, fehéredő hajú Yossarian nem olyan<br />
volt, amilyennek elképzeltem volna. Olyan se lett, mint amilyennek<br />
ő sejtette volna magát. Ügyvédnek vagy professzornak<br />
lehetett volna nézni. Meg voltam lepve, mikor rájöttem, hogy<br />
kapcsolatban áll Milo Minderbinderrel; és nem kaptam tőle<br />
semmiféle dicséretet a Time-nál végzett propagandamunkámért.<br />
Mégis egyetértettünk abban, hogy milyen csodálatos,<br />
hogy a szerencse és a természetes kiválasztás révén sikerült jómódban<br />
életben maradnunk.<br />
Logikusnak tűnt, hogy egy darabig mindkettőnknek tanítanunk<br />
kellett, aztán a magasabb fizetések és az elevenebb miliő<br />
kedvéért átváltottunk a hirdetésre meg a közönségkapcsolatokra,<br />
és mindkettőnknek az volt az ambíciónk, hogy szépirodalmat<br />
írjunk, valamint kiváló színdarabokat és forgatókönyveket,<br />
amelyek fölemelnének minket a híresek és a gazdagok elitjébe.<br />
– Mostanára luxusban élünk, és ezt biztonságosnak nevezzük<br />
– jegyezte meg futólag és töredelmesen. – És ahogy<br />
öregszünk, Samuel, mindig abban a veszélyben forgunk, hogy<br />
olyasféle ember lesz belőlünk, akiről fiatal korunkban azt<br />
mondtuk, hogy megvetjük. Mit képzeltél, hogy fogok mostanára<br />
kinézni?<br />
-[538]-
– A légierő kapitányának, aki még mindig a húszas éveiben<br />
jár, kissé őrültnek látszik, és mindig tudja, hogy mit csinál.<br />
– És állástalan? – válaszolta nevetve. – Nincs sok választásunk,<br />
igaz?<br />
– Egyszer Rómában bementem egy szobába – árultam el<br />
neki –, abba a szobába, amelyet Hódennel osztottunk meg egyik<br />
pihentető eltávozásunkkor, és megláttalak azon a pirospozsgás<br />
szobalányon, aki mindig odatette bármelyikünknek, aki megkérte<br />
rá, és citromszínű bugyijai voltak, mindig azokat hordta.<br />
– Emlékszem arra a szobalányra. Mindnyájukra emlékszem.<br />
Kedves lány volt. Eszedbe jut néha, és eltöprengsz rajta,<br />
hogy nézhet ki most? Nekem ez gond nélkül megy, folyton ezt<br />
csinálom. Soha nem tévedek. De visszafelé nem megy. Nem tudok<br />
most úgy megnézni egy nőt, hogy lássam, milyen volt fiatalon.<br />
Sokkal könnyebb megjósolni a jövőt, mint megjósolni a<br />
múltat. Neked nem? Nem beszélek túl sokat?<br />
– Szerintem ez az utolsó mondásod úgy hangzik, mintha<br />
Teemer mondta volna. – De úgy véltem továbbá, hogy azért a<br />
beszédében van egy szikra a régi Yossarianból, és ezt örömmel<br />
hallotta.<br />
Ő meg Lew nem vonzódtak igazán egymáshoz. Éreztem,<br />
hogy mind a ketten csodálkoznak, ugyan mit látok a másikban.<br />
Ezekben a kórházi beszélgetésekben csak egyikük lehetett a társaság<br />
lelke, és Lew-nak extrovertált emberként nehéz volt diadalmaskodnia,<br />
amikor száznyolcvan centi magas volt, de a súlya<br />
hetven kiló alá csökkent. Lew tapintatosan lejjebb csavarta<br />
magát Yossarian és olyan higgadtabb látogatói társaságában,<br />
mint Patrick Beach és Olivia Maxon, a társasági dáma, a nevetséges<br />
elragadtatásával a két tonna kaviárja iránt, de még azzal a<br />
virgonc szőke nővel és a csinos ápolónővel is.<br />
-[539]-
Esténként gyakran összejöttünk a pszichiátriai osztályon<br />
Teemer szobájában, és elbeszélgettünk a józan észről, a demokráciáról,<br />
a neodarwinizmusról meg a halhatatlanságról a többi<br />
páciens között, akik mind erősen be voltak gyógyszerezve,<br />
minden érdeklődés nélkül, közönyösen bámultak ránk, és<br />
mintha tehenek lennének, leesett állal vártak, amíg mi küszködve<br />
kerestük a végkövetkeztetéseket, és egy kicsit ez is őrült<br />
dolognak látszott. Yossarian számára az volt a kérdés, hogy élni<br />
vagy nem élni, és csöppet sem engesztelődött meg, amikor hallotta,<br />
hogy máris sokkal tovább élt, mint gondolta volna, talán<br />
akár a fajok eredete óta, és a gyerekeinek átadott DNS révén,<br />
genetikailag szólva, akkor is tovább fog élni, mikor már régen<br />
meghalt.<br />
– Genetikailag szólva én nem így értem a dolgot, Dennis,<br />
és ezt te is tudod. Ültess belém egy gént, amelyik megbénítja<br />
azokat, amelyek megöregítenek. Örökre olyan akarok maradni,<br />
amilyen most vagyok.<br />
Teemer társadalomképét őrült rögeszmeként hatotta át az<br />
a laboratóriumi felismerése, miszerint az áttételes ráksejtek genetikai<br />
előrehaladást jelentenek az eredeti rosszindulatú sejtekkel<br />
szemben, mert sokkal erőteljesebbek, ügyesebbek és pusztítóbbak.<br />
Ezért kénytelen volt genetikai tökéletesedésként gondolni<br />
rájuk, és el kellett töprengenie rajta, hogy vajon a betegek<br />
érdekében végzett összes orvosi beavatkozása nem bűn-e a<br />
természet ellen, nem jogtalan behatolás-e a biológiai élet kiegyensúlyozó<br />
áramlataiba, melyeket harmonikus szinkronizációban<br />
látott kicsírázni mindenütt, ahol élet volt. Utóvégre föl<br />
kellett tennie a kérdést: mi olyan nemes vagy olyan lényeges az<br />
emberiségben?<br />
– Semmink sincs, amit az evolúciónkkal tehetünk, és mindenünk<br />
megvan ahhoz, amit a hanyatlásunkért tehetünk. Tudom,<br />
hogy ez forradalminak hangzik, de figyelembe kell ven-<br />
-[540]-
nem ezt a lehetőséget. Neodarwinista vagyok és a tudomány<br />
embere.<br />
– Én a hulladék embere vagyok – mondta Lew, akinek addigra<br />
már elege lett a kórházból. – Ezzel kezdtem.<br />
– Nem, Lew, te egy ondósejtben kezdted, DNS-fonálként,<br />
amely még mindig nem tudja, hogy te ki vagy.<br />
– Geci! – mondta neki Lew.<br />
– Pontosan – mondta Teemer. – És ez minden, ami vagyunk.<br />
– Hogyne, Dennis, ha te szereted ezt gondolni – mondta<br />
Lew, akinek elege lett az efféle intellektuális vitákból is, és<br />
másnap hazament, hogy ott várja ki a dolgokat.<br />
Ami azt illeti, Yossarian meg én se voltunk annyira összeillők.<br />
Nem hallottam a forgatókönyveiről, és kissé sértődöttnek<br />
látszott, mikor csak egy mosollyal nyugtáztam a Dickens családról<br />
szóló darabötletét, és egyáltalán nem reagáltam arra az<br />
elgondolására, hogy komikus regényt szeretne írni Thomas<br />
Mannról meg egyik regényének arról a zeneszerzőjéről, aki fausti<br />
alkut kötött.<br />
Yossarianban azt nem szerettem, hogy néha mintha túlságosan<br />
különleges lénynek tartotta volna magát, és sznob volt a<br />
baráti körét illetőleg, méghozzá nem is kicsit.<br />
Amit pedig magamban nem szerettem, az az volt, hogy<br />
még mindig hajlamos voltam őt felsőbbséges valakinek elfogadni.<br />
Elképedve találkoztam látogatói közt McBride-dal, azzal<br />
a buszpályaudvari emberrel; egy kellemes, vidám tekintetű nővel<br />
jött el, akit a menyasszonyaként mutatott be. Beugrott egy<br />
Gaffney nevű férfi is, aki szemrehányóan csóválta a fejét a betegágyban<br />
fekvő Yossarianra. Kifejtette azt az elképzelését, miszerint<br />
ősi fausti alku jött létre Isten – vagy talán az Ördög volt<br />
az – és az első ember között, aki talán nő volt.<br />
-[541]-
– Én intelligenciát adok neked – ajánlotta a Teremtő –, és<br />
elegendő tudást, hogy mindent elpusztíts a Földön, de aztán élned<br />
is kell vele.<br />
– Rendben! – mondta ősünk, és ez volt a Genezisünk.<br />
– Hogy tetszik? – kérdezte Gaffney<br />
– Hadd gondolkodjak rajta – mondta Teemer. – Lehet,<br />
hogy ez az én egyesített elméletem kulcsa.<br />
– Gyere haza – mondta a felesége.<br />
– Megőrültél? – kiáltott fel Teemer. – Amíg el nem készültem,<br />
addig nem.<br />
McBride volt az a jó ember a KIHABUP-on aki pénzt adott<br />
nekem, hogy hazamehessek, miután letartóztattak. Lenyűgözve<br />
láttam, milyen jó barátságban van Yossariannal, és hogyan dolgoznak<br />
együtt azon a buszpályaudvaron rendezendő esküvőn,<br />
amelyre talán az elnök is elmegy a föld alatti vonatán, és amelyen<br />
a bíboros is ott lesz számos közreműködő más prelátus között.<br />
– Ha esélyed adódik rá – tervezgette ravaszul<br />
Yossariannal –, kérdezd meg a bíborostól, kinek a génjei voltak<br />
Jézusban.<br />
– Teemer is ezt szeretné tudni.<br />
El akarok menni arra a világ körüli írtra, amíg még van világ.<br />
Van Hawaiiban egy nő, akivel valamikor együtt dolgoztam,<br />
és amellett annak a barátomnak a felesége, akivel grafikákat vásárolgattam,<br />
mikor még diabemutatókat szerveztem a Time-nál<br />
a hirdetési ügynököknek. Most már régesrég valaki másnak a<br />
felesége. Szeretném még egyszer látni ezt a két ismerősömet.<br />
Yossarian azt tanácsolja, hogy ha már Ausztráliába megyek, ki<br />
ne hagyjam Új-Zélandot, és különösen ne a déli szigetet a magas<br />
hegyei és gleccserei miatt. Talán még pisztrángra is meg-<br />
-[542]-
próbálhatnék horgászni, gumicsizmában, amíg ott vagyok. Ez<br />
megint olyasmi, amit soha nem csináltam. Sydneyben megvan<br />
még a régi hivatali haverom meg a felesége, az öbölre néző házukban<br />
laknak, melynek úszómedencéje van a testgyakorláshoz,<br />
amit huszonkilenc éves kora óta végez, hogy erősnek tartsa<br />
meg felsőtestének izmait, és már elköteleztem magam, hogy<br />
legalább két hétig náluk maradok. A férfinak mind a két lába<br />
hasznavehetetlenné vált, amikor egy mexikói üzleti találkozó<br />
előtti megelőző antitoxinos oltás után megbénította a Guillain-<br />
Barré nevű betegség. Yossarian ismert egyedülálló nőket Sydneyben<br />
és Melbourne-ben, és felajánlotta, hogy felhívja őket, és<br />
bemutat nekik. Azt ajánlotta, hogy küldjek előzőleg mindegyiküknek<br />
hét szál vörös rózsát. Azt mondja, a piros rózsának<br />
mindig nagy a varázsa. Utána el akarok menni Szingapúrba,<br />
mert egy lány, aki valamikor a beosztottam volt, ott él most a<br />
férjével, aki ott egy amerikai cég jogtanácsosa, aztán pedig<br />
Hong-Kongba, ahol szintén vannak ismerőseim. Onnan meg<br />
majd elrepülök Olaszországba, de csak Rómába. Meg akarom<br />
próbálni megkeresni a Via Veneto tetején azokat az épületeket,<br />
ahol két teljes emeleten azok a lakosztályaink voltak. Azt hiszem,<br />
jobban élvezném Rómát, mint az utolsó alkalommal, mikor<br />
töltelékként elmentem egy sietve összehívott üzleti értekezletre,<br />
de távolrőf sem annyira, mint amikor a háború idején fiatal<br />
katonaként először jártam ott, farkasétvággyal faltam az<br />
olasz kasztot, és teli voltam azzal a fiatalos libidóval, amely<br />
rendkívül gyúlékony, és ugyanakkor misztikus módon és kimeríthetetlenül<br />
megújul. Ezután el fogok menni Angliába, ahol<br />
szintén ismerek pár embert, akikkel valaha együtt dolgoztam.<br />
Talán szégyenletesnek látszik, hogy Párizst kihagyom, de nem<br />
ismerek többé senkit Franciaországban. És nem hiszem, hogy<br />
tudnék mit kezdeni magammal, ha egyedül megyek oda. Aztán,<br />
hét vagy nyolc hét után, visszajövök a felhőkarcolóban Lévő<br />
lakásomba, abba a házba és abba az életbe, amelyben nincs<br />
már ott az az asszony, aki bárki másnál többet jelentett nekem.<br />
-[543]-
Biztonságos országokat és semleges légi járatokat választottam.<br />
De azért valószínűleg így is el fognak rabolni a terroristák,<br />
tréfálkozik Esther, aztán agyonlőnek az amerikai útlevelem<br />
és a zsidó származásom miatt. Esther valószínűleg feleségül<br />
jönne hozzám, ha rá tudnám szánni magam, hogy megkérjem a<br />
kezét, de csak akkor, ha biztosíthatná teljes özvegyi vagyonát.<br />
Esther fontoskodik, és teli van előítéletekkel. Nem jönnénk ki<br />
egymással.<br />
Yossariannak jobban megy a sora, mint nekem, mert még<br />
mindig nagy döntéseket kell hoznia. Legalábbis ezt mondja<br />
Winkler, aki ott járt a kórházi szobában, és beszámolt üzleti<br />
megállapodásairól Milo Minderbinderrel, az új, ultramodern<br />
cipőjéről – még mindig nevetnem kellett, mikor eszembe jutottak<br />
azok a sráckori napjaink, amikor Winkler beindította új, ultramodern,<br />
házhoz szállított reggeli szendvics üzletét, és maga<br />
írta meg ALUDJ SOKÁIG VASÁRNAP DÉLELŐTT! főcímű<br />
hirdetési szórólapjának a szövegét – mikor az a mutatós szőke<br />
nő berobbant a kórházi szobába azzal a hírrel, amelynek<br />
Yossarian számára megdöbbentőnek kellett lennie. Hetvenedik<br />
évéhez közeledve azzal a csüggesztő kilátással került szembe,<br />
hogy vagy újra apa lesz, vagy nem, és vagy harmadszor is<br />
megnősül-e, vagy nem.<br />
– A kurva szentségit! – buggyant fel belőle Winkler emlékezete<br />
szerint.<br />
Az ily módon megtermékenyített nő a barna hajú ápolónő<br />
volt. Mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy egy ideje már<br />
nagyon közel állnak egymáshoz. A nő azt akarta, hogy ha valaha<br />
egyáltalán gyereke lesz, tőle legyen. És ha ezt most nem tartja<br />
meg, akkor hamarosan mind a ketten túl öregek lesznek hozzá.<br />
-[544]-
– Melissa nem veszi észbe – tiltakozott Yossarian –, hogy<br />
mikor a gyerek megkér majd, hogy labdázzak vele, már nyolcvannégy<br />
éves leszek?<br />
– Ő nem törődik ezzel.<br />
– Azt akarja, hogy vegyem feleségül?<br />
– Természetesen. És én is.<br />
– Ide figyeljetek... te is, Winkler!... erről egy szót se senkinek<br />
– parancsolta Yossarian. – Nem akarom, hogy bárki megtudja.<br />
– Kinek mondanám el? – kérdezte Winkler, majd tüstént<br />
elmondta nekem. – Én tudom mit csinálnék – közölte abban a<br />
nagyképű modorban, melyet üzletemberként affektálni szeretett.<br />
– Mit csinálnál?<br />
– Nem tudom, mit csinálnék – felelte, mire mindketten újra<br />
elnevettük magunkat.<br />
Amikor ott találtam Yossariant a kórházban, és láttam<br />
mindazt, ami előtte áll, azzal a lelkes szőke barátnővel és az állapotos<br />
ápolónővel, aki azt akarta, hogy vegye feleségül, meg<br />
Patrick Beachcsel és a feleségével, miközben valami titkos ügy<br />
zajlott Beach és a szőke nő, nemkülönben Yossarian és Patrick<br />
Beach felesége közt, valamint McBride-dal és a menyasszonyával,<br />
akik szintén rendszeresen benéztek hozzá, elbeszélgetni a<br />
buszpályaudvarról és az oda tervezett őrült esküvőről a már<br />
megrendelt két tonna kaviárral – mindezek és még egyebek azt<br />
a bambán bűntudatos érzést keltették bennem, hogy nagyon<br />
sok mindent elmulasztottam, és hogy most, amikor már nincs<br />
meg, a puszta boldogság nem elég.<br />
-[545]-
31. CLAIRE<br />
Mikor megint elérte a gyomrát, úgy határozott, hogy föladja,<br />
és inkább hagyja magát meghalni. Nem tudott semmi<br />
rosszabbat elképzelni az émelygésnél. Azt mondta, azt el tudná<br />
viselni, hogy elveszíti a haját, és nevetni próbált, de a többiben<br />
többé nem biztos. Olyan sok minden volt most már körülötte,<br />
sok minden, amivel torkig lett. Émelygett a ráktól, émelygett a<br />
gyógymódoktól, aztán jött valami új, amit lymphomának neveztek.<br />
Egyszerűen nem akart tovább harcolni többé. Mindenféle<br />
fájdalmai voltak. Azt mondta, a legrosszabb az émelygés.<br />
Kezdettől fogva az volt az érzésem, hogy ezúttal valami megváltozott<br />
benne. Mihelyt hazaértünk, megint elkezdte a számtannal.<br />
Abba se volt hajlandó hagyni.<br />
– Melyik a nagyobb... nyolc százalék vagy tíz százalék?<br />
– Miből? – feleltem neki. – Tíz százalék. Mire számítottál,<br />
mit fogok mondani?<br />
– Hogy? Akkor melyik nehezebb, fél kiló toll vagy fél kiló<br />
ólom?<br />
– Nem vagyok én hülye, tudod. Nem kell megint az elejéről<br />
elkezdened.<br />
– Mi ér többet... fél kiló réz vagy fél kiló újságpapír?<br />
Az emléken mind a ketten elmosolyodtunk.<br />
– Most már erre is tudom a választ.<br />
– Igen, nagy csöcsű? No lássuk, győződjünk meg róla.<br />
Hány háromcentes bélyeg van egy tucatban?<br />
– Lew!<br />
-[546]-
– Oké, akkor melyik a több... nyolcvan dollár tíz százaléka<br />
vagy száz dollár nyolc százaléka?<br />
– Hadd hozzak neked valamit enni.<br />
– Ebben az esetben egyenlők. Képtelen vagy ezt belátni?<br />
– Lew, hagyjál engem békén. Legközelebb azt fogod kérdezni,<br />
hogy mennyi hétszer nyolc. Ötvenhat, igaz?<br />
– Ez csodálatos. Több hétszer nyolc, mint hatszor kilenc?<br />
No, bébi? Hogy viszonyulnak?<br />
– A Krisztus szerelmére, Lew, kérdezz tőlem olyasmiket,<br />
amiket tudok. Híg legyen a rántottád, vagy jól átsült, vagy forgassam<br />
át neked máma a tojásodat?<br />
Nem volt éhes. De a sajtszagra mindig elmosolyodott. Sokat<br />
talán nem evett belőle, de fölragyogott az arca, és ez volt az<br />
egyik módszer, amivel rá tudtam venni, hogy hagyja abba.<br />
Mintha úgy gondolta volna, hogy ha nem vagyok képes fejben<br />
tartani azokat a szorzótábláit, egy fillért sem tudok megtartani<br />
abból, amit rám hagy Nem játszottunk többé betűkirakós játékot,<br />
se ostáblát, se römit, se kaszinót, és képtelen volt végigülni<br />
egy filmet a videó mellett anélkül, hogy el ne vesztette volna az<br />
érdeklődését, és el ne aludt volna rajta. Szeretett leveleket kapni,<br />
Sammy levelei mindig feldobták. Ezért kértem meg, hagy<br />
rendszeresen írjon. Látogatókat nem akart. Fárasztották. Szórakoztatni<br />
kellett őket. És tudta, hogy őket is beteggé teszi. Emil<br />
eljött hozzánk, és kezelte bármi más baját, valahányszor úgy<br />
éreztük, hogy szükség van rá, kivéve, mikor elment golfozni.<br />
Erről a mi családi orvosunk most már szinte semmiért nem<br />
mondott le, még saját családja kedvéért sem. Egyszer tényleg<br />
beolvastam neki. De ő is fáradt. Addigra már mindnyájan torkig<br />
lettünk Teemerrel, és azt hiszem, Teemer is lemondott rólunk.<br />
Az az őrülési história csak csel. Egyszerűen ki nem állhatja<br />
többé a betegeit; ezt nagyjából meg is mondta Lew-nak. Azt<br />
-[547]-
hiszi, azért megyünk hozzá, hogy őt kárhoztassuk mindenért.<br />
Így hát elhatároztuk, hogy az otthonunk közelében lévő kórházat<br />
használjuk, mivel Teemer képtelen többé valami újat kigondolni.<br />
Lew oda fekszik be, valahányszor be kell mennie, és hazajön,<br />
mikor ahhoz van kedve. Mindig inkább otthon érezte<br />
magát a saját házunkban, de nem akarta, hogy ott jöjjön el a<br />
vég. Én meg tudtam, hogy miért. Nem akarta ezt a külön nyomorúságot<br />
a nyakamba zúdítani. Így aztán, mikor tudta, hogy<br />
eljött az ideje, visszament a kórházba. Az ápolónők még mindig<br />
megőrültek érte, a fiatalok is, az öreg, férjes asszonyok is. Velük<br />
még mindig rá tudott találni a viccelődő hangulatára. Talán<br />
senki nem fogja elhinni – ő elhitte, mert mindig a tudomására<br />
hoztam, valahányszor dühös voltam miatta –, de mindig büszke<br />
voltam rá, hogy a nők olyan vonzónak találják, bár jócskán<br />
be tudtam gurulni, mikor a klubban egyes feleségek túlságosan<br />
nyíltan rászálltak, láttam, hogyan csábítgatja őket, és töprengeni<br />
kezdtem, hol lesz ennek vége. Ilyenkor azt csináltam, hogy<br />
fogtam magam, és megvettem magamnak a legdrágább ruhát,<br />
amit csak találtam, aztán meghívtam mindet egy nagy estélyre,<br />
csak hogy lássák, hogy még mindig én vagyok a ház úrnője. Ha<br />
üdülni mentünk, mindig élveztem, hogy milyen vicces modorban<br />
tud szóba elegyedni olyan házaspárokkal, akikről úgy gondoltuk,<br />
hogy szívesen lófrálnánk együtt velük. De ezúttal valami<br />
tényleg megváltozott benne, és az őrületbe tudott hajszolni<br />
a számtanleckéivel. Haragudott, amiért nem tudtam úgy megtanulni<br />
a dolgokat, ahogy ő szerette volna – nem mindennapi<br />
látvány volt, ahogy megváltozott az arca, mikor fortyogni kezdett<br />
benne a düh, és oldalt az állán ketyegni kezdett az az ideg,<br />
mint valami időzített bomba, és aztán én is dühbe gurultam.<br />
– Azt hiszem, készülődik a halálra, mama – mondta Linda<br />
lányom, mikor azt mondtam, ezt már nem tudom többé elviselni.<br />
Michael is ott volt, és ő is egyetértett vele. – Ezért van az a<br />
sok számolgatás meg az a sok duma a bankügyekről.<br />
-[548]-
Ezt én nem vettem észre, pedig én mindig úgy tudtam olvasni<br />
benne, mint valami könyvből. Ó, nem, mondtam nekik,<br />
Lew soha nem adná föl a harcot. De föladta, és ezt nem is tagadta.<br />
– Szeretnéd tudni, Linda mit gondol? – mondtam neki tapogatózva.<br />
– Azt mondja, szerinte elhatároztad magadat, és<br />
most készülődsz a halálra. Azt mondtam neki, hogy megőrült.<br />
Az emberek ilyet egyszerűen nem határoznak el, normális emberek<br />
nem, és te sem. Te lennél az utolsó, aki ilyesmit csinálna.<br />
– Ó, bébi, ez az én jó kislányom – mondta megkönnyebbülten,<br />
és egy pillanatra boldognak látszott. Azt hiszem, el is<br />
mosolyodott. – Claire, én már belefáradtam, hogy harcoljak ellene<br />
– mondta ki kereken, és utána, esküszöm, azt hittem, tüstént<br />
el fogja sírni magát. – Mi értelme van? – Emlékszem a kék<br />
szemére, hogy milyen fakó volt, és emlékszem, ahogy hirtelen<br />
bepárásodott. Sose hagyta el magát, olyankor nem, amikor vele<br />
voltam és láttam volna, de most lefogadom, hogy elhagyta, legalábbis<br />
egy kicsit, amikor senki nem látta, talán jobban is, mint<br />
egy kicsit, talán egész idő alatt. Nekem ezt mondta: – Sok-sok<br />
éve tart már, Claire, igaz? Majdnem megértem a hetvenet, nem?<br />
Ez még Teemer szerint is igazán jó. Nem bírom elviselni ezt a<br />
sok émelygést, mostanában mindig gyöngének érzem magam.<br />
Sammy szívesen hallaná, hogy azt mondom, émelygés, ahelyett<br />
hogy émelyedem, de hát mit tud ő erről? Nem is volt olyan régen,<br />
mikor elkaptam azt a fickót, aki ellopott egy pénztárcát, és<br />
fölemeltem a kocsi tetejére. Mit tudnék most kezdeni vele? Nem<br />
tudom elviselni, hogy ilyen girhesnek látszom. Ezért akarok<br />
olyan gyakran visszamenni a kórházba. Nem tudom elviselni,<br />
hogy ilyennek lássatok, te meg a gyerekek is.<br />
– Lew, ne beszélj így velem.<br />
– Claire, most jól figyelj. Mindig tarts sok készpénzt a<br />
széfben, arra az esetre, ha nagyon gyorsan kell csinálnod vala-<br />
-[549]-
mit. Bőven fogsz találni, kettőben is. Mikor én már nem leszek,<br />
le fogják pecsételni a széfeket, ezért bérelj most egypárat a saját<br />
nevedre, két különböző helyen, és tegyél át némi pénzt beléjük.<br />
Tudod, hogy mindig szeretek előre tervezni. Adjál a gyerekeknek<br />
egy sorozat kulcsot, hogy legyen náluk, de ne mondd meg<br />
nekik, hol vannak, amíg el nem jön az ideje. Tudják ezt majd<br />
meg az ügyvédektől, és ne hagyd, hogy az ügyvédek mindenről<br />
tudjanak. Soha ne bízz egy ügyvédben. Ezért van nekem mindig<br />
kettő. Mikor ők ketten elkezdenek megbízni egymásban,<br />
akkor szabadulj meg mind a kettőtől. Van egy nagy tengerparti<br />
telkünk az egyik szigeten, amiről soha nem szóltam neked,<br />
most már az egész a te neveden van, és van egy másik jókora<br />
darab földünk Kaliforniában, amiről szintén nem tudsz. Ezt tüstént<br />
add el, hogy kisegítsen az örökösödési adóval. Ebben az<br />
ügyben megbízhatsz az ottani társunkban. Megbízhatsz Sammy<br />
Singerben is, olyan dolgokban, mint a tanácsai, mikor nem vagy<br />
biztos a gyerekek felől. És Marvin Winklerben is. De tartsd meg<br />
a bérházat, ha tudod. Eszedbe ne jusson, hogy valamikor miket<br />
mondtunk a háziurakról. Már pusztán a mosógépekbe dobált<br />
pénz miatt is érdemes megtartani.<br />
– Ennyit én is tudok, Lew. Ezt előbb láttam, mint te.<br />
– Persze. De ha tényleg olyan okos vagy, akkor ezt mondd<br />
meg nekem, Claire. Ha van egymillió dollárod hatszázalékos<br />
adómentes kötvényekbe fektetve, mennyi jövedelmed lesz belőle?<br />
– Évente?<br />
– Ez az éri jó kislányom. Helyén van a fejed.<br />
– Koronás fogakkal. Meg egy kis arcfölvarrással.<br />
– Akkor miért nem tudod megtanulni a számokat?<br />
– Évi hatvanezer dollár, ami után nem kell adót fizetni.<br />
-[550]-
– Óriási, drágaságom. És ez a szépsége annak, mikor valaki<br />
igazán gazdag. Ha egy Rockefellernek vagy valaki másnak<br />
százmilliója van ugyanezekben a kötvényekben, akkor kap...<br />
– Hatszázezret? Az már jókora kazal!<br />
– Nem, sokkal nagyobb kazal! Hatmilliót kap évente kamatként,<br />
és nem csinál érte semmit, nem fizet adót, és ez jobb,<br />
mint amit te vagy én valaha csinálunk. Hát nem csodálatos a<br />
bankszakma? No akkor, ha az adómentes egymillió helyett csak<br />
kilencszázezred van, ugyanazzal a hat százalékkal befektetve...<br />
– Ó, Lew, az isten szerelmére, adjál egy kis pihenőt!<br />
– Gondolkodj. Számold ki.<br />
– Ez megint újra a hatszor kilenc, nem?<br />
– De igen, helyes, ez az egyetlen különbség. Akkor menynyi<br />
pénzt fogsz kapni hatszor kilencnél?<br />
– A gyerekek majd tudni fogják.<br />
– Felejtsd el a gyerekeket! Nem akarom, hogy rájuk kelljen<br />
támaszkodnod, és nem akarom, hogy nekik rád kelljen támaszkodniuk.<br />
Az emberek megváltoznak, az emberek megőrülnek.<br />
Nézd meg Teemert! Gondolj arra a sok hűhóra és viaskodásra<br />
Glenda meg a nővére közt, a miatt a tanyaház miatt, mikor az<br />
anyja meghalt. Emlékszel, mi történt apámmal meg azzal a tízezer<br />
dollárral, amit kölcsönkaptam tőle, és láttad, mi történt az<br />
anyám fejével, mielőtt még egyáltalán megöregedett volna.<br />
Mikor az apja kölcsönadta neki a tízezer dollárt, hogy belevághasson<br />
a használtvízvezeték-szerelvényes üzletükbe, amiből<br />
aztán a fatelepük is lett, a pénz, amit adott, készpénz volt, és<br />
senki nem tudta közülünk, honnan van, és hol tartotta, mielőtt<br />
megszabta a feltételeket és megíratta a papírokat, mindent hivatalosan<br />
és jogszerűen, úgy, hogy ha vele előbb történne valami,<br />
-[551]-
Minnie-re és a többiekre szálljon. Papíroknak kellett lenniük róla,<br />
és kamatot kellett rá fizetnünk.<br />
Az öregember, az öreg Morris, aki soha életében nem félt<br />
senkitől, félt attól, hogy öregkorára szegény lesz, pedig akkor<br />
már elmúlt nyolcvanéves.<br />
Istenem, úgy emlékszem arra a hulladéküzletre, mintha<br />
csak tegnap lett volna. Kicsi volt, apró helyiség, körülbelül<br />
olyan széles, mint egy teherautó-garázs, körülbelül akkora,<br />
mint az a vendéglő a városban, ahol Sam Singer meg én ebédeltünk,<br />
de a teherautó mindig odakinn parkolt, mert mindig<br />
olyan sok volt az ócskavas meg a papírhulladék, odabenn is,<br />
meg kinn, hátul is. Nagy fémhalmazok, osztályozva, sárgaréz,<br />
vas meg vörösréz, és egy hatalmas mérleg, akkora, hogy rá lehessen<br />
pakolni egy bála újságpapírt. És az a sok kosz, piszok! A<br />
tiszta újságpapírt Coney Island házaiból hordták be a házfelügyelők<br />
a pincéikből, akik némi pénzért összegyűjtötték, aztán<br />
ezt odakinn hatalmas bálákba rakták. A belsejükben akármi lehetett.<br />
A nap végén mindnyájan – Lew, az apja, a fivérei, a sógorai,<br />
még Füstös Rubin és az a fekete fickó is – lesikálták a testüket<br />
meg a körmüket hideg vízzel a slagnál, egy nagy, ipari<br />
súrolókefével és lúgos szappannal. Én meg ott vártam, kiöltözve,<br />
készen, hogy elmehessek vele valahova randevúzni.<br />
Egytől félt, a patkányoktól, nemcsak maguktól a patkányoktól,<br />
de még a gondolatuktól is, a seregben is, amikor odaát<br />
volt a tengerentúlon, aztán meg a hadifogolytáborban. Azt<br />
mondta, a drezdai vágóhídon minden nagyon tiszta volt.<br />
Mindez, ezek az emberek és az egész munka annyira idegenek<br />
voltak nekem, amilyennek az izraelieket fogom találni,<br />
ha veszek ott egy házat, és elkezdek ott élni. Lew-nak tetszett<br />
volna az ötlet, hogy Izraelben éljek, bár sose tudtam rávenni,<br />
hogy elmenjünk oda – szinte soha nem tudtam rávenni, hogy<br />
bárhova elutazzunk külföldre, ahol nem tudta a nyelvet, és nem<br />
-[552]-
tudták, hogy ő kicsoda. Izrael azt hiszem körülbelül a legtávolabbi<br />
része a világnak, melyet csak találhatok, ahol élni tudnék<br />
és talán élvezhetném egyes emlékeimet, miközben megpróbálnék<br />
valami újfajta élményt átélni az ősi tudás helyén, olyan emberek<br />
közt, akiknek a moráljában valamiféle remény és jelentés<br />
van. Ezt ki akarom élvezni.<br />
Engem is zsidónak neveltek, de az én kis családom háza,<br />
az állam északi részén, egyáltalán nem volt zsidó otthon. Apám<br />
könyvelő volt, aztán ő is bukméker lett, mint Marvin apja, és<br />
maga is sokat fogadott, de mindig öltönyt, fehér inget és nyakkendőt<br />
viselt, és szerette azokat a panamakalapokat és csicsás<br />
fekete-fehér cipőket, amilyeneket akkoriban hordtak, emlékszem,<br />
nagy, perforált lyukak voltak rajtuk. Lew nagy és hangos,<br />
keményen dolgozó családja zavarba ejtett a jiddis és brooklyni<br />
akcentusával, de ugyanakkor vonzott is. Mint ahogy az egész<br />
nyílt, harsány, könnyed Coney Island-i fiúbanda is. Ismeretlenként<br />
találkoztam vele egy kettős randevún az unokabátyámmal,<br />
aki ott lakott, és valaki mással kellett volna megismerkednem,<br />
de mihelyt Lew kikezdett velem, és tudtomra adta, hogy szeretné<br />
folytatni, többé soha sehol nem találkoztam senkivel, akinek<br />
esélye lett volna mellette. Egyszerűen a megfelelő típus voltunk<br />
egymás számára. Soha nem hoztuk elő a témát, de úgy sejtettem,<br />
szeretnék majd újra férjhez menni, akár tetszik neki ez<br />
az ötlet, akár nem, és azt hiszem, meg is teszem. Fiatalon házasodtunk<br />
össze, mindig is férjnél voltam, és nem tudom, meg<br />
tudnám-e valaha is szokni, hogy egyedül éljek, de ugyan hol találok<br />
valaha valakit, aki be tudná tölteni az ő helyét?<br />
– Rám ne számíts – mondta Sammy, amikor mindezt a<br />
nyakába öntöttem.<br />
– Ezt nekem mondanod se kellett – csattantam fel. Megvan<br />
ez a szokásom: gorombábban hangzott, mint ahogy akartam. –<br />
-[553]-
Sam, nem akarlak megsérteni, de soha nem tudnám veled<br />
megosztani a hálószobámat.<br />
– Ezt én se gondoltam – mondta Sam, az ő lágy mosolyával,<br />
én meg örültem, hogy nem sértettem meg az érzéseit. –<br />
Nehéz lehet őt pótolni.<br />
– Azt hiszed, nem tudom? De ő irigyelt téged, nagyon irigyelt,<br />
a városi életedért. Vagy azért, amit az életednek gondolt.<br />
Még aztán is, hogy feleségül vetted Glendát, azt képzelte rólad,<br />
hogy minden éjjel fenékig üríted a poharat, és szórakozol azzal<br />
a sok parádés csajjal az irodából, meg a többiekkel, akikkel folyton<br />
találkozol a hirdetési szakmában.<br />
Sam nagyon elégedettnek látszott. – Sose csináltam –<br />
mondta, és úgy látszott, büszke is rá, meg szégyelli is. – Miután<br />
elvettem Glendát, egyetlenegyszer sem. Soha nem is vágytam<br />
rá, amíg élt. És figyelj, Claire, te is tudod, hogy Glenda még jó<br />
pár évig ott volt velem az irodában. Hogy gondolhatta hát,<br />
hogy ezt meg tudnám úszni? Mit gondolsz, hol fogsz találni valakit,<br />
Claire? Lehet, hogy nem is tudod, de nagyon magas a<br />
mércéd.<br />
Nem volt semmi jó ötletem. Még mindig az enyém volt<br />
annak az olaszországi művészeti iskolának a legnagyobb része,<br />
amit Lew vett nekem születésnapi ajándékul. Hány más nő kapott<br />
valaha ilyen születésnapi ajándékot? De egészbe véve nem<br />
bízom az olasz férfiakban, és nem tartom a művészeket másnak,<br />
csak művészeknek. Nem bízom az izraeli férfiakban sem,<br />
de azok legalább egyenesen kijönnek a farbával, és tudtára adják<br />
az ember lányának, hogy a testét akarják, egy éjszakára vagy<br />
egy félórára, és a pénzét is szeretnék. Mostanára túlnőttem a<br />
Coney Island-i férfiakon. Különben is mind eltűntek. Hazudnom<br />
kell a koromat illetőleg, de meddig tudom még megúszni<br />
ezt a hazugságot?<br />
-[554]-
n?<br />
– Sam, emlékszel a hulladéküzletre a McDonald Avenue-<br />
Az üzletre emlékezett, de a családból csak egyesekre, mivel<br />
nem voltak valami barátságos kívülállók, még egymással se<br />
mindig. Mindig legalább néhány család élt egymás mellett a<br />
szűk kis lakásokban, abban a kis bérházban, amelyet Morris<br />
megvett. Mindig szerették egymást – Phil, Lew sógora mindent<br />
megtett, hogy tüskét szúrjon mindenki fenekébe, még a republikánusokra<br />
is szavazott, olyanokra, mint Dewey, Eisenhower<br />
és Nixon – de olyan lojálisak voltak egymás védelmében, mint<br />
senki más, a vők iránt és később énirántam is, mihelyt elelmentem<br />
időnként hozzájuk vacsorára, aztán elkezdtem náluk<br />
aludni Lew valamelyik húgának a szobájában, még mielőtt öszszeházasodtunk.<br />
Csak az Isten irgalmazhatott volna bárkinek,<br />
aki megsértette volna az érzelmeimet, vagy valami udvariatlanságot<br />
mondott volna nekem, még akkor is, ha nem volt igazam.<br />
Kivéve talán Sammyt meg Marvint a szurkálódásaikkal, később<br />
meg egypár másik okostónit, akik szellemeskedtek Lew-nak a<br />
telt kebleimről. Nem örültem, mikor hallottam tőle, hogy ugratják<br />
a mellem miatt amit nagy csöcsnek tituláltak, de nem tudtam<br />
eldönteni, hogy ez valójában nem bók-e, mint azt a ravasz<br />
Sammy Singer állította. Az öreg nagyon megszeretett, és oltalmazni<br />
kezdett, mert az én apám meghalt. Árvának tekintett –<br />
Louie, ide figyelj, figyelj jól – mondta neki, még olyankor is,<br />
amikor én is ott voltam. – Vagy vedd feleségül, vagy hagyd békén.<br />
– Nem akarta, hogy Lew nálunk aludjon, még olyankor<br />
sem, amikor anyám otthon volt. – Lehet, hogy az anyja nem lát,<br />
de én igen.<br />
És Lew hallgatott rá. Szót fogadott, amíg össze nem házasodtunk,<br />
de akkor tüstént nekiláttunk, és szinte soha nem hagytuk<br />
abba, még a kórházakban sem, majdnem egészen az utolsó<br />
alkalomig. Lew nagy kujon volt, és imádott flörtölni, de szigorú<br />
és prűd volt, amikor a családjáról volt szó. Soha nem érezte<br />
-[555]-
magát kényelmesen a lányokkal, és nem bocsátotta meg nekik a<br />
bikinijeiket, a kurta sortjaikat és az iskoláskori viszonyaikat.<br />
Ami azt illeti, ezek nekem se tetszettek. És nem szerettem a<br />
csúnya beszédüket. Rosszabb volt, mint ahogy a fiúk beszéltek,<br />
és mintha eszükbe se jutott volna, hogy trágárak. De ezt nem<br />
adhattam a tudtukra, mert nem akartam, hogy olyan ómódinak<br />
tartsanak, mint az apjukat, de közben azért megpróbáltam kicsit<br />
észre téríteni őket. Így fogtam meg végül Fort Dixben Lew-t<br />
is, mikor azt a szegény német ápolót nyaggatta, akit „Herman, a<br />
germánnak” neveztünk, és megpróbáltam abbahagyatni vele.<br />
Végül azzal állítottam le, hogy azt mondtam, levetkőzöm és<br />
meglovagolom a sérvvel operált testét, ott, a vigyázzban álló<br />
Herman, a germán szeme láttára. Humortalanul és nevetés nélkül<br />
végül megengedte Hermannak, hogy távozzon. És mindezt<br />
azután, hogy Herman majd félórája ácsorgott ott, felmondva a<br />
múltját. Mikor németekről van szó, volt benne valami valódi<br />
gonosz vonás, és esküszöm, gyakorlatilag könyörögnöm kellett<br />
neki, hogy abbahagyja. De ez volt az, amivel végül elkaptam,<br />
mert Lew látott már engem levetkőzve, de más fiú soha, és akkor<br />
még szűz voltam. 1945-ben házasodtunk össze, nem sokkal<br />
azután, hogy hazakerült a hadifogolytáborból, és átesett a<br />
sérvműtéten. És ez mind azután volt, hogy három évig küldözgettem<br />
neki a csomagokat, a kóser szalámit, a halkonzerveket<br />
meg az olyan tartós élelmiszereket, amelyeket szeretett, de még<br />
rúzsokat és nejlonharisnyákat is küldtem a szegény lányoknak,<br />
akikkel, mint mondta, összefutott a tengerentúlon. Okosabb<br />
voltam annál, semhogy féltékenykedjek. Különben is a legtöbb<br />
csomag sose jutott el hozzá, miután fogságba esett, egy se.<br />
Atyaisten, hogy dolgoztak abban a hulladéküzletben, hülyére<br />
dolgozták magukat azokkal a vékony acél bálázószalagjaikkal,<br />
melyek néha elpattantak, és fene veszélyesek voltak.<br />
Az öreg olyan erős volt, mint három más együttvéve, és elvárta<br />
a fiaitól meg a vejeitől, hogy ők is olyan erősek legyenek, azért<br />
-[556]-
aztán mindig halogatták, hogy modern bálázófelszereléseket<br />
vegyenek az ócska újságpapírhoz. Bálázókampóik és fogóik<br />
voltak a bálázószalagok megcsavarásához, és voltak csővágóik<br />
az ócska vízvezetékcsövekhez, amelyeket szereztek, de mindenekfölött<br />
ott volt a két kezük. És a széles válluk. És ott volt Lew,<br />
még szinte kölyök, tudják, derékig nekivetkőzve, jobb kezében<br />
a bálázóhoroggal biztatóan kacsintott rám, amíg én segítettem a<br />
papírmunkában, vagy vártam, hogy befejezze, és elmehessünk<br />
valahová. Egy komisz döfés a bálába a horoggal – aztán megrándult<br />
a karja, térdből segített meglendíteni –, és a bála fölemelkedett<br />
és átbillent egyenesen az alatta fekvő bála tetejére,<br />
és mind a kettő remegett, ami mindig a szexre emlékeztetett.<br />
Morris ismerte a pénz értékét, és nem akarta pocsékolni.<br />
Mielőtt kölcsönadta nekünk a tízezret, amelyre az induláshoz<br />
szükségünk volt, eljött és megvizsgálta az épületet, amelyet ki<br />
akartunk bérelni. Az a bontásra ítélt egérfogó-gyár teli volt<br />
egérrel, szegény Lew, és havi hetvenöt dollár volt a bére, az volt<br />
a költségvetésünk. Kölcsönadta nekünk a pénzt – tudtuk, hogy<br />
oda fogja adni –, de tízszázalékos kamatra, mikor a bankok négyet<br />
számítottak fel. De vállalta a kockázatot, mikor a bankok<br />
hallani se akartak rólunk, a pénz pedig, amit öregkorára akart,<br />
nekünk, többieknek is kéznél volt, mikor szükségünk volt rá.<br />
Shylock kevesebbet kért, viccelődtünk vele, de az öregfiú egyre<br />
csak aggódott az öregkorát biztosító pénz miatt. Még miután a<br />
gutaütése után fölkelt az ágyból, akkor is kivitette magát a hulladéküzletbe,<br />
hogy dolgozzon annyit, amennyit bír.<br />
Lew volt a hatodik gyerek, nyolc klapec közül a második<br />
fiú, de mikor én megismerkedtem vele, már ő hozta a döntéseket.<br />
A háború után Morris úgy számított, hogy Lew továbbra is<br />
nála dolgozik majd, és egy szép napon talán átveszi a helyét,<br />
gondoskodik a házról és mindenkiről a családban. Én bolond,<br />
azt hittem, azt szeretném, ha a seregben maradna, de erről abszolúte<br />
szó se lehetett. Volt pár ezer dollárja, amit megtakarított<br />
-[557]-
az őrmesteri zsoldjából, a legnagyobb része bankban – az egész<br />
időt kifizették neki, amíg hadifogságban volt –, és az a pénz,<br />
amit kártyanyereségéből hazaküldött. Az apja emelést ajánlott<br />
neki, hogy ott tartsa – a háború előtti olyan heti harminc dollár<br />
helyett heti hatvanötöt ajánlott. Lew ezen csak nevetett, olyan<br />
kedvesen, ahogy csak tudott.<br />
– Ide figyelj, Morris, figyelj jól, mert én jobb ajánlatot teszek<br />
neked. Kapsz tőlem egy évet ingyen, és utána én határozom<br />
meg a fizetésemet. És én fogom eldönteni, hol, mikor és<br />
hogyan dolgozom.<br />
– El van fogadva! – mondta Morris, és puhán összecsattintotta<br />
a protézisét. Akkoriban minden öregnek műfogsora volt.<br />
Természetesen Lew-nak mindig volt külön készpénz a<br />
zsebében, hogy alkudozhasson a házmesterekkel meg az ócskavasgyűjtőkkel.<br />
Néha épen ki lehetett hozni egy gőzkazánt valamelyik<br />
bérházhól, aztán valahogy megjavították, aztán jó állapotban<br />
levő használt kazánként eladták egy másik háziúrnak.<br />
A hiányok sok ilyen lehetőséget hoztak, jöttek a konyhai mosogatók,<br />
a csövek, a radiátorok és vécécsészék, minden, ami csak<br />
egy házban kell. A hulladékgyűjtők nem gondolkodtak olyan<br />
messzire előre, mint mi. A házmesterek – Lew mindig miszternek<br />
és gondnoknak vagy házfelügyelőnek szólította őket, amikor<br />
ellátogatott hozzájuk, hogy elintézzen valamit – mindig<br />
örültek, ha szert tehettek egy kis mellékesre. Sok ilyen holmi<br />
volt mindenfelé, innen vettük az ötletet, hogy beindítunk egy<br />
üzletet, és használt épületszerelvényeket árulunk valahol a városon<br />
kívül, ahol nem volt elég belőlük. Azt hiszem, először<br />
bennem született meg az ötlet. Olyan idők jártak, amikor kockáztatni<br />
kellett. Leginkább csak humorérzékre és erős önbizalomra<br />
volt szükségünk, és akkoriban ezek bőven voltak mindkettőnkben.<br />
-[558]-
Megint sokat kell nevetnem, mikor visszagondolok rá.<br />
Mind a ketten olyan keveset tudtunk, és sok mindent én jobban<br />
tudtam, mint ő. Én tudtam, milyen az ólomkristály, Lew meg<br />
sose hallott róla. De miután szóba hoztam, hogy ólomkristályt<br />
akarok, gondoskodott róla, hogy legyen az első lakásunkban.<br />
Egy Rocky nevű fickótól szerezte, egy olasz vándorárustól, afféle<br />
„van valamire szüksége?” vállalkozótól, akivel összebarátkozott<br />
valahol. Mindig ki volt öltözve, még mikor a hulladékboltba<br />
nézett be, akkor is mintha a divatlapból lépett volna ki, és<br />
brillantinozta a haját. Az első kocsinkat is Rocky szerezte, egy<br />
használt kocsit. Rocky: – Mire van szükséged? – Lew: Egy kocsira.<br />
– Rocky: – Milyen márka legyen? – Lew: – Egy Chevy.<br />
Kék. Az asszony akvamarint akar. – Rocky: – Mikor? – Lew: –<br />
Idén márciusban. – Márciusban ott volt. Ez 1947-ben történt, és<br />
a kocsi 45-ös volt. Ott volt az ólomkristály is, melyről Rocky se<br />
hallott soha, és még mindig előttem van a szégyenlős tekintete,<br />
meg ahogy vakargatta a fejét, ujjaival hátralökve dús, hullámos<br />
haját. De semmi más jelét nem adta, hogy nem ismeri a terméket.<br />
Ki ismerte akkoriban? De a következő héten kis rekeszekre<br />
osztott kartondobozokban – minden egyes darab barnás selyempapírba<br />
göngyölve – megjött a két Woolworth feliratú<br />
csomag. Nem számolt föl érte semmit. Nászajándék. Rockytól...<br />
Huhuu! Még mindig van belőle néhány, megtartottam őket. És<br />
mostanára majd ötven év mált el és megint Huhuu!, mert Rocky<br />
előbukkant a semmiből, és kiderült, hogy ő az a társtulajdonos<br />
abban a kaliforniai földdarabban, akiről Lew azt mondta, megbízhatok<br />
benne. Az évek során végig kapcsolatban álltak, és<br />
Lew soha még csak azt se mondta, hogy buuu!<br />
– Miért nem meséltél róla soha? – kellett megkérdeznem.<br />
– Börtönben volt – mondta Lew.<br />
Kötnek emberek még ilyen erős barátságokat? Lew éhes<br />
volt, mindig éhes volt, teli volt ambíciókkal, és mindig vala-<br />
-[559]-
hogy idegen volt abban a világban, amelyet maga körül látott,<br />
és amelynek része akart lenni, bele akart kerülni és birtokolni<br />
akarta. Mehetett volna ő is főiskolára, és végezhette volna el<br />
olyan jól, mint bárki más, mert gyorsan tanult, de nem akarta<br />
rászánni az időt. Az anyja is szeretett engem – mindnyájan szerettek<br />
–, mert én voltam az egyetlen, aki díszesen becsomagolta<br />
és felszalagozta az ajándékait. Leültem mellé, és nem sajnáltam<br />
tőle az időt, pedig nemigen tudtunk sokat beszélgetni egymással.<br />
Én nem nagyon értettem a jiddist, ő meg csak jiddisül tudati,<br />
és hamarosan beállt nála az, amit az orvosok akkor agyérelmeszesedésnek<br />
neveztek, és valószínűleg Alzheimer-kór volt,<br />
és akkor már alig tudott bárkivel értelmesen beszélni. Úgy tűnik,<br />
manapság mindnyájan Alzheimer-kórt kapunk, ha nem halunk<br />
meg már előbb rákban. Ott volt Glenda, ott volt Lew.<br />
– Az én apám is – mondta Sam. – És ne feledkezzünk meg<br />
a gutaütésről.<br />
– Nem feledkezem meg. Az anyámnak is volt.<br />
– Végül az enyémnek is – mondta Sam.<br />
Azért csak elüldögéltem Lew anyjával. Az volt a trükköm,<br />
hogy mindig igennel válaszoltam neki. Néha-néha nemre lett<br />
volna szükség, olyankor rázta a fejét és motyogott valamit, és<br />
tudtam, hogy most rosszat mondtam, és mikor ez se használt,<br />
és még mindig nem értettem, mosolyogtam, és azt mondtam: –<br />
Talán.<br />
Lew gyorsan tanult, és mikor előrukkolt a nagy olajtársaságnál<br />
a fűtőolajmérő tervével, belátta, hogy vannak emberek,<br />
akikkel nem tud ötről hatra jutni, és vannak helyek, ahová nem<br />
tud bejutni, és elég okos volt hozzá, hogy megmaradjon a határainkon<br />
belül. Soha meg se próbált a gojok golfklubjába belépni,<br />
még akkor sem, mikor már elég barátunk volt ahhoz, hogy valószínűleg<br />
fölvegyék. Jobban élvezte, mikor a saját vendégeinkként<br />
meghívhatta őket. Mind a ketten gyorsan tanultunk, és<br />
-[560]-
mikor lett pénzünk két kocsira, akkor két autónk volt. És mikor<br />
divatba jöttek a külföldi kocsik, és jobbak voltak, mint a mieink,<br />
akkor azokból is kettő volt.<br />
Lew-nak nem kellett semmiféle műszál, semmiféle utánzat,<br />
soha. Csak méretre készült pamutingek, ha a pamut nem<br />
Egyiptomból származott. Egyiptomtól is lüktetni kezdett az ere<br />
az Izrael elleni háborúk után. Méretre csináltatott öltönyök egy<br />
Sills nevű szabóságtól, még mielőtt bárki tudta volna, hogy<br />
John Kennedy is ott csináltatja az öltönyeit. És ami a legfontosabb:<br />
a manikűr! Soha nem unt rá a manikűrözésre.<br />
Biztos vagyok benne, hogy ez a piszok miatt volt, először<br />
a hulladéküzletben, aztán a hadifogolytáborban. Manikűrözéssel<br />
töltötte el az időt a végén, mikor már tévét se tudott nézni<br />
többé. Meg is pedikűröztem, ő meg csak hátradőlt az ágyán, és<br />
vigyorgott. Sokat csináltuk ezt, miután összeházasodtunk; valami<br />
sajátos kapcsolatot jelentett ez köztünk. A kórházban<br />
megmondtam a nővéreknek, hogy hozzák rendbe a körmeit,<br />
mikor azt akarják, hogy jól érezze magát, és meg is tették, még a<br />
főnővér is.<br />
– Nevetve halt meg, tudod – mondtam Samnek.<br />
– Tényleg?<br />
– Így igaz. Legalábbis ezt mondták nekem. – Céltudatosan<br />
mondtam így, és Sammy nagyon meglepődött. – Rajtad nevetett,<br />
mikor meghalt.<br />
– Miért?<br />
– A leveled miatt – mondtam, és nevettem egy kicsit. –<br />
Úgy örülök, hogy azt a hosszú levelet küldted nekünk az utazásodról.<br />
– Te kértél meg rá.<br />
-[561]-
Örülök, hogy megtettem. Részletekben olvastam föl neki,<br />
mikor megjött, és mind a ketten sokat nevettünk rajta. Aztán<br />
Lew újra elolvasta, egyedül. Magával vitte a kórházba, mikor<br />
már tudta, hogy utoljára fekszik be, és hangosan felolvasgatta a<br />
nővéreknek. Éjjel néha megkérte az éjszakás nővért, hogy olvasson<br />
föl neki. A nővérek imádták itt, esküszöm, nem úgy,<br />
mint azok a félnótás, sznob ápolónők New Yorkban. Lew mindig<br />
kérdezősködött az életükről, azt mondta nekik, hogy remekül<br />
néznek ki, a férjes és gyerekes asszonyoknak meg az öregeknek<br />
is. Tudta, hogyan vidítsa fel őket, és a megfelelő dolgokat<br />
mondta nekik, mikor problémáik voltak. – Mary, mondja<br />
meg a férjének, hogy jobb lesz, ha vigyáz, mert mihelyt egy kicsit<br />
jobban leszek, maga elkezd majd találkozgatni velem munka<br />
után meg a szabadnapjain, és jobb lesz, ha megtanul vacsorát<br />
főzni magának. És reggelit is, mert reggel maga nem mindig<br />
lesz ott, mikor fölébred. – Agnes, tudja, mit csinálunk? Holnap<br />
kimegyek innen. Maga eljön értem ötre a Hondájával, elmegyünk,<br />
iszunk egy kortyot, és megvacsorázunk a Hegyi Motelban.<br />
Hozzon magával elég holmit, hátha egész éjszakára ott<br />
akar maradni.<br />
– Agnes, ne nevessen – mondtam én is, hiszen ott ültem. –<br />
Lew komolyan gondolja. Láttam őt már azelőtt is ráhajtani valakire,<br />
és mindig eléri, amit akar. Én is így jöttem össze vele. –<br />
Igazán szép, teljes utazás volt, amit Sam felvázolt nekünk a levelében.<br />
– Új-Zéland, Ausztrália; Szingapúr... – dicsértem meg. – És<br />
közben Hawaii, Fidzsi, Bali és Tahiti? Komolyan gondolod<br />
mindezt?<br />
– A legnagyobb részét. Fidzsit, Balit és Tahitit nem. Ezeket<br />
a ti kedvetekért vettem bele.<br />
– Hát, ez beütött. Nagyon élvezte, mikor elképzelt téged<br />
ezeken a helyeken. „Szegény Sammy”, mondta az éjszakás nő-<br />
-[562]-
vérnek, amikor az utolsó éjszaka újra fölolvasta neki a leveledet.<br />
Aznap éjjel halt meg, tudod, nekem reggel telefonálták<br />
meg, és jószerivel ezek voltak az utolsó szavai, Sam. „Pont mikor<br />
a legnagyobb szüksége lenne rám, akkor kell kórházban feküdnöm.<br />
Szegény feje nélkülünk megy világ körüli útra, és még<br />
mindig nem tanulta meg, hogy kell egy csajt fölcsípni.”<br />
-[563]-
Tizenegyedik könyv<br />
-[564]-
32. AZ ESKÜVŐ<br />
A közel 20 mázsa legjobb minőségű kaviárt automata gépek<br />
osztották négydekás adagokra a tizenkétezer-ötszáz pirított<br />
zsúrszendvicsen, amelyek az import pezsgők áradatával együtt<br />
már készen álltak, hogy az ezerkétszáz pincér szétoszthassa<br />
őket Regina és Milo Minderbinder, illetve Olivia és Christopher<br />
Maxon háromezer-ötszáz közeli barátja, valamint a menyaszszony<br />
és a vőlegény maroknyi ismerőse között. A fölösleget<br />
előre megfontolt szándékkal a médiumok figyelmének felkeltésére<br />
tervezték, egy részét pedig félretették a személyzetnek. A<br />
maradékot még aznap éjjel hűtőkocsik szállították a távoli külvárosokba<br />
és New Jerseybe, ahol a hajléktalanokat és a buszpályaudvar<br />
más lakóit aznapra és aznap éjszakára összeterelték és<br />
koncentrálták. Az így kitelepített mocskos koldusok, prostituáltak<br />
és kábszerárusok helyébe őket megjelenítő képzett színészeket<br />
szerződtettek, akiknek az alakítását hitelesebbnek és elviselhetőbbnek<br />
ítélték, mint az eredetieket, akiket megszemélyesítettek.<br />
A kaviár nyolcvan formatervezett, egyenként huszonöt kilós<br />
tartályban érkezett a Milo Minderbinder Vállalkozások&Társulások<br />
Kereskedelmi Vendégszolgálati Részlegének<br />
műhelyeibe. Ezeket persze le is fényképezték, hogy közreadhassák<br />
a jó ízlésnek és a Minderbinder-Maxon esküvő nagyságrendjében<br />
zajló fenséges társadalmi összejöveteleknek szentelt<br />
fényes, emelkedett stílusú magazinokban.<br />
A buszpályaudvar különféle erkélyein és árkádjain a függönyök<br />
mögött diszkréten rejtőzködtek az M&M Kereskedelmi<br />
Gyilkosságok Részlegének fekete nyakkendős mesterlövészei,<br />
akik különösen a városi rendőrség, valamint az elnök, a First<br />
Lady és az egyéb kormánytisztviselők biztonságára ügyelő kü-<br />
-[565]-
lönféle szövetségi ügynökségek mesterlövészeinek illegális akcióit<br />
figyelték.<br />
A kaviárt és a pezsgőt teaszendvicsek kísérték; rajtuk<br />
mélyhűtött apró rákokkal, kagylókkal, osztrigával, és enyhe<br />
curry-szószba mártogatott nyers hallal és libamájjal.<br />
Közönségesség itt nem fordulhat elő, követelte kezdettől<br />
fogva Olivia Maxon.<br />
Ebbéli aggodalmait megenyhítette az eljövendő esküvő<br />
számítógépes modelljének monitorja előtt álló magabiztos fiatalember:<br />
az esküvő úgy folyt le a KIHABUP Kommunikációs<br />
Ellenőrző Központjának monitorjain, amelyekbe a számítógépes<br />
modell berendezését bemutatásra és előzetes megtekintésre<br />
beszerelték, mintha már végbement volna. A fiatalember előrecsévélt<br />
a hatvan tévémonitor egyikén. Ezen az esemény, amely<br />
még nem következett be, már befejeződött, és az egyik médiakonszern<br />
társadalmi szerkesztője válaszolt a kérdésekre, amelyeket<br />
még nem tettek fel.<br />
– Semmi közönséges nem volt benne – bizonygatta, mielőtt<br />
még részt vett volna rajta. – Ott voltam az esküvőn. Szerintem<br />
fantasztikus volt.<br />
Olivia Maxon, akinek a félelmeit pillanatnyilag eloszlatta<br />
ez a megnyugtató demonstráció, amelyet úgy vetítettek előre,<br />
mint amelynek óhatatlanul így kell történnie, a helyreállt önbizalom<br />
gesztusával szorította meg Yossarian karját, aztán elkezdett<br />
egy újabb cigaretta után kutatni, miközben kioltotta annak<br />
a csikkjét, amelyet éppen szívott. Olivia Maxon, ez az aprócska,<br />
fekete hajú, ráncos, mosolygós és divatosan csontvázzá fogyasztott<br />
asszony minden volt, csak nem vidám, amiért Frances<br />
Beach előre nem látható módon visszakozott minden közreműködéstől<br />
férjének súlyos gutaütése miatt, és amiért így kénytelen<br />
volt erősebben támaszkodni John Yossarianra, mint szerette<br />
volna, mert soha nem érezte magát teljes biztonságban vele.<br />
-[566]-
Frances sokat maradt otthon Patrickkel, és kitiltotta az alkalmi<br />
látogatókat.<br />
A pályaudvar Déli Szárnyában a földszint és az első emelet<br />
között elhelyezkedő parancsnoki fülke felszerelése a Gaffney<br />
Ingatlanügynökség tulajdona volt, mint ahogy Gaffney alkalmazottja<br />
volt az a fesztelen számítógép-szakértő is, aki most<br />
csak Yossariannak, Gaffneynak és Olivia Maxonnak magyarázott,<br />
és Warren Hacker néven mutatkozott be. Gaffney<br />
burgundiszínű nyakkendője Windsor-csomóra volt kötve.<br />
Gyapjúzakójának a vállát szögletesre szabták.<br />
Christopher Maxon távol maradt, miután a felesége közölte<br />
vele, hogy semmi hasznát nem lehet ott venni. Milo, akit untatott<br />
ennek a jövőben lezajló eseménynek a visszajátszása, kiballagott<br />
az erkélyre. Távolról sem érezte fesztelenül magát,<br />
ilyen közel a transzvesztitákhoz, akikből sugárzott az aljasság,<br />
miközben a fönti korlát mögül lenéztek az alattuk álló alakokra,<br />
akik közé ő is tartozott, lement hát a mozgólépcsőn a földszintre,<br />
és ott várta Yossariant, hogy vele járhassa végig a pályaudvart,<br />
amelyet most már mindnyájan megnézhettek, és a családjából<br />
egyesek úgy vélték, hogy neki is meg kellene néznie. Mivel<br />
most már biztos volt a repülőgépéből származó bevétele,<br />
felhőkarcolók jártak a fejében. Szerette az M&M Központot, és<br />
további felhőkarcolókat akart. Ugyanakkor zavarba ejtette egy<br />
gyötrő rejtély: elveszítette a tájékozódását, amikor odafönn egy<br />
képernyőn látta saját magát az esküvőn, amint frakkban és fehér<br />
nyakkendőben egy rövid beszédet tart, amelyet még nem<br />
látott, aztán táncolni kezdett Olivia Maxonnal, azzal a fekete<br />
hajú nővel, akivel csak az előbb ismerkedett meg, holott még<br />
mindig nem tudott táncolni. Nem volt benne biztos, hol is jár az<br />
időben.<br />
Mielőtt elkezdtek lefelé szállingózni, félrevonta<br />
Yossariant, hogy négyszemközt szót válthasson vele. – Mi a ki-<br />
-[567]-
aszott probléma azzal a kibaszott kaviárral? – töprengett szórakozottan.<br />
– Nem a pénz – közölte vele Yossarian. – Azok a kibaszott<br />
halak. De most úgy gondolják, hogy eleget fogtak.<br />
hírt.<br />
– Hála istennek – mondta Olivia, amikor újra hallotta ezt a<br />
A Metropolitan Museum of Art társadalmi irattárában<br />
megvoltak mindazok a precedensek, irányelvek és mérföldkövek,<br />
amelyekkel versenyre kellett kelni, és amelyeket felül kellett<br />
múlni. A Minderbinder-Maxon esküvő valamennyit le fogja<br />
pipálni. Az ország még a recesszió kellős közepén is úszott a<br />
pénzben. A szegénység közepette is rengeteg tékozlásra nyílt<br />
tér.<br />
Bár tavasz volt, az illetékes virágkereskedők nyolcvan karácsonyfát<br />
állítottak föl az öt bankettcsarnokban, és ezer meg<br />
ezer cserép fehér nárcisszal vették körül őket. Kettőt-kettőt a<br />
Déli Szárny földszintjén és első emeletén rendeztek be, táncparkettekkel<br />
és zenekari emelvényekkel, egyet pedig az Északi<br />
Szárny földszintjén. A délután közepétől fogva reflektorok világították<br />
meg a Nyolcadik és a Kilencedik sugárútról nyíló bejáratokat<br />
és a mellékutcákra nyíló kisebb, rejtettebb kapukat. A<br />
két teljes belvárosi háztömb kiterjedésű külső főfal füstszínű<br />
panorámakirakatain át odabenn mindez sok sok napfény hatását<br />
keltette a füstszínű üvegen. A hatalmas üvegtáblákon át az<br />
odakinn látható begördülő buszok látványáról azt állították,<br />
hogy ügyes megközelítése a való világnak. Ugyanígy dicsérgették<br />
a realitás benyomását, amikor időnként dízelgázok illatfelhője<br />
szivárgott át a nők parfümjeinek természetes illatfelhőin és<br />
a központi szellőzőrendszerbe befúvott illatokon. Az összes<br />
vendégszolgálati alvállalkozónak, virágkereskedőnek és más<br />
dolgozóknak, akik szerződést kötöttek az M&M Kereskedelmi<br />
Vendéglátó Rt.-vel, bizalmas titoktartási egyezményeket kellett<br />
-[568]-
aláírniuk az M&M Kereskedelmi Gyilkosságok Részlegével,<br />
ezeknek a titoktartási megegyezéseknek a titkosságát pedig széles<br />
körben nyilvánosságra hozták.<br />
Az Északi Szárny földszintjét a Déli Szárnytól az a városi<br />
utca választotta el, amelyen a menyasszonynak a kíséretével<br />
együtt át kellett vágnia, s ezt kápolnává, illetve exkluzív bankett-teremmé<br />
alakították át. Az átépítés végrehajtása megkövetelte<br />
az eggyel lejjebb fekvő szintre vezető masszív lépcsőházak,<br />
valamint egy információs fülke elbontását, nemkülönben azét a<br />
színes golyókat mozgató, hatalmas mobil szoborét is, amely<br />
normális körülmények közt a padlófelület nagy részét elfoglalta.<br />
A lépcsőházakat, az információs fülkét és a szobrot egy ideiglenes<br />
védőtető alatt a Metropolitan Museum of Artban állították<br />
ki, azon a helyen, ahol normális körülmények közt a múzeum<br />
Nagy Csarnoka helyezkedett el, és ezek tisztes látogatószámot<br />
és szép műkritikusi bírálatokat vonzottak. Magát a múzeum<br />
Nagy Csarnokát a nagy alkalomra kölcsönképpen átszállították<br />
a buszpályaudvarra egy tízmillió dolláros tisztes adomány<br />
fejében. A lépcsőházak és a szobrok eltávolítása az Északi<br />
Szárnyban helyet teremtett a faragott templomi padoknak és az<br />
egyszerű gesztenyefa padsoroknak, de ami még ennél is jelentősebb<br />
volt, módot adott rá, hogy a buszpályaudvaron felállítsák<br />
Dendur Templomát, ugyancsak a Metropolitan Museum of<br />
Artból, amelyet a múzeum nem kevés rábeszélő nyomás és további<br />
tízmillió dollár tiszteletdíj fejében szintén kölcsönadott<br />
erre az estére. A KIHABUP Északi Szárnya volt az a hely, ahol a<br />
Kommunikációs Ellenőrző Központban bámészkodók hamarosan<br />
megtekinthették az esküvői szertartás lebonyolítását. A térségben<br />
helyet hagytak továbbá egy kiemelt kis asztalnak, a<br />
szertartás fő résztvevői és a két fehér házbeli vendégük számára,<br />
továbbá hat, tíz-tíz főre megterített kerek asztalnak, amelyekhez<br />
a szertartással és a templom oszlopai előtt elhelyezett<br />
hosszú asztalnál helyet foglaló kiválóságokkal közeli kapcso-<br />
-[569]-
latban álló vendégeket ültették le. A Dendur Templomának belsejében<br />
felállított oltárt elborították a virágok és a gyertyatartókban<br />
égő gyertyák.<br />
Egymillió-százhuszonkétezer pezsgőskelyhet szereztek be<br />
búcsúajándékul és emléktárgyként. Mind az öt bankettteremben<br />
különböző korszakokból származó, mesés függőcsillárok<br />
hallatlanul változatos példányait függesztették fel, melyeket<br />
göndörödő fűzfaágakba burkoltak. A fűzfaágakra rafiafonatokat<br />
aggattak, és az összes levélke és a nyolcvan karácsonyfa<br />
ágai közt parányi lámpácskák pislogtak. Abroszul elbűvölő faliszőnyegek<br />
szolgáltak, melyeken tömegével égtek a lépcsősen<br />
felállított gyertyák, és mindenütt élő madarakkal teli antik kalitkák,<br />
ritka könyvek és különböző korokból származó ezüsttálak<br />
voltak láthatók nagy mennyiségben. A buszpályaudvar fő<br />
csarnokainak összes bejáratát kétezer-kétszáz maláj cserépben<br />
nyári őszirózsák sűrű bokrai szegélyezték, amelyek a terrakottacserepekben<br />
elhelyezett, gyertyák millióit utánzó, villódzó<br />
lámpácskák ezreivel miniatűr Versailles-já varázsolták a<br />
KIHABUP földszintjén a Déli Szárny egyik felét. A banketttérségek<br />
szélein elhelyezett száznégy vitrinben élő színészek<br />
alakították a pályaudvar rendszeres lakóinak, a zsebtolvajoknak,<br />
a kurváknak, a kábszerárusoknak, a szökevény gyerekeknek,<br />
a koldusoknak, a kábszereseknek és egyéb nyomorultaknak<br />
a pózait és tevékenységeit. A buszpályaudvaron még jövedelmezően<br />
működő üzleteket külön megfizették, hogy egész éjjel<br />
nyitva tartsanak, ezzel is fokozva a környezet és a színhely<br />
újdonságát, úgyhogy számos vendég szívesen töltötte a szünetek<br />
idejét vásárolgatással. Hatvanegy csinos, egypetéjű lány<br />
ikerpár, ahányat csak erre a munkára a világon találni lehetett,<br />
szirént alakított az erre létrehozott mintegy ötven mesterséges<br />
medencében és forrásban, míg harmincnyolc egypetéjű férfi<br />
ikerpár tagjai hírnökökként és zászlótartókként működtek, és<br />
humoros válaszokat adtak a nekik föltett kérdésekre.<br />
-[570]-
A Kikötői Hatóság vörös kabátos utaskísérői mindenütt<br />
szolgálatban álltak, hogy felvilágosítással és útmutatással segítsenek.<br />
A buszpályaudvar Air Trans Központja is nyitva maradt,<br />
hogy a város három jelentős repülőterére szállíthassa azokat a<br />
vendégeket, akik a pazar Maxon-Minderbinder esküvőről<br />
egyenesen más pazar estélyekre siettek Marokkóba és Velencébe,<br />
zenei fesztiválokra utaztak Salzburgba vagy Bayreuthba,<br />
esetleg a Chelsea-i Virágkiállításra vagy a wimbledoni tenisztornára<br />
készülődtek Angliába.<br />
Intenzív meghallgatási eljárások során rafinált menedzserfejvadászok<br />
biztosították, hogy kizárólag jól nevelt, jó családból<br />
származó és jó főiskolákon diplomát szerzett modelleket és színészeket<br />
szerződtessenek a hímringyók és kurvák, valamint a<br />
létesítmény olyan más koldusszegény, degenerált lakói szerepeinek<br />
az alakítására, akik normális körülmények közt ott tanyáztak<br />
és ott keresték a kenyerüket, és mindnyájan olyan egészséges<br />
vidámsággal és a jó, tiszta játék iránti elbűvölő lelkesedéssel<br />
vetették bele magukat a szerepükbe, amellyel mindenütt megnyerték<br />
a közönség szívét. Az estély vége felé azok, akik a<br />
videoképernyőkön figyelték az eseményeket, láthatták, hogy<br />
jelmezeikben és színlelt foglalkozásukban a vendégek közé elegyednek,<br />
és ez az újítás szintén nagyban hozzájárult az általános<br />
vidámsághoz.<br />
A galériákon más színészek és színésznők, valamint női és<br />
férfi divatmodellek sétálgattak olyan öltözetekben, amelyekben<br />
híres festmények és filmek alakjaira emlékeztettek, és azoknak a<br />
szereplőknek a jellegzetes pózaiba vágták magukat, akiket utánoztak.<br />
Volt ott számos Marilyn Monroe, egypár Stanley<br />
Kowalskit alakító Marion Brando, itt-ott egy-egy Humphrey<br />
Bogart, két haldokló Danton és legalább két Mona Lisa, akiket<br />
mindenki felismert. A pincérek különböző korszakokból való<br />
lobogó fehér ingeket és hímzett tunikákat viseltek. Az Off-Track<br />
fogadószalont, az emeleti Arby vendéglőt, illetve a földszinti<br />
-[571]-
Lindy vendéglőt és bárt úgy alakították át, hogy tizenhetedik<br />
századi flamand fogadókra emlékeztessenek, megfelelően megtöltve<br />
a kocsmákat korabeli csecsebecsékkel és tárgyakkal. Az<br />
egyik ilyen élőképben részt vett egy pipa helyett inkább cigarettát<br />
füstölgető és mindent ravaszul megfigyelő férfi is, akinek<br />
tejfehér volt a bőre, rózsaszín a szeme és rézvörös a haja. Bajor<br />
Lederhosent viselt, hegymászó botot és zöld hátizsákot hordott,<br />
és Yossarian, aki amúgy homályosan biztos volt benne, hogy<br />
látta már valahol, nem tudta eldönteni, hogy a munkájával kapcsolatban<br />
van-e jelen, vagy mint a dekoráció beöltöztetett eleme.<br />
Néhány Rembrandt-önarckép hasonmása is jelen volt, meg<br />
egy Jane Avril. Jézus Krisztusok nem voltak.<br />
Vacsora után a vendégek tetszésük szerint táncolhattak,<br />
vagy a görög és római régiségek mellett elsétálva vásárolhattak<br />
Zaro-féle kenyeret Zaro Kenyérkosarában, vehettek Fanny<br />
Farmer cukorkát vagy New York-i állami lottószelvényeket, bekukkanthattak<br />
az egyik Drago cipőjavítóba vagy valamelyik<br />
Tropica gyümölcslé-bárba, ahol a narancspiramisokat a francia<br />
direktórium stílusában füzérdíszekkel, rozettákkal és bojtokkal<br />
díszítették fel. Sokan még soha nem láttak korábban narancspiramisokat.<br />
A vacsoraasztalokon aranyozott magnólialevelekkel<br />
és tavaszi ágakkal ékeskedő asztaldíszek álltak, a Kommunikációs<br />
Ellenőrző Központot tartó függőleges oszlopok pedig fenségesen<br />
mutattak a körülöttük bugyogó szökőkutak közt az<br />
ezüstös reflektorfényben, a mesterséges szellők közt lengedező<br />
és lobogó, vitorlaszerűen felfüggesztett nagyvállalati zászlók és<br />
transzparensek sokaságával. Az egyik csarnokot, amely a kapukon<br />
át az odakint nyugatra, a wisconsini Kenoshába és az<br />
Északi-sarkra induló távolsági buszokhoz vezetett ki, görög reneszánsz<br />
stílusban alakították át, és itáliai falikárpitokkal, japán<br />
lampionokkal, középkori páncélokkal, valamint egy francia<br />
châteauból származó, faragott gesztenyefa falborítással ékesítették<br />
föl. Az ezzel szembeni másik indulási átjárót régensség ko-<br />
-[572]-
abeli bútorok, túltömött csinz-párnák és mahagóni-faragások<br />
jellemezték, melyek egy középkori királyi udvar kovácsoltvas<br />
kapui mögött álltak. A Charles Engelhard Udvar, melyet szintén<br />
a Metropolitan Museum of Art adott kölcsön, rózsaszín és<br />
aranyfényben izzott, és ötvenezer francia rózsát helyeztek el<br />
benne, majd ugyanannyi aranyba mártott magnólialevéllel, valamint<br />
egy táncparkettet, melyet kizárólag erre az estére kézimunkával<br />
zöld, sárga, vörös és fekete bohóckockásra festettek.<br />
Az ültetési rend kényes ügyében a Külügyi Szolgálat<br />
negyvenhét protokollfőnöke segédkezett, biztosítva a<br />
háromezerötszáz vendég megfelelő, ha nem is mindig megelégedésükre<br />
szolgáló elhelyezését. Az alapvető helyfoglalási roham<br />
végül sokakat egyértelműen elégedetlenül és csalódottan<br />
hagyott a háromezer-ötszáz vendég közül, de ezt bizonyos mértékig<br />
enyhítette a másokon észlelt nyilvánvaló csalódás.<br />
Sehol másutt nem volt egyetlen kiemelt asztal sem azon az<br />
Északi Szárnyban álló, Dendur Templomából kifelé néző kis,<br />
kiváltságos asztalon kívül, amely a főszereplők, no és természetesen<br />
az elnök és a First Lady számára szolgált, és amelynél<br />
Noodles Cook máris leült az ország első köztisztviselőjének helyére,<br />
addig is, ameddig majd belép.<br />
A First Lady korán érkezett, mert autogramokat akart<br />
gyűjteni a hírességektől.<br />
– Kíváncsi lennék, hol van az elnök – mondta Olivia<br />
Maxon, türelmetlen várakozással. – Szeretném, ha eljönne.<br />
Egyesek tudták, hogy a KÜKTÉTÉ titkos, föld alatti washingtoni<br />
állomásáról fog villámgyors különvonatával egyenesen<br />
a KIHABUP-ra utazni. Természetesen az utolsók között jelenik<br />
majd meg, de még éppen időben fog felbukkanni, hogy<br />
széles mosollyal integethessen, és megrázzon néhány kezet, mielőtt<br />
kiadja a menyasszonyt, miközben egyidejűleg a vőlegény<br />
mellé áll mint M2 násznagya. Ez egy további első kezdeménye-<br />
-[573]-
zést jelentett a házassági szertartásban, és azzal kecsegtetett,<br />
hogy új mércét fog szabni az esküvői ceremóniáknak, talán még<br />
az évszázados hagyományú királyi családok körében is.<br />
Az összes többi asztal kerek volt, annak érdekében, hogy<br />
senki ne kerülhessen uralkodó helyre, és hivalkodó demokratizmussal<br />
a székek is egyenrangúak voltak. Az Északi Szárny<br />
fennmaradó háromszáznegyvennégy kerek asztala mindegyikéhez<br />
került egy fontos közéleti szereplő és egy multimilliomos,<br />
vagy egy olyan asszony, aki ilyenhez ment férjhez. A<br />
multimilliomosok nem voltak teljesen elégedettek, mert mind<br />
jobb szerettek volna maga az elnök, vagy ha ez nem sikerül, a<br />
meghívott nyolc milliárdos valamelyike mellett ülni, akik tisztában<br />
voltak vele, hogy milyen metaforikus dimenziókkal bírnak<br />
ők mint istenségek, trófeák, ihletadók és ékítmények. A<br />
milliárdosok közül néhányan még azon a héten szállodákat vásároltak<br />
Manhattanben, csak hogy a barátaik számára adandó<br />
magánestélyeikhez megfelelő saját lakhellyel és kiszolgálással<br />
rendelkezzenek.<br />
A bíboros az elnök mellé kéretőzött, vagy ha az nem<br />
megy, legyen a kormányzó és a polgármester, a metropolis<br />
egyik jelentős újságának a tulajdonosa, legalább kettő a nyolc<br />
milliárdos közül és egy Nobel-díjas fizikus, hogy megtéríthesse<br />
őket. Yossarian ehelyett Dennis Teemert osztotta ki neki, hogy<br />
megtanítsa a biológiai élet tényeire, valamint egy újságkiadót és<br />
egy elkeseredett multimilliomost, aki azt remélte, hogy tête-àtête<br />
lehet egy milliárdossal. Az asztalhoz, amelyhez ültette őket,<br />
jó rálátás nyílt a Déli Szárny Kilencedik sugárút felőli oldalán a<br />
menyasszonyra, nem messze a rendőrőrszobától, és attól az asztaltól,<br />
amelynél Larry McBride ült újdonsült feleségével; meg<br />
Michael Yossarian a régi barátnőjével, Marlene-nel a rendőrőrszoba<br />
melletti Sportos Fehérneműk üzlet és Jo-Ann Dióháza<br />
között. McMahon is ott volt, előbújt a cellájából, hogy megtisz-<br />
-[574]-
telje McBride-ot és új oldalbordáját, de szolgálatban lévén<br />
szmoking helyett rendőrkapitányi egyenruhájában.<br />
McBride-ot elnöki dicséretre terjesztették fel mesteri teljesítményeiért,<br />
melyek során helyet talált az öt fényes csarnokban<br />
a háromszázötven asztalnak Regina és Milo Minderbinder, valamint<br />
Olivia és Christopher Maxon háromezer-ötszáz közeli<br />
barátja számára (holott nem voltak közeli barátaik, és nem is<br />
vágytak ilyenekre), továbbá Dendur Templomának és más monumentális<br />
építményeknek, nemkülönben a zenekari dobogóknak<br />
és táncparketteknek. McBride volt továbbá a felelős mások<br />
olyan tevékenységeinek az összehangolásáért is, amelyekben<br />
neki magának nem volt előzetes tapasztalata.<br />
A tervezésben kulcsfontosságú prioritást jelentett, hogy a<br />
nászmenetnek szabad átvonulást kellet biztosítani a Déli Szárny<br />
Kilencedik sugárúti oldalától a Nyolcadik sugárúti oldalán keresztül<br />
majdnem egészen a Walgreen vegyesboltig, ahol a menet<br />
a sarkon befordul a Negyenegyedik utcán, hogy bevonuljon<br />
az Északi Szárnyban elhelyezett kápolnába és bankettcsarnokba,<br />
a Dendur Templomában álló oltárhoz. Dendur Templomát,<br />
a Blumenthal Patiót, az Engelhardt Udvart és a Metropolitan<br />
Museum of Art híres-nevezetes Nagy Csarnokát, a múzeum<br />
estélyeknek és más társadalmi és adománygyűjtő rendezvényeknek<br />
szentelt négy megszentelt büszkeségét az est folyamán<br />
áttelepítették a buszpályaudvarra, és oly módon helyezték<br />
el, amely az összes vendégnek lehetővé tette a történelmi dicsőségű<br />
vendéglátás mellett híres műemlékeik látványának élvezetét<br />
is.<br />
McBride elrendezése szerint minden vendég legalább<br />
részlegesen ráláthatott a menyasszonyra és kíséretére, amint a<br />
buszpályaudvar Kilencedik sugárúti, föld alatti szintjéről a<br />
mozgólépcső tetejére emelkednek, majd méltóságteljesen folytatják<br />
útjukat a Nyolcadik sugárút, aztán végül az Északi<br />
-[575]-
Szárny felé. Ez a tekintélyes időtartamot igénylő útvonal nyújtott<br />
lehetőséget a szokatlan zenei programra, amely még egyedülállóbbá<br />
tette az alkalom nagyszerűségét. Yossarian meghökkenve<br />
hallotta az első ismerős hangokat.<br />
Az esküvői ünnepség nyitódarabja egy opera, a Die<br />
Meistersinger előjátéka volt.<br />
Yossarian ennek az első harsány, diadalmas akkordjai<br />
közben figyelte, ahogy a menyasszony, mintegy a horizont fölé<br />
emelkedve, libegve felbukkant a mozgólépcső tetején. A zene,<br />
melynek időtartama megfelelt e hosszú vonulásnak, tapsra méltóan<br />
tökéletes és vidám szellemű volt. A koszorúslányokat és a<br />
gyűrűhordozókat különösen felvillanyozták a gyorsuló és változó<br />
tempók, így aztán elemükben voltak, amikor két percre és<br />
hat másodpercre még megtoldották az „Inasok táncával”,amire<br />
azért volt szükség, hogy a nászmenet vége is befordulhasson az<br />
Északi Szárny oldalkijáratához vezető átjáróba. Ott aztán, miután<br />
a menyasszony odakinn befejezte elkanyarodását és átvágott<br />
az utcán az Északi Szárnyba, a zene átváltott ugyanezen<br />
Wagner-opera „Versenydalának” ünnepélyes zenekari változatára,<br />
amely egy lágy, zokogó hanggal ért véget, amikor a menyasszony<br />
beért a kápolnába és végül megállt a vőlegénnyel és<br />
legfőbb kísérőivel együtt várakozó bíboros, egy reformrabbi és<br />
különböző felekezetek hat más főpapja előtt. Itt, miközben a<br />
kérdések és a feleletek elhangzottak, a zene a Tristan „Liebesnacht”<br />
duettjének refrénjeire halkult, miközben a bíboros megpróbálta<br />
figyelmen kívül hagyni, hogy ez a zene egyfelől menynyei,<br />
másfelől érzéki, a rabbi pedig megpróbálta elfelejteni,<br />
hogy Wagner szerezte. A szertartásnak ebben a részében a boldog<br />
párt kilencszer nyilvánították férjnek és feleségnek, nyolc<br />
pap és Noodles Cook, aki még mindig az elnök réges-rég esedékes<br />
érkezését várta. Amikor hátat fordítottak az oltárnak,<br />
hogy szűzies csókot váltsanak, mielőtt átmennek a táncparkettjükre,<br />
mint Hacker előre bejelentette, a szárnyaló dallamot a<br />
-[576]-
Götterdämmerung záró ütemeiből választották, a „Szerelmi megváltás”<br />
téma lélekemelő, szarnyaló hangulatával.<br />
– Ismeri? – kérdezte Hacker.<br />
– Ismerem – mondta Yossarian elismerően csodálkozva, és<br />
kísértésbe esett, hogy együtt fütyüljön a békés hegedűkkel és az<br />
álmodozó rézfúvósokkal, melyek most a szent végkifejlet felé<br />
emelkedtek és lágyultak. – Majdnem javasoltam is.<br />
– Tényleg javasolta? – kérdezte a srác Gaffneyt, és egy<br />
gombnyomással leállította a videót.<br />
– Nem, nem javasoltam – vonta vissza Yossarian, mielőtt<br />
még Gaffney válaszolhatott volna. – De szerintem tökéletes. Békés,<br />
édes, dallamos, erotikus és minden bizonnyal végérvényes<br />
csúcspont. – Nem adott hangot annak a sunyi és bosszúálló előérzetének,<br />
miszerint a videomonitorokon egy másik Götterdämmerungot<br />
látott, és már majdnem eljött a záróra mindazoknak<br />
az embereknek a számára, akiket önfeledt tivornyájuk közben<br />
figyelt a képernyőkön, beleértve saját magát és Frances Beachet<br />
is, ahogy álmodozva nézte magukat, amint táncolnak, sőt talán<br />
Melissának, McBride-nak és új feleségének, a menyasszonynak<br />
és M2-nek is. – A vendégei ezt imádni fogják, Olivia. A<br />
Götterdämmerungnak a dallamát fogják dúdolni, miközben kimennek<br />
a táncparkettre.<br />
– Nem, uram – javította ki leereszkedően a fiatalember. –<br />
Nem, uram, nem. Mert mihelyt szétoszlanak, valami különbbel<br />
hozakodunk elő. Csak várjon, amíg meghallja.<br />
Gaffney bólintott. – Azt hiszem, azt mondta, hogy maga<br />
már hallotta.<br />
– Egy gyerekkórus – mondta a számítógép-technikus. –<br />
Mikor a Wagner elhalkul, alatta lágyan, állandóan emelkedve<br />
beadunk egy gyerekkórust, amit a legtöbb ember még sose hallott.<br />
Angyali. És mikor éppen a legmegindítóbbá válik, komédi-<br />
-[577]-
át robbantunk ki, egy zenei nevetőkórust, hogy felkeltsük azt az<br />
új hangulatot, amilyet az este további részére akarunk. Mikor a<br />
nevető férfiak kórusa túlharsogja és elfojtja a gyerekekét, helyben<br />
leszünk. Mind a kettőt egy Adrian Leverkühn nevű német<br />
zeneszerző írta. Ismeri?<br />
– Hallottam róla – mondta Yossarian óvatosan, mert furcsamód<br />
úgy érezte, mintha imbolyogni kezdene az időben. –<br />
Egy szépirodalmi mű egyik alakja – tette hozzá gonoszul.<br />
– Ezt nem tudtam – mondta a Hacker nevű fiatalember. –<br />
Akkor maga tudja, milyen zseniális volt. Mindkét kórus a Doktor<br />
Faustus panaszolkodása című kantátából van, de ezt nem kell<br />
megmondanunk az embereknek.<br />
– Az jó – vágta rá Yossarian –, mert nem így van. Ezek az<br />
Apokalipszis című oratóriumban vannak.<br />
A számítógépes csodagyerek szánakozóan mosolygott<br />
Yossarianra. – Mr. Gaffney?<br />
– Ez tévedés, Hacker – vonta meg a vállát Gaffney<br />
Yossarian felé, leheletnyi udvarias mentegetőzéssel. – Yo-Yo,<br />
maga állandóan elköveti ezt a hibát. Ez nem az Apokalipszis. Ez<br />
a Doktor Fauntus panaszolkodásából van.<br />
– Az isten verje meg, Gaffney, maga megint téved. Nekem<br />
csak tudnom kellene. Vagy tizenöt éve gondolkodom rajta,<br />
hogy regényt írok ebből a munkából.<br />
– Milyen különös, Yo-Yo. De nem gondolta komolyan, és<br />
nem komoly regényre gondolt.<br />
– Csak semmi Yo-Yo, Gaffney Már megint vitatkozunk. Én<br />
elvégeztem a kutatásokat.<br />
– Együtt akarta szerepeltetni Thomas Mannt és Leverkühnt,<br />
igaz? És berakta Leverkühn mellé Gustav Aschenbachot,<br />
mint egy kortársát. Ezt nevezi maga kutatásnak?<br />
-[578]-
– Ki az a Gustav Aschenbach? – kérdezte Hacker.<br />
– Egy halott ember Velencében, Warren.<br />
– Uraim, én könnyen el tudom ezt dönteni maguknak, itt<br />
mindjárt a számítógépemen. Várjanak csak három tized másodpercig.<br />
Aha, jöjjenek, nézzék meg. Itt van, Mr. Yossarian.<br />
Doktor Faustus panaszolkodása. Maga téved.<br />
– A számítógép téved.<br />
– Yo-Yo – mondta Gaffney –, ez egy modell. Ez nem tévedhet.<br />
Folytassuk az esküvőt. Lássuk, hogy ment.<br />
A legnagyobb képernyőkön a Nap elfeketedett, a Hold<br />
vérszínűvé vált, és a foltokban és a kikötőkben felborultak a hajók.<br />
– Warren, hagyja abba az idétlenkedést – bosszankodott<br />
Gaffney<br />
– Ezt nem én csinálom, Jerry. Esküszöm. Folyton megpróbálom<br />
letörölni. És folyton visszajön. No, itt vagyunk.<br />
Yossarian látta, hogy Leverkühn zenéje jól beilleszkedik.<br />
Amikor a Götterdämmerung végének elhaló harmóniái már a befejezésükhöz<br />
közeledtek, éterikusan közéjük kezdett lopódzni<br />
egy gyöngéd gyerekkórus, amelyet Yossarian, emlékezete szerint,<br />
még soha nem hallott, először csak mint egy lehelet, mint<br />
egy utalás, hogy aztán fokozatosan saját leglényegébe, a patetikus<br />
szívfájdalom égi előérzetébe emelkedjék. Utána pedig, mikor<br />
az édes, fájdalmas és elszomorító előérzet már majdnem elviselhetetlenné<br />
vált, minden figyelmeztetés nélkül belérobbantak<br />
az engesztelhetetlen férfihangok megrázó, szokatlan, atonális<br />
skálái, a könyörtelen nevetés, a nevetés, nevetés, nevetés kirobbanó<br />
kórusaiban, mely hallgatóiból reakcióként elképedt<br />
megkönnyebbülést és hallatlan, egyre fokozódó vidámságot<br />
váltott ki. A hallgatóság gyorsan csatlakozott saját nevetésével a<br />
vidám ujjongás barbár, kakofonikus együtteséhez, amely min-<br />
-[579]-
denfelől visszhangzott a hangszórókból, és jókedvűen megadta<br />
a gálaest megindulásának ünnepi hangulatát, az étellel, az itallal<br />
és a zenével, valamint további ötletes bemutatókkal és esztétikai<br />
gyönyörökkel.<br />
Yossarian döbbenten látta, hogy ő is köztük állt és nevetett.<br />
Szemrehányó fintort vetett önmagára, miközben a buszpályaudvar<br />
Kommunikációs Ellenőrző Központjában mellette álló<br />
Olivia Maxon, aki nevetni Látta saját magát az Északi Szárny<br />
kápolnájában, azt mondta, hogy ez isteni. Yossarian most már<br />
mindkét helyen bűnbánónak látszott, és mindkét helyen finynyás<br />
távolságtartással ráncolta a homlokát. Ebbe a jövőbe bámulva<br />
teljesen lenyűgözte, hagy frakkban és fehér nyakkendőben<br />
találja magát: soha életében nem viselt frakkot és fehér<br />
nyakkendőt, ami az Északi Szárnyba bekerülő bennfentesek<br />
elitcsoportjának férfitagjai számára előírt öltözék. Hamarosan<br />
egy visszafogott twostepet kezdett táncolni Frances Beachcsel,<br />
aztán sorban egymás után Melissával, a menyasszonnyal és<br />
Olíviával. Most, hogy látta ezeket a képeket önmagáról, melyeken<br />
hallgatagnak, beletörődőnek és a rá váró esküvőhöz alkalmazkodónak<br />
festett, Yossariannak eszébe jutott, hogy azért elégedetlen<br />
gyakran önmagával, mert nem utálja igazán Milo<br />
Minderbindert, és soha nem is utálta; és mert szeretetre méltónak<br />
véli Christopher Maxont, és noha nincs benne semmi eredeti<br />
és soha nem változik, csak akkor találja kiállhatatlannak<br />
Olivia Maxont, amikor erős véleményeket nyilvánít. Homályosan<br />
úgy hitte, hogy szégyellnie kellene magát, egy másik homályos<br />
elgondolása szerint pedig még jobban kellett volna szégyellnie<br />
magát azért, hogy nem szégyelli magát.<br />
Melissával és Frances Beachcsel egy olyan asztalhoz ültették,<br />
amely elég közel volt a szomszédos asztalhoz, hogy szót<br />
válthasson Minderbinderékkel és Maxonékkal, Noodles Cook<br />
és a First Lady mellett, akik az elnök érkezését várták. A<br />
Yossarianéhoz csatlakozó asztal mellett a Noodles számára<br />
-[580]-
fenntartott szék üresen állt. Angela, aki borzasztóan szeretett<br />
volna eljönni, nem volt jelen, mert Frances Beach nem engedte.<br />
– Nem szeretem magam, amiért így érzek – vallotta be<br />
Frances. – De egyszerűen nem tehetek róla. Isten tudja, megtettem<br />
én is ugyanezt, nem is egyszer. Megtettem Patrickkel is.<br />
Miközben Francesszel táncolt, aki iránt megőrizte azt a<br />
különleges, kölcsönös barátságot, amelyet egyesek talán szerelemnek<br />
neveztek volna, csak csontokat érzett, mellkast, bordákat,<br />
könyököt és lapockát, érzéki izgalmat nem, ezért kényelmetlenül<br />
érezte magát, miközben átkarolta. Mikor ugyanolyan<br />
maflán Melissával kezdett el táncolni, akinek az állapota, makacssága<br />
és határozatlansága mostanában szinte szüntelenül<br />
dühre ingerelte, mihelyt tengerzöld ruhája mögött először hozzáért<br />
a hasához, tüstént izgalomba jött, és megint arra vágyott,<br />
hogy tüstént elvezesse egy hálószobába. Lekukkantott a hasára,<br />
hogy meggyőződjön róla, teltebb-e a duzzanata, vagy megtörténtek<br />
már a normális állapotát helyreállító intézkedések.<br />
Gaffney olyan jókedvűen nézett rá, mintha megint olvasna a<br />
gondolataiban. Az esküvőn Frances Beach észrevette a reagálásainak<br />
ezt a különbségét, és gyászosan töprengeni kezdett az<br />
élet szomorú tényein.<br />
– Elégedetlenek vagyunk önmagunkkal, mikor fiatalok<br />
vagyunk, és elégedetlenek vagyunk önmagunkkal, mikor megöregszünk,<br />
azok pedig, akik nem hajlandók erre, megvetően<br />
erőszakosak.<br />
– Elég jó dialógus, amit a szájába adott – provokálta<br />
Yossarian harciasan Hackert.<br />
– Nekem is tetszik. Mr. Gaffneytól hallottam. Egész életszerűen<br />
hangzik.<br />
– Életszerűen kell hangzania – meredt Yossarian dühösen<br />
Gaffneyra. – Ő meg én már lefolytattuk ezt a beszélgetést.<br />
-[581]-
– Tudom – mondta Gaffney<br />
– Gondoltam, maga fasz – mondta minden harag nélkül<br />
Yossarian. – Elnézést, Olivia. Mi mondunk ilyesmiket.<br />
Gaffney, maga még mindig figyeltet engem? Miért?<br />
– Nem tehetek róla, Yossarian. Tudja, nekem ez a dolgom.<br />
Nem én állítom elő az információkat. Én csak összegyűjtöm<br />
őket. Igazán nem az én hibám, hogy úgy tűnik, mindent tudok.<br />
– Mi fog történni Patrick Beachcsel? Nem javul az állapota.<br />
– Ó, istenem – borzongott meg Olivia.<br />
– Azt mondanám, meg fog halni – felelte Gaffney<br />
– Az esküvő előtt?<br />
– Utána, Mrs. Maxon. De Yo-Yo, én magáról is ezt mondanám.<br />
Mindenkiről ezt mondanám.<br />
– Önmagáról is?<br />
– Persze. Miért ne?<br />
– Maga nem Isten?<br />
– Én az ingatlanszakmában vagyok. Isten meghalt, nem?<br />
Halottnak látszom én? Mellesleg, Yossarian, arra gondoltam,<br />
hogy én is írok egy könyvet.<br />
– Az ingatlanszakmáról?<br />
– Nem, egy regényt. Lehet, hogy tudna nekem segíteni. A<br />
teremtés hatodik napján kezdődik. Majd később mesélek róla.<br />
– Később el leszek foglalva.<br />
– Lesz rá ideje. Kettőig nem fog találkozni a menyasszonyával.<br />
– Újra meg fog nősülni? – Olivia elégedettnek látszott.<br />
– Nem – mondta Yossarian. – És nincs menyasszonyom.<br />
-[582]-
– De igen, meg fog – válaszolta Gaffney<br />
– Ne hallgasson rá.<br />
– Még nem tudja, hogy mit csinál. De én tudom. Gyerünk<br />
ezzel az esküvővel, Warren.<br />
– Még mindig nem jött meg – jelentette Hacker értetlenül –<br />
, és senki nem tudja, hogy miért.<br />
Eleddig még nem volt semmi cvikli, kivéve az elnök távollétét.<br />
McBride kötelességtudóan, fáradhatatlanul gondoskodott<br />
az autók parkolóhelyeiről, és összehangolta érkezésüket a menetrendszerű<br />
buszok érkezésével és indulásával, számosat<br />
mindkét csoportból a második és harmadik szinten lévő rámpákhoz<br />
és kapukhoz irányítva. Odafönn a garázs ezernyolcvan<br />
parkolóhelye a várt közel ezerhétszázhetvenöt limuzin legnagyobb<br />
része számára biztosította a helyet. A legtöbbjük fekete<br />
volt, a többi gyöngyszürke. A többi kocsit a sugárút túlsó oldalán<br />
lévő parkolóba irányították, ahol a járdát kebab- és földimogyoró-árusok,<br />
valamint cipőtisztító standok szegélyezték<br />
vidám, öreg, fekete és barna férfiakkal, akik balzsamos éjszakákon<br />
néha a standjaikon aludtak strandnapernyők alatt. Mindnyájan<br />
a buszpályaudvar vécéit és mosdóit használták, fittyet<br />
hányva Michael Yossarian időtálló műalkotására, amely kifejezetten<br />
megtiltotta „a dohányzást, a lődörgést, a borotválkozást,<br />
a fürdést, a mosást, a koldulást, a strichelést, az orális szexet és<br />
a közösülést”. A kisszerű utcai jelenetek sokakat elszórakoztattak<br />
azok közül a vendégek közül, akik átvágtak a sugárúton,<br />
hogy a háztömb hosszúságú, fémből és füstszínű üvegből készült<br />
védőtető alatt lépjenek be az épületbe, és azt hitték, hogy<br />
kifejezetten az ő számukra rendezték meg őket.<br />
A környék összes utcáján fényképészek figyelték a megközelítési<br />
utakat, mintha az épület ostrom alatt állt volna, még<br />
-[583]-
külföldről is jöttek újságírók. Az akkreditált újságíróknak öszszesen<br />
hétezer-kettőszázhárom sajtóbelépőt adtak ki, ami amerikai<br />
esküvőn rekordot jelentett. Vendégként jelent meg negyvenhat<br />
külföldi kiadvány tulajdonosa.<br />
A meghívókat erre a gálaalkalomra olyan borítékban kézbesítették,<br />
amelyek merevek és négyszögletesek voltak, mert<br />
platinából készültek, és az elsődleges listán szereplő háromezer-ötszáz<br />
meghívott közül egyedül Sammy Singer hárította el<br />
a meghívást, udvariasan hivatkozva arra, hogy már korábban<br />
elkötelezte magát egy ausztráliai utazásra. Yossariannak még<br />
jobb lett a véleménye Sam Singerről, mint valaha. Raul és a répafejű<br />
Bob, a titkosügynökök és feleségeik kettős minőségben<br />
voltak jelen: mint őrök és vendégek. Yossarian szántszándékkal<br />
távoli asztalokhoz száműzte őket, jó messze egymástól; most<br />
méltatlankodó meglepetéssel látta a még előttük álló, éppen<br />
végbemenő esküvőn, hogy ennek ellenére mind a ketten ott ülnek<br />
a saját asztalánál, az Északi Szárny belső szentélyében, elég<br />
közel ahhoz, hogy őrködjenek, miközben magukba szívják az<br />
epikus látványosságot, melynek maguk is részei voltak, és hogy<br />
Jerry Gaffney, aki nem kapott meghívót, szintén ott ül a feleségével<br />
az ő asztalánál! Valaki valahol megváltoztatta a parancsokat<br />
anélkül, hogy ezt tudatták volna vele.<br />
Mint várták, a limuzinok rohama korábban kezdett kialakulni,<br />
mint várták. Délután hatra már sokan megérkeztek, akik<br />
nem akarták elmulasztani az alkalmat, hogy lefényképeztessék<br />
magukat, mielőtt még megsűrűsödik a fontosabb emberek áradata.<br />
A legkorábban érkezők közül sokan, köztük a First Lady<br />
is, alig várták, hogy mindent megbámulhassanak.<br />
Az alkalom a divatszerkesztők fesztiválja volt.<br />
A nők némi előzetes segítséget kaptak Olivia Maxon nyilatkozatából,<br />
miszerint „egyetlen ruha sem lesz túl csicsás”. Hálásak<br />
voltak továbbá a vezető divattervezők ötlettáráért is,<br />
-[584]-
amelyben bemutatták következő kollekciójuk irányzatait. Az<br />
eredményt, a legeslegújabb divattervezés csodálatos különcködését<br />
különleges ragyogással örökítették meg a tévékamerák, a<br />
hölgyek pedig egyaránt magabiztosan szerepeltek mint nézők<br />
és mint látványosságok. Bár a majd kétezer nővendég számos<br />
divatízlést vonultatott föl, egyikük sem volt stílustalan.<br />
Viseltek mindenfélét koktélruháktól báli ruhákig, érkeztek<br />
üdvözülten, irizálva csillogó szegetlen vásznakban, hajszálvékony<br />
arany csíkokkal és indiai gyöngyhímzés-szegélyekkel,<br />
csupa sápadt színekben, amelyek palettája az elefántcsontszíntől<br />
az őszibarackszínen át a tengerzöldig terjedt. A sifonszoknyákon<br />
vagy a szegélyes aljú organdiruhákon és a selyemkabátkákon<br />
a leopárdfolt volt a kedvenc minta. Voltak nők hosszú<br />
estélyi ruhákban, akik izgalomba jöttek, mikor más nőket is láttak<br />
ezekben a hosszú estélyikben, különösen a finom hímzéssel<br />
díszített susogó, sápadt selymekben. Voltak rövid szoknyák<br />
színjátszó, áttetsző műselyemből is, valamint rózsaszín, narancsszín<br />
és pezsgőszín szaténkabátkák, gombostűfejek helyett<br />
hegyikristállyal díszítve; a suhogó fekete point d’esprit szoknyák<br />
alól elöl kivillant a térd, míg hátul a padlót söpörték, azok pedig,<br />
akik elég merészek voltak, és eltalálták, különösen büszkék<br />
voltak a szexis matt dzsörzé estélyi ruháikra.<br />
A pezsgő, a kaviár és a koktélok után, de jóval azelőtt,<br />
hogy a menyasszony és M2 megérkezett, a buszpályaudvar öszszes<br />
szárnyában áhítatosan elhalványultak a lámpák, és mindenki<br />
helyet foglalt az öt színpad közül a legközelebbi körül,<br />
hogy meghallgassa az ifjú Midorival egykorú tehetséges hegedűst<br />
és négy kiköpött hasonmását, akik mindegyik színpadon<br />
Paganini-caprice-okat játszottak. Az eredetit nem lehetett megkülönböztetni<br />
hasonmásaitól, és nem osztottak díjakat azoknak,<br />
akik helyesen találgatták, hagy melyik melyik. Christopher és<br />
Olivia Maxon láthatók voltak mind testi valójukban, mind életnagyságúnál<br />
nagyobb alakban, a zárt láncú televízió képernyő-<br />
-[585]-
in, amelyek olyan óriásiak voltak, mint valami moziban. Az első<br />
sorban ültek az Északi Szárny földszintjének a jobb szélén, és<br />
az összes vendég ott és mindenütt másutt egyszer csak észrevette,<br />
hogy egy spotlámpa fénye egyenesen Olíviára ragyog, aki<br />
kezét összekulcsolva, kivilágított arcán a fegyelmezett elragadtatás<br />
kifejezésével üldögél. A Kommunikációs Ellenőrző Központban<br />
lévők pedig láthatták, hogy a képernyők átváltanak az<br />
újságos pavilonokra, ahol a U. S. New World Report legújabb, jövőbeni<br />
száma máris úgy jellemezte Olíviát, mint „a nouvelle<br />
society királynőjét”. A Time, The Weekly Newsmagazine pedig,<br />
mint azt a buszpályaudvaron álló, külön az ő számukra nyitva<br />
tartó pavilonokban kitéve láthatták, azt írta, hogy „Olivia<br />
Maxon az új társadalmi rend hercegnője, és a buszpályaudvar a<br />
palotája”.<br />
A két milliárdos családot összekötő esküvő fantáziakvintesszenciáját<br />
kihangsúlyozta a stílusos, gyertyafényes, fehér-a-fehérben<br />
tartott szertartás, amelyre a több tucat nőből és<br />
kislányból álló násznép összes ruháját Arnold Scaasi tervezte.<br />
Maga a menyasszony tompafehér, finom aranyhímzésű taftruhát<br />
viselt, hétméteres hosszú uszállyal. Tüllfátylát gyémántos-gyöngyös<br />
tiara tartotta a fején. Nyoszolyólánya egy korábbi<br />
Miss Universe volt, akivel addig nem találkozott. Kíséretét húsz<br />
barna és negyven lenhajú lány alkotta, akik magasabbak és kábítóbbak<br />
voltak nála, és nyoszolyólányai mindnyájan arannyal<br />
átszőtt, tompafehér moaréruhát viseltek. A két család barátaitól<br />
és tagjaitól százhúsz tizenkét éven aluli gyereket toboroztak,<br />
akiket viráglánykáknak és gyűrűhordozóknak öltöztettek fel. A<br />
vőlegény anyja, Regina Minderbinder ideges volt bézsszínű divatmodelljében,<br />
míg Olivia Maxon egyszerűen kábítónak látszott<br />
több tízezer igazgyönggyel kivarrott, őszibarackszín, rakott<br />
szoknyás ruhájában, nagy, sötét szemeivel, fitos orrával és<br />
a fehér nyakát ékesítő csiszolt smaragdokkal.<br />
-[586]-
A násznép félrevonult, és odalenn a Greyhound Buszvállalat<br />
expressz csomagszolgálatának területén gyülekezett a föld<br />
alatti szinten. Ott aztán a csöndes menyasszonyt és teljes kíséretét,<br />
amely Miss Universe-ből, hatvan elragadó nyoszolyólányból<br />
és százhúsz viráglánykából és gyűrűhordozóból állt, személyes<br />
szabóik és sminkmestereik mosdatták meg, öltöztették és<br />
készítették fel a nagy eseményre. A megszabott időben hosszú<br />
sorokban mind elfoglalták a helyüket az összehangolt mozgólépcsők<br />
aljánál, majd a tizedmásodperc pontossággal időzített<br />
zenei jelzésre elindultak a mozgólépcsőkön,amelyek felszállították<br />
őket a várakozó közönséghez. Parancsoló wagneri akkordok<br />
ujjongó, szívvidító fanfárja hirdette felszállásukat a Déli<br />
Szárny földszintjére, majd mostohanagybátyja, Christopher<br />
Maxon karján felbukkant és előrelépett a menyasszony, mire<br />
tüstént tiszteletteljes taps szertartásos hódolatával köszöntötték,<br />
akik elsőként pillantották meg őket a rendőrőrszoba előtti asztaloktól<br />
a Sportos Fehérnemű üzlet és Jo-Ann Dióháza mellől.<br />
A menyasszony és Christopher Maxon a Die Meistersinger<br />
előjátékának és az „Inasok táncának” hangjaira – mindenki hallatlan<br />
megkönnyebbülésére – hibátlanul végigvezette a násznép<br />
száznyolcvanegy további tagját a Déli Szárny közepén át<br />
Walgreen vegyesboltjához, aztán elkanyarodott az utcára vezető<br />
kijárat felé, ahonnan elterelték a jármű- és gyalogosforgalmat,<br />
még a buszokat is, aztán a „Versenydal” érzelmes zenekari<br />
feldolgozásának hangjai mellett átvonultak az Északi Szárnyba,<br />
majd végül a kápolnába és Dendur Templomába.<br />
Miután a szertartás rítusait lebonyolították, és véget ért<br />
Leverkühn szerzeménye, a gyermekek siralmának és a förtelmes<br />
nevetésnek a közjátéka az Apokalipszisből – igenis az Apokalipszis<br />
volt az, Gaffney képtelenül makacs ellenkezése dacára –,<br />
a bankettcsarnokokká átalakított sokféle térséget gyöngéd zene<br />
töltötte be. Sokféle múlt időkbeli higgadt tánc következett, miközben<br />
az emberek megtalálták a helyüket, és felkészültek az<br />
-[587]-
első vacsorára – a második vacsorát elképesztő meglepetésnek<br />
tervezték) Minderbinderék és Maxonék háromezer-ötszáz közeli<br />
barátja ölbe tett kézzel várakozott, és balladák hallgatásába<br />
merült a fogások közt, amelyek pezsgős-aszpikos posírozott lazacból,<br />
borjújavából, bárányból és csirkéből, porcsinnal párolt<br />
árpából és tavaszi zöldségfélékből álltak. Ehhez a főétkezéshez<br />
1986-os Cordon Charlemagne Latour bort és 1978-as Louis<br />
Roederer Cristal pezsgőt szolgáltak fel.<br />
A zenei blokkok hosszát húszperces időközökben szabták<br />
meg. A köztük lévő tízperces szünetekben minden egyes zenecsoport<br />
átvonult egy másik dobogóra, az öt különböző parkett<br />
valamelyikére, hogy más-más közönségnek mutassa be eleven<br />
tudományát. Egyenként vonultak le-föl a mozgólépcsőkön, s ha<br />
kiestek a ritmusból, azt rajtuk kívül senki nem vette észre. A<br />
megrakott tálcáikkal mögöttük le-föl közlekedő pincérek csípőjükkel<br />
és vállukkal követték a ritmust, miközben a szél szellemeiként<br />
cikázó pikolófiúk zajtalanul Letakarították az asztalokat,<br />
és sietve kihordták a maradékokat a rámpákon készenlétben<br />
várakozó hatalmas szemétszállító teherautókra, amelyek,<br />
miután teljesen megrakták őket, tüstént elszáguldottak fenntartott<br />
parkolóhelyeikről a hűtőkocsik közül, amelyek csúcssebességgel<br />
bocsátották ki magukból az újabb finom ennivalókat.<br />
Számos magas kedvében lévő idősebb vendég elkezdte követni<br />
a zenészeket le-föl a mozgólépcsőkön, miközben a saját táncukat<br />
járták és saját nótájukat énekelték, amit „Hully-Gullynak”<br />
neveztek. Hamarosan az összes zenekar a „Hully-Gullyt” játszotta,<br />
valahányszor váltották egymást. Az estély ezen részének<br />
műholdas videó-visszajátszásai felgyorsították a tempókat, a<br />
némafilmek hatását utánozva, melyekben az emberek rángatózó<br />
sietséggel mozogtak, a frakkos Milo Minderbinder pedig sokak<br />
szemében, akik nem ismerték, olyannak tűnt a bajszával és<br />
a fájdalmas mosolyával, mint Charlie Chaplin.<br />
-[588]-
Közvetlenül a pezsgős-aszpikos, posírozott lazac, a<br />
borjújava, a bárány és a csirke, az árpa meg a porcsin, valamint<br />
a tavaszi zöldségfélék után, a kávé és a desszert előtt minden<br />
asztalra három jéggé fagyasztott mangó-narancs szörbet került,<br />
melyek mind a nagy egyiptomi szfinxet formázták, de az egyik<br />
Milo Minderbinder, a másik pedig Christopher Maxon arcát viselte,<br />
egészen a meggyújtatlan szivarig bezárólag. A harmadik<br />
egyiptomi szfinx – mindenki arra az elhamarkodott következtetésre<br />
jutott, hogy az elnök lesz az – egy ismeretlen férfi arcát viselte,<br />
akit később egy Mortimer Sackler nevezetű illetővel azonosítottak.<br />
Mivel már nem sokan tudták, hogy ki volt Mortimer<br />
Sackler, ezt is az est egyik vidám tréfájaként fogadták. Aztán a<br />
hangosbeszélő-rendszeren egy női hang minden figyelmeztetés<br />
nélkül bejelentette:<br />
– A hármas úton beállt torlódás miatt az összes busz indulása<br />
és érkezése késedelmet szenvedhet.<br />
tek.<br />
Az összegyűltek harsányan nevettek és újra tapsolni kezd-<br />
A mulatozó tömeg még alig tért magához e bejelentés fölötti<br />
derültségéből, amikor megdöbbent elragadtatására elkezdődött<br />
egy újabb teljes étrend, egy második vacsora avagy meglepetésszerű<br />
szupé első fogásának a felszolgálása. Ez homárral<br />
indult, melyet fácánerőleves és fürj követett, melyek után vattacukorral<br />
szervírozott polírozott körte következett. Ez a szupé,<br />
jelentette be a hangszórókon egy névtelen, ujjongó szertartásmester<br />
szárnyaló hangja, „a ház vendéglátása” volt, azaz nem<br />
Maxonék számlájára ment, hanem a vőlegény szülei, Regina és<br />
Milo Minderbinder kívánták kifejezni szeretetüket új menyük,<br />
valamint örök barátságukat mostohanagybátyja és -nagynénje,<br />
Christopher és Olivia Maxon, továbbá mélységes hálájukat az<br />
összes megjelent iránt, aki vette a fáradtságot és eljött. A vattacukros<br />
posírozott körte után eljött az ideje Milo rövid beszédé-<br />
-[589]-
nek, amelyet addigra még meg se írtak a számára, amikor a<br />
Kommunikációs Ellenőrző Központban figyelők már végignézték,<br />
amint elmondja. Milo mereven hódolatát fejezte ki a felesége<br />
iránt:<br />
– Csodálatos asszonyom van, és nagyon szeretjük egymást.<br />
Soha nem tettem ezt még mikrofon előtt, de ez az egyetlen<br />
módja, hogy kimondjam. Jehu!<br />
Ezt még háromszor megismételte további három videokamera<br />
és mikrofon előtt, és mindannyiszor csak nehezen sikerült<br />
kimondania a Jehu! szót. Christopher Maxon, akinek kerek<br />
arcát mosoly koszorúzta, inkább a tárgyra szorítkozott, amikor<br />
így szónokolt:<br />
– Anyám mindig azt mondta: „Ne mondd az embereknek,<br />
hogy szereted őket, mutasd meg nekik”. És én is így mondom<br />
el feleségemnek, Olíviának, hogy „szeretlek”, aki ma este oly<br />
sokat tett a gazdaságért. Akárki, aki recesszióról beszél... nos,<br />
felejtse el.<br />
A Déli Szárny külső oldalán egy távoli asztalnál dörgő<br />
tapsvihar kíséretében fölállt New York City polgármestere, és<br />
bejelentette, hogy Christopher és Olivia Maxon éppen most<br />
adományozott tízmillió dollárt a buszpályaudvarnak, konyha<br />
létesítésére a jövőbeni rendezvényekhez, valamint további tízmillió<br />
dollárt a Metropolitan. Museum of Artnak szívélyes<br />
együttműködéséért, melynek keretében kikölcsönözték az estélyre<br />
Dendur Templomát, a Blumenthal Patiót, az Engelhardt<br />
Udvart és a Nagy Csarnokot.<br />
Olivia Maxon talpra szökkent, és bejelentette: – Nem csoda...<br />
ezek után! Soha nem láttam még a férjemet ilyen izgatottnak,<br />
mikor intézménynek adományt adott.<br />
Aztán jött az esküvői torta, amelyen mestercukrászok és<br />
inasok egész hada hónapokig szorgoskodott a Cup Cake Café-<br />
-[590]-
an, alig egy háztömbbel odébb, a Kilencedik sugárút és a<br />
Harminckilencedik utca sarkán. A korábbi tapsvihar kutya füle<br />
volt ahhoz a sikoltozó ünnepléshez képest, amely akkor robbant<br />
ki, amikor az esküvői tortát egy emelőgépen begurították,<br />
leeresztették és leleplezték a tapsviharban kitörő közönség előtt<br />
a Déli Szárny nagyzenekari dobogójának térségében az Au Bon<br />
Pain előtt, ahol korábban egy bank működött, azért elég magas<br />
volt a mennyezet. A torta tejszínhabból, vattacukorból és számtalan<br />
cukorbevonatból, valamint súlytalan, angyali fagylalttal és<br />
likőrrel ízesített vajas csokoládétöltelékből álló csodálatos emlékmű<br />
volt: akkora, amekkorát még soha senki nem látott. A tizenöt<br />
méter magas esküvői torta ezerötszáz fontot nyomott, és<br />
egymillió-száztizenhétezer dollárba került.<br />
Mindenki sajnálatosnak találta, hogy nem lehet megőrizni<br />
a Metropolitan Museumban.<br />
A menyasszony nem tudta maga fölvágni, mert nem volt<br />
elég magas hozzá, így a tortát felülről lefelé haladva az alkalomhoz<br />
illő látványosság keretében fehér nadrágos, rózsaszín<br />
trikós tornász- és trapézművész-csapatok szeletelték fel a<br />
Ringling Bros. és Barnum&Bailey Circusból, amely akkor a<br />
Madison Square Gardenben működött, alig néhány háztömbnyire<br />
az alsóvárosban. Háromezer-ötszáz tányéron szolgálták<br />
fel, melyek mindegyikét vattacukorból készült tavaszi zöldborsócsokor<br />
ékesített. A Spode márkájú porcelántányérokat a maradékkal<br />
együtt a szemétbe dobták, hogy időt takarítsanak meg,<br />
és alkalmazkodjanak az ütközések nélkül ki-be száguldozó<br />
vendégellátó teherautók és menetrendszerű buszok szoros menetrendjéhez.<br />
A torta több mint elég volt a háromezerötszáz<br />
vendégnek, nyolcszáz fontnyi maradékát ezért tömbökre vágták,<br />
hogy sietve kiszállíthassák a menhelyekre, ahol a kitoloncolt<br />
semmirekellők belakmározhattak belőle, mielőtt a tejszínhab<br />
és a fagylalttöltelékek megolvadtak és megbüdösödtek volna.<br />
-[591]-
A buszpályaudvar négyszázhatvanöt számozott kapujának<br />
felét a limuzinok és a beszállító, illetve hulladékelszállító<br />
teherautók használták, pontosan szinkronizálva a kétezer napi<br />
fuvart teljesítő és napi kétszázezer utast szállító negyven busztársaság<br />
érkezési és indulási menetrendjeivel. Az induló utasok<br />
ingyen utazhattak, ami arra csábította őket, hegy gyorsan távozzanak,<br />
az érkező utasokat pedig egyenesen a járdákhoz, a<br />
földalattihoz, a taxikhoz és a helyi buszokhoz irányították, így<br />
ők is kiszámított részecskének látszottak egy ügyes némajáték<br />
mozgásaiban.<br />
Bár az előre látható volt, hogy az elnök késleltetni fogja az<br />
érkezését, nehogy kellemkednie kelljen a többi<br />
háromezerötszáz vendéggel, akkora késésre nem számítottak,<br />
hogy lemaradjon magáról a nászszertartásról és a két étkezés<br />
kezdetéről és végéről. Noodles Cook felkészületlenül és előzetes<br />
próba nélkül, vonakodva bár, de beugrott a vőlegény násznagyának<br />
szerepébe, és átvette a menyasszonyt Christopher<br />
Maxontól, majd átadta M2-nek. Végbe is vitte, de nem keltett<br />
elnöki benyomást.<br />
A Kommunikációs Ellenőrző Központban Yossarian világosan<br />
látta magát, amint frakkosan és fehér nyakkendősen figyeli<br />
Noodles Cookot, aki egyre idegesebben pillantgat feléje az<br />
asztalától, aztán lenéz a karórájára. Yossarian – különböző napok<br />
különböző óráiban – szintén zavarodottan kezdett mindkét<br />
helyen forgolódni. Mindkét helyen hallotta, amint a First Lady<br />
panaszkodott Noodles Cooknak, hogy gyakran milyen nehéz<br />
tudni, mi jár az elnök fejében. Yossarian végül aztán megértette<br />
Noodlest, és fölállt.<br />
A Déli Szárny központi jegykiadó térségében a híres szobrász,<br />
George Segal műalkotása állt, melyen három életnagyságú<br />
emberi alak szimbolizálta a buszok utasait, valamiféle ajtókeret<br />
felé ballagó két férfi meg egy nő. Yossarian tudta, hogy az éj-<br />
-[592]-
szaka homályában a három szobor helyébe a Secret Service három,<br />
állhatatosságáról és hidegvérű passzivitásáról híres ügynökét<br />
állították, hogy megszemélyesítsék a szobrokat. Rejtett<br />
walkie-talkie volt náluk, és egész nap mozdulatlanul állva hallgatták<br />
a legfőbb díszvendég hollétével és érkezésének becsült<br />
idejével kapcsolatos Washingtonból küldött tájékoztatásokat.<br />
Yossarian most odalopakodott ezek mellé a szoborként<br />
pózoló emberek mellé, és sotto voce megkérdezte az egyiket.<br />
– Hol a picsában van?<br />
– Honnan a picsából tudjam? – vágott vissza a férfi, alig<br />
mozdítva az ajkát. – Kérdezze meg a nőt.<br />
– Az a fasz nem hajlandó kijönni az irodájából – mondta a<br />
nő, meg se mozdítva az ajkát.<br />
Semmiféle információ nem érkezett, amely megmagyarázta<br />
volna a késedelmet.<br />
Időközben tovább folytak az ünnepségek. A berendezések<br />
és készletek, valamint a személyzet sokféle mozgásának koordinálása<br />
ugyanolyan igényes procedúra volt, mint az Arab-öböl<br />
inváziója, de még kevesebb teret hagyott észrevehető hibákra.<br />
Washingtonból tapasztalt logisztikai szakértőket küldtek, akik<br />
együtt dolgoztak McBride-dal és a Milo Minderbinder Kereskedelmi<br />
Vendégszolgálati Rt. Tervezési bizottságával.<br />
A stratégiát a Milo Minderbinder Kereskedelmi Vendégszolgálatnak<br />
hadműveleti termében dolgozták ki, aztán működésbe<br />
hozták annak konyháiban és üzleteiben, valamint a Metropolitan<br />
Museum of Art kiterjedt élelmiszer-ellátó termeiben,<br />
továbbá szükség esetére besorolt, tárolókkal és feldolgozó felszerelésekkel<br />
felszerelt közeli élelmiszerüzletekben. Mivel a<br />
KIHABUP tervezői annak idején nem láttak jövőt a vendégszolgálati<br />
üzletágban, nem vettek fel a terveikbe konyhákat, így<br />
-[593]-
szükségessé vált szövetségre lépni a szomszédságban működő<br />
számos egyedi élelmezési vállalkozással.<br />
Az esemény napján Yossarian gondoskodott róla, hogy a<br />
vendégellátó fővállalkozók munkához fogjanak, és neki is láttak.<br />
Yossarian, aki órákkal napkelte előtt érkezett a buszpályaudvarra,<br />
arról is gondoskodott, hogy az igénybe vett szintek<br />
belső térségeit elfoglalják a civil ruhás fegyveresek, és lezárják a<br />
nagyközönség elől.<br />
7:30-ra ezerötszáz munkás foglalta el állomáshelyét a kijelölt<br />
helyeken és fogott akcióba.<br />
8:00-ra egy utászegységből alakított szerelősor állt föl a K.<br />
V Rt.-nél, hogy elkészítse a canapékat és a többi apró szendvicset,<br />
és előkészítse és fölszeletelje a füstölt lazacot. Addig meg<br />
sem szűnt ez a munka, amíg el nem készítették és tovább nem<br />
adták a négyszáz tucat teaszendvicset.<br />
8:15-re hatvan szakács, hetven villanyszerelő, háromszáz<br />
virágrendező, valamint négyszáz pincér és bármixer erősítette<br />
meg mindkét helyen az eredeti inváziós erőket.<br />
8:30-ra a munkacsoportok sikálni kezdték az ötven hordó<br />
osztrigát és ötven hordó kagylót, megfőztek közel egy mázsa<br />
apró rákot, és elkészítettek csaknem kétszáz liter koktélmártást.<br />
9:00-re megérkeztek a buszpályaudvarra az asztalok és<br />
székek és egyéb berendezések, a villanyszerelők és vízszerelők<br />
pedig már a helyszínen voltak a szükséges, kiterjedt munkák<br />
elvégzésére, miközben az M&M Kereskedelmi Vendégszolgálatánál<br />
és a Metropolitan Museum of Artban a konyhai segédmunkások<br />
nekiestek és rekordsebességgel szeletelni kezdték a<br />
köretekhez a zöldségeket: ezer csomó zellert, hatszázhetvenöt<br />
kiló répát, ezeregy fej karfiolt, négyszázötven kiló cukkínit és<br />
kilencszáz kiló paprikát.<br />
-[594]-
10:00 órára már mind a száztizenötezer ÚJ HÁZASOK feliratú<br />
vörös, fehér és fekete léggömb diadalmasan libegett a<br />
buszjáratok összes rámpáihoz vezető átjárók, valamint az öszszes<br />
fő- és mellékbejárat felett.<br />
Délre a villanyszerelők befejezték a különleges csillárok<br />
felakasztását.<br />
Délután 1:00 órára leszállították és kijelölt helyükön feltűnés<br />
nélkül fölállították az összes hordozható toalettet. Háromezer-ötszáz<br />
hordozható toalettet hoztak, minden vendégnek<br />
egyet, minden évszaknak megfelelő pasztellszínekben, és a női<br />
kalaposboltok és a férfi fehérneműüzletek hamis homlokzatai<br />
mögött helyezték el őket, a vendégek pedig elbűvölten vették<br />
tudomásul, hogy senki nem kerülhet kapcsolatba olyan toalettel,<br />
amelyet előzőleg valaki más használt, és megfertőzött. A<br />
dokkmunkások, rakodómunkások és a közegészségügyi mérnökök<br />
minden ilyen egységet tüstént, láthatatlanul kivittek a kijáratokon<br />
át a várakozó teherautókra, amelyek tüstént azokra a<br />
Hudson folyón horgonyzó bárkákra szállították őket, amelyek<br />
kifutottak a tengerre, hogy a dagályban majd az óceánba szórják<br />
mindet, amiről egy-két napig senki nem szerzett tudomást.<br />
Az egyedi Portoson vécékkel kapcsolatos előrelátás a nemes<br />
bacchanália további slágerének bizonyult, sok vendég pusztán<br />
az élmény újdonsága miatt visszalopódzott hozzájuk, mintha<br />
csak egy második menetre ülne fel egy csíramentes park szórakozásai<br />
közt. – Miért nem jutott ez még senki másnak az eszébe?<br />
– ismételgették gyakran.<br />
Kora délután, 2:45 után tíz perccel a rendelésnek megfelelően<br />
leszállítottak tíz tonna jeget, és amikor az óra 3:00-át mutatott,<br />
megérkezett kétszáz pincér, aztán amikor az első osztag<br />
előrenyomult és megtisztogatta az utat, további kétszáz pincér,<br />
aztán amikor ez az utóbbi kétszáz benyomult a térségbe és szétszóródott,<br />
megint további kétszáz pincér érkezett, majd mind-<br />
-[595]-
nyájan elkezdték fölállítani az asztalokat, miközben a tartalékban<br />
tartott további hatszáz pincér behűtötte a fehérbort, a vizet<br />
és a pezsgőt, és berendezte az ellátóállomásokat a földszinten,<br />
az első emeleteken és a tágas második szinteken is, ahol a hajnali<br />
órákban a hangos zenét és a vad táncot tervezték.<br />
Négy órakor a zenészek elkezdtek letelepedni a pódiumaikra<br />
és a táncparkettek mellé.<br />
Öt órára már biztonságosan felállították az ötven deszszertbüfét,<br />
és a város, a szövetségi kormány és az M&M Kereskedelmi<br />
Gyilkosságok Rt. több mint ezerkétszáz biztonsági őre<br />
elfoglalta állásait a buszpályaudvar magaslati pontjain. Odakinn<br />
a Nemzeti Gárda alakulatainak teherautói őrködtek, hogy<br />
elhárítsák a tiltakozó csoportok zavargásait, amelyek esetleg<br />
megzavarhatnák a gálaest ünnepélyes hangulatát.<br />
Az esküvői torta fölemelése, leeresztése és fölvágása után<br />
további táncok és gratulációk következtek. A számos fináléra<br />
mindenki elegyedett a Metropolitan Museum of Art Nagy<br />
Csarnokában, ahol további asztalokat raktak roskadásig vattacukros<br />
desszertegyvelegekkel.<br />
Itt aztán, mielőtt az estély kisebb, barátságosabb, szinte<br />
összeesküvői csoportokra oszlott volna, számos pohárköszöntőt<br />
mondtak a Minderbinderekre és a Maxonokra, sőt rövid beszédeket<br />
is tartottak. A kapzsiság jó dolog, jelentette ki a Wall<br />
Street egyik kockázatirészvény-ügynöke. Semmi rossz nincs a<br />
pazarlásban, hencegett egy másik. Amíg van miből, miért ne<br />
mutogassuk? A rossz ízlésben nincs semmi ízléstelen, harsogta<br />
egy másik, akit megéljeneztek a szellemességért.<br />
– Ez olyasfajta esemény volt – károgta a hajléktalanok<br />
szóvivője –, amely büszkévé teszi az embert, hogy hajléktalan<br />
lehet New Yorkban.<br />
-[596]-
Ám kiderült róla, hogy szélhámos volt, egy propagandacég<br />
szóvivője.<br />
Az ünnepségek hivatalos végét a „szerelmi megváltás”<br />
zenéjének szentimentális megismétlése jelezte, amelyet együtt<br />
adott elő az estély öt zenekara, a hegedűs és négy hasonmása,<br />
valamint a korábbi zenekari felvételek együttese, mire sokan<br />
szégyentelenül összekaroltak, és harsányan zümmögték a dallamát,<br />
mintha csak az „Auld Lang Syne”, vagy a másik halhatatlan,<br />
népszerű kedvenc, a „Till We Meet Again” legújabb pótlékát<br />
adnák elő szöveg nélkül.<br />
Azoknak az őrült spanyoloknak és bajkeverőknek, akik<br />
inkább az első emeleti átjárókban bolyongtak, áttáncolták az éjszakát,<br />
vagy más módokon vették igénybe a buszpályaudvar<br />
lenyűgöző vonzerőit és szolgáltatásait, egy harmadik étkezést is<br />
biztosítottak az egész éjjel nyitva tartó kisegítő felszolgáló állomások<br />
mindegyikén, amelyeknél, mint az az összes hirdetőképernyőn<br />
látható volt, a következő menü állt rendelkezésre:<br />
ALTERNATÍV MENÜ<br />
Fricassee de Fruits de Mer<br />
Les trois Roti Primeurs<br />
Tarte aux Pommes de Terre<br />
Salade á Bleu de Bresse Gratinée<br />
Friandises et Desserts<br />
Espresso<br />
Yossarian, aki még mindig az alternatív menün töprengett,<br />
ezután döbbenten látta magát, amint egy televíziós hálózat<br />
kameráinak beszél frakkosan és fehér nyakkendősen Milo<br />
Minderbinder és Christopher Maxon között, és azt mondja:<br />
– Ez az esküvő életünk fénypontja volt. Nem hiszem, hogy<br />
bárki közülünk megérne még egyszer valami hasonlót.<br />
-[597]-
– A kurva életbe – mondta hús-vér valóságában, és remélte,<br />
hogy lakonikus iróniája nyilvánvaló lesz.<br />
Alig lehetett kétséges, hogy Minderbinderék és Maxonék<br />
aznap este a század végére és az új század hajnalára a vendéglátó<br />
csarnokok élvonalába lendítették a Kikötői Hatóság Buszpályaudvarát.<br />
Mindenki, aki eltávozott, kapott egy színes brosúrát,<br />
amelyet a KIHABUP és a Metropolitan Museum of Art<br />
közösen adott ki, hiszen most már annyi közös érdek fűzte őket<br />
össze. Már alig harminchatezer dollárért a világon bárki helyet<br />
bérelhetett mindkét helyen egy estélyre.<br />
Úgy számítottak, hogy a vendégek túlnyomó többsége éjjel<br />
egy órára távozni fog. Így is történt, és így a százhuszonkétezer<br />
búcsúajándéknak és szuvenírnek szánt pezsgőskehely<br />
gyorsan elfogyott. Egy fiatalosabb, elevenebb társaság azonban<br />
tovább maradt, kugliztak, ettek és őrülten táncoltak a magasabb<br />
szintekre egész éjszakára kivezényelt lemezlovasok szolgáltatta<br />
konzervzenére. Végül aztán azok, akik még mindig nem voltak<br />
képesek rászánni magukat a távozásra, lefeküdtek aludni a<br />
jegykiadó helyiségébe telepített masszív és tiszta cabana pricscsekre,<br />
vagy betelepedtek valamelyik vészlépcsőházba,amelyekben<br />
most vadonatúj matracokat terítettek le a lépcsőpihenőkön<br />
meg a lépcsőkön. Mikor fölébredtek, friss narancslé<br />
várta őket az üdítős pultoknál, és palacsintából és tojásból<br />
álló reggeli a kávézókban. A lépcsőházakat kiürítették és<br />
alaposan fölsúrolták; de fertőtlenítő szerek helyett most borotválkozás<br />
utáni arcszeszek és márkás parfümök illata szállongott<br />
a levegőben. Fölvettek egy mankózó, féllábú nőt, hogy barangolja<br />
be a lépcsőházakat, közben motyogja azt, hogy megerőszakolták,<br />
de az illető egy jelentéktelen színésznő volt, aki csinos<br />
arcocskájával egyébként kozmetikumokat, formás lábával<br />
pedig harisnyanadrágokat szokott reklámozni. Egy nagydarab,<br />
kecses, anyás fekete nő pedig, akinek rákosnak látszottak az<br />
anyajegyei, és pompás alt hangja volt, spirituálékat dúdolt.<br />
-[598]-
Hajnali 4:30-ra a Cosa Nostra huszonnyolc szállítóvállalata<br />
mint a washingtoni Cosa Loro alvállalkozója az M&M V&T<br />
Kereskedelmi Vendégszolgálati Részlegével együtt eltávolította<br />
a szemét fennmaradt részét, és reggel 6:00-ra, mikor megjelentek<br />
az autóbuszok első szokásos utasai, minden visszatért a<br />
normális kerékvágásba, kivéve a kurvák és hajléktalanok távollétét,<br />
akiket mindaddig kényszerű száműzetésben tartottak,<br />
amíg minden biztonságossá nem vált.<br />
– Ez ravasz volt magától – dicsérte meg Gaffney Yossarian<br />
kis beszédét.<br />
– Nem tudom elhinni, hogy ezt mondtam – felelte bűnbánóan<br />
Yossarian.<br />
– Még nem mondta el, igaz? – tette hozzá Gaffney, aki<br />
tényleg szerette volna, miközben a monitoron figyelték a buszpályaudvaron<br />
nyüzsgő tömeget, amely még nem gyűlt össze,<br />
amint tagjai kissé bágyadtan, megritkult és sápadt tükörképekként<br />
visszaszivárogtak azokra a helyekre, amelyekről még nem<br />
jöttek meg. – Mrs. Maxon elégedettnek látszott.<br />
– Akkor a férje is elégedett lesz. Szeretem ezeket a Wagner-zenéket.<br />
És ugyanakkor nevetnem is kell. Gondolja, hogy a<br />
Götterdämmerung befejezése tapintatos választás volt erre az alkalomra?<br />
– Igen. Jobb szeretett volna egy rekviemet? – csillant föl<br />
Gaffney sötét szeme.<br />
– Megint elfeketedik ez az istenverte Nap – mondta Hacker,<br />
és könnyedén fölnevetett. – Úgy látszik, nem tudom kitörölni.<br />
– Nem feketedhet el – reccsentett rá Yossarian, akit ezzel<br />
megint felbosszantott. – Ha a Nap elfeketedne, az ég is fekete<br />
lenne, és akkor nem látná.<br />
– Igen? – vihogott az ifjonc. – Csak nézze meg.<br />
-[599]-
Yossarian megnézte, és látta a központi képernyőn, hogy a<br />
Nap csakugyan fekete a kék égen, a Hold újra vörössé vált, és a<br />
kikötőben és a környező vizeken az összes hajó, vontató, bárka,<br />
tankhajó, teherhajó, halászhajó és különféle sportjármű megint<br />
mind felborult.<br />
– Ez egy fantomkép – mondta Hacker. – Mi fantomképnek<br />
hívjuk. Tovább kell dolgoznom rajta.<br />
– Láttam egy másik fantomképet is – mondta Yossarian.<br />
– Az elnökre gondolt?<br />
– Soha nem került elő, igaz? Én nem láttam.<br />
– Nem tudták rávenni, hogy kijöjjön az irodájából. Itt<br />
van... nézze – Yossarian fölismerte a washingtoni Ovális Iroda<br />
előszobáját. – Elő kellene jönnie, hogy kivigyék a KÜKTÉTÉ<br />
épületébe és fölszálljon ott az új szupervonatra. Ehelyett egyre a<br />
másik irányba megy. Beballag a játékszobába.<br />
– Át kell programoznia a modelljét.<br />
Hacker kétségbeesést színlelve megint csak vihogott, és<br />
Gaffneyra hagyta a választ.<br />
dell.<br />
– Nem tudjuk átprogramozni a modellt, Yo-Yo. Ez a mo-<br />
Az elnökséget kell átprogramoznia.<br />
– Nekem?<br />
– Az a helyzet, hogy most benn van – mondta Hacker. –<br />
Mi a fenét tart egyébként abban a játékszobában?<br />
– Kérdezd meg Yossariantól – mondta Gaffney – Ő járt ott.<br />
– Van egy játéka – mondta Yossarian. – Úgy hívják, Triage.<br />
-[600]-
Tizenkettedik könyv<br />
-[601]-
33. KÖZJÁTÉK<br />
Milo gyorsan elveszítette az érdeklődését, és üzleti ügyben<br />
eltávozott, így amikor a riasztó megszólalt, már nem volt a<br />
buszpályaudvaron, nem volt biztonságosan alatta Yossariannal.<br />
– Mr. Minderbinder hol van? – kérdezte McBride, amikor<br />
Yossarian egyedül jelent meg a lépcsőhöz vezető átjárón, amelyen<br />
McBride Gaffneyval álldogált.<br />
– Elment további felhőkarcolókat szerezni a Rockefeller<br />
Centerben – közölte gúnyosan Yossarian. – Vagy saját felhőkarcolót<br />
építtetni. Mindet magának akarja. – Egy szép napon, gondolta<br />
Yossarian, miközben lementek az öntöttvas lépcsőn, ezek<br />
a most mocorogni kezdő szörnyű vérebek talán tényleg ott<br />
lesznek; az lenne aztán a végső trükkös meglepetés! Az összes<br />
liftet megtalálták, közölte vele McBride ujjongva. Michael meg<br />
a barátnője, Marlene ráunt a várakozásra, és már messze lent<br />
jártak Bobbal és Raullal. McBride még valami mást is meg akart<br />
mutatni Yossariannak.<br />
– Milyen messze van a messze lenn? – kérdezte Yossarian<br />
tréfásan.<br />
McBride idegesen vihogott, aztán ravaszkásan, a válla<br />
mögül válaszolt. – Tizenegy kilométernyire!<br />
– Tizenegy kilométernyire?<br />
És ezek nem akármilyen liftek, folytatta McBride. Fölfelé<br />
percenként egy mérföldet tesznek meg, lefelé óránként száz<br />
mérföldet. – És mozgólépcsőik is vannak, egészen végig. Azt<br />
mondják, azok hatvanhét kilométerrel mennek le!<br />
– Gaffney? – kérdezte Yossarian, mire Gaffney lassan bólintott.<br />
– Gaffney, Milo boldogtalan – közölte tréfásan<br />
Yossarian. – Gondolom, ezt maga is tudja.<br />
-[602]-
– Milo mindig boldogtalan.<br />
– Fél.<br />
– Ugyan mitől fél? Megkapta a szerződést.<br />
– Attól fél, hogy nem kért eleget, és nem kap annyit a<br />
Ssssss!-ért, mint amennyit Strangelove kap a gépéért. És még<br />
csak működni se fognak.<br />
Gaffney olyan hirtelen torpant meg a lépcsőn, hogy a két<br />
férfi összeütközött. Yossarian nagy meglepetésére Gaffney elveszítette<br />
a hidegvérét. Yossarianra meredt.<br />
– Hogyhogy nem fognak? Honnan veszi ezt?<br />
– Fognak?<br />
Gaffney fölengedett. – Működnek, Yo-Yo. Egy pillanatra<br />
azt hittem, hogy tud valamit, amit én nem tudok. Máris működnek.<br />
– Az nem lehet. Nem tudnak. A szavukat adták rá.<br />
– Megszegték a szavukat.<br />
– Megígérték nekem.<br />
– Megszegik az ígéreteiket.<br />
– Garanciát adtak rá.<br />
– Nem ér semmit.<br />
– Írásban kaptam.<br />
– Dugja A tájékoztatás szabadsága dossziéjába.<br />
– Nem értem. Lefőzték Strangelove-ot?<br />
Gaffney a szokott módján hangtalanul nevetett. –<br />
Yossarian, barátom, ők Strangelove. Természetesen egyesültek.<br />
Hát nem ugyanazok, kivéve a nevek és a cégek különbségét?<br />
Évek óta megvannak a gépeik.<br />
-[603]-
– Miért nem mondta ezt soha?<br />
– Kinek? Senki nem kérdezte.<br />
– Nekem elmondhatta volna.<br />
– Maga se kérdezte. Gyakran előnyömre szolgál, ha megtartok<br />
magamnak dolgokat. A tudás néha hatalom. Egyesek azt<br />
mondják, a végső fegyver jó lesz az üzletemnek, mások azt,<br />
hogy nem. Ezért vagyok ma idelenn. Hogy megtudjam.<br />
– Miféle üzletének?<br />
– Természetesen az ingatlanüzletnek.<br />
– Ingatlan! – gúnyolódott Yossarian.<br />
– Maga nem hajlandó hinni nekem – mondta Gaffney mosolyogva<br />
–, és mégis azt hiszi, hogy tudni akarja az igazságot.<br />
– Az igazság szabaddá tesz, nem?<br />
– Nem – felelte Gaffney. – És nem is fog. Soha nem tesz<br />
azzá. – Lefelé mutatott McBride-ra. – Menjünk, Yo-Yo. Ő majd<br />
megmutat magának egy másik igazságot. Megismeri ezt a zenét?<br />
Yossarian majdnem biztos volt benne, hogy a hangosító<br />
rendszerből megint azt a Leverkühn-részletet hallja, abból a<br />
műből, amelyet soha nem írtak meg, de ezúttal egy lágy zenekari<br />
változatban, rubato, legato, vibrato, tremolo, glissando és<br />
ritartando előadásban, a népszerű befogadáshoz édeskésnek álcázva,<br />
anélkül hogy bármi utalt volna benne a remegő, taszító,<br />
félelmetes csúcspontra.<br />
– Gaffney, maga téved ezzel a Leverkühnnel kapcsolatban,<br />
tudja. Ez az Apokalopszisből van.<br />
– Most már tudom. Utánanéztem, és láttam, hogy tévedtem.<br />
El se tudom mondani, mennyire zavarba ejt, hogy ezt kell<br />
mondanom. De azt lefogadom, tudom, mit fog ezután kérdezni.<br />
-[604]-
– Észrevett valamit? – kérdezte egyébként Yossarian.<br />
– Hát persze – mondta Gaffney. – Nem vetünk árnyékot<br />
idelenn, és a lépteink zajtalanok. Magva észrevesz valamit? –<br />
kérdezte, mikor odalépett McBride mellé. Nem az őrre utalt,<br />
aki az átjáróban a liftnél ült egy széken. – Nos?<br />
Kilroy eltűnt.<br />
Emléktáblájáról kitörölték a betűket.<br />
Kilroy meghalt, árulta el McBride. – Úgy éreztem, meg<br />
kell mondanom maguknak.<br />
– Volt egy ilyen érzésem – mondta Yossarian. – Vannak<br />
korombéli emberek, akik sajnálattal fogják hallani. Vietnam?<br />
– Ó, nem, nem – felelte meglepetten McBride. – Rák.<br />
Prosztata-, csont-, tüdő- és agyrák. Természetes halálnak minősítették.<br />
– Természetes halál – ismételte meg siránkozva Yossarian.<br />
– Rosszabb is lehetne – mondta Gaffney együtt érzően. –<br />
Legalább Yossarian él.<br />
él.<br />
– Persze – mondta McBride kedélyesen. – Yossarian még<br />
– Yossarian él? – visszhangozta Yossarian.<br />
– Yossarian él – mondta McBride. – Talán ezt tehetnénk a<br />
falra a másik helyett.<br />
– Persze, de meddig? – felelte Yossarian, aztán megszólalt<br />
a riasztó.<br />
McBride tüstént összerezzent. – Hé, mi a fene ez? –<br />
Rémültnek látszott. – Nem ez a riadó?<br />
Gaffney bólintott. – Szerintem az.<br />
-[605]-
– Maguk, fiúk, várjanak itt! – McBride már futott is az őrszem<br />
felé. – Ki fogom deríteni.<br />
– Gaffney? – kérdezte Yossarian remegve.<br />
– Idelenn én se tudom – felelte Gaffney komoran. – Lehet,<br />
hogy a háború, a triage kora.<br />
– Ne pucoljunk innen a fenébe? Menjünk ki.<br />
– Ne őrüljön meg, Yossarian. Itt sokkal nagyobb biztonságban<br />
vagyunk.<br />
-[606]-
Tizenharmadik könyv<br />
-[607]-
34. FINÁLÉ<br />
Mikor hallotta, hogy megszólal a riasztó, és látta a masinán<br />
pislogó színes lámpácskákat, az elnök nagyon meg volt<br />
magával elégedve, amiért mozgásba hozott valamit, és önelégült<br />
vigyorral dőlt hátra a székén, míg csak el nem kezdett neki<br />
derengeni, hogy nem tudja, hogyan lehet leállítani, amit elindított.<br />
Nyomkodta egyik gombot a másik után, de hiába. Éppen<br />
segítségért akart kiabálni, amikor berohant a segítség: Noodles<br />
Cook, a Kövér a Külügyminisztériumból, akinek a neve sose jutott<br />
egykönnyen eszébe, karcsú munkatársa a Nemzetbiztonsági<br />
Tanácstól, a Sovány és a légierőnek az a tábornoka, akit nemrég<br />
léptettek elő a Vezérkari Főnökök Egyesített Tanácsának<br />
főnökévé.<br />
– Mi történt? – sivította Bingam tábornok, a zavarodottságtól<br />
kipirult, rémült ábrázattal.<br />
– Ez működik – mondta az elnök vigyorogva. – Látják?<br />
Akárcsak a játék.<br />
– Ki támad minket?<br />
– Mikor kezdődött?<br />
– Támad minket valaki? -,kérdezte az elnök.<br />
– Ön kilőtte az összes rakétánkat!<br />
– Ön elindította az összes repülőgépünket!<br />
– Én? Hova?<br />
– Mindenhova! Azzal a vörös gombbal, amit nyomkodott.<br />
– Ezzel? Én ezt nem tudtam.<br />
– Ne nyúljon többé hozzá!<br />
-[608]-
– Honnan kellett volna tudnom? Hívják vissza mindet:<br />
Mondják meg, hogy sajnálom. Nem szándékosan csináltam.<br />
– Nem tudjuk visszahívni a rakétákat.<br />
– Nem tudjuk visszahívni a bombázókat.<br />
– Nem tudjuk visszahívni a bombázókat! Mi lesz, ha valaki<br />
megtorlásul visszavág? Nekünk kell őket elsőnek elkapnunk.<br />
– Ezt nem tudtam.<br />
– És ki kell küldenünk a második csapásmérő bombázóinkat<br />
is, arra az esetre, ha az első csapásunk után vissza akarnak<br />
vágni.<br />
– Jöjjön, uram. Sietnünk kell.<br />
– Hova?<br />
– A föld alá. Az óvóhelyekre. Triage... nem emlékszik?<br />
– Dehogynem. Éppen azt játszottam a másikon, mikor átkapcsoltam<br />
erre.<br />
– Az Isten verje meg, uram! Mi a fenén mosolyog?<br />
– Nincs ebben semmi mulatságos, a kurva életbe!<br />
– Honnan kellett volna tudnom?<br />
– Induljunk! Mi vagyunk azok, akiknek túl kell élniük.<br />
– Előkeríthetem a feleségemet? A gyerekeimet?<br />
– Ön is itt marad!<br />
Úgy rohantak ki, mint holmi csőcselék, aztán bezsúfolódtak<br />
a rájuk várakozó, hengeres vészliftbe. A Kövér C. Porter<br />
Lovejoy elgáncsolta, mert ő is kétségbeesetten be akart szállni a<br />
liftbe. A Kövér odabenn hasalt el, Lovejoy pedig úgy csimpaszkodott<br />
a hátára, mint egy dühösen karmolászó őrült majom.<br />
*<br />
-[609]-
Melissa MacIntosh nővér kiszedegette sötét hajából a szeme<br />
színéhez illő világoskék, forró hajcsavarókat, aztán úgy kikente<br />
magát rúzzsal és más kozmetikumokkal, mintha esti<br />
programra készülődne – oka volt rá, hogy a lehető legjobban<br />
akarjon kinézni –, és újra elhatározta, hogy ebéd közben megpróbálja<br />
elhatározni magát a John Yossarian és közte fennálló<br />
nézeteltérést illetőleg, azazhogy a szülészével megbeszélt vizsgálatra<br />
menjen-e el, és megtartsa a terhességét, vagy a nőgyógyászát<br />
keresse fel, és lépéseket tegyen a megszakításra. Fogalma<br />
sem volt róla, hogy miféle szörnyűség történik valahol<br />
másutt.<br />
Megértette, hogy Yossarian vonakodik ilyen hamar újra<br />
megnősülni. Kivett még egy csokoládét a keze ügyében álló félkilós<br />
dobozból. A desszertet a belga pácienstől és a feleségétől<br />
kapta ajándékba azon a napon, amikor majd két év után elevenen<br />
elhagyta a kórházat. Megkönnyebbült, amiért a belgák<br />
visszarepültek Európába, mert hajlamos volt az empatikus ragaszkodásra,<br />
márpedig fel akarta szabadítani az elméjét, hogy<br />
saját kínos helyzetével foglalkozhasson Yossarian roppant józan<br />
érveket hozott fel az ellen, hogy most újra apa legyen.<br />
Érveivel semmiféle benyomást nem ért el. Ha jobb és<br />
gyorsabb volt a vitában, Melissa szemében csak trükkösebbnek<br />
látszott, bár képes volt elismerni önmagának és lakótársnőjének,<br />
Angélának, hogy nem mindig gondolja világosan végig a<br />
dolgokat, és nem lát csalhatatlanul, amikor előre kell tekintenie.<br />
Ezt azonban nem tekintette hibának.<br />
Megvolt benne valami, ami Yossarianban nem: az önbizalom,<br />
az a hit, hogy az olyan emberek számára, mint ő, akik jók,<br />
végül mindennek jól kell alakulnia. Mostanában, Peter gutaütése<br />
után, Angéla is ráunt a pornográfiára meg a munkára, hízni<br />
kezdett, aggódott az AIDS miatt, és vágyakozva beszélt arról,<br />
hogy visszatér Ausztráliába, ahol még mindig élnek barátai és<br />
-[610]-
okonai, meg egy öregotthonban a kedvenc nagynénikéje, akit<br />
reményei szerint majd elkezd látogatni. Ha Angélának mostanában<br />
el kellett gondolkodnia a kotonokról, akkor ő is föladhatná<br />
a szexet, és férjhez mehetne.<br />
Yossarian alaposan fölfújta az éveik számát, és majdnem<br />
megint ügyesen átejtette – Melissa gratulált magának, amiért<br />
ezt sikerült megakadályoznia – alig két estével előbb.<br />
– Én egyszerűen nem félek semmi ilyesmitől – adta tudtára<br />
dacosan Melissa, megmerevítve a gerincét. – Megleszünk<br />
nélküled is, ha muszáj.<br />
– Nem, nem – javította ki Yossarian, szinte maliciózusan. –<br />
Tegyük fel, hogy te leszel az, aki hamarosan meghal!<br />
Melissa erről nem volt hajlandó tovább beszélni. Elképzelni<br />
csecsemő lányát, akinek csak a hetven éven felüli apja van,<br />
túl bonyolult gubanc volt számára, meg se próbálta kibogozni.<br />
Tudta, hogy neki van igaza.<br />
Semmi kétsége nem volt afelől, hogy Yossarian még akkor<br />
is megfelelő anyagi segítséget nyújtana, ha ővele dacolva makacsul<br />
kitartana, és nem folytatnák tovább a páros életet. A szíve<br />
mélyén tudta, hogy ennyiben megbízhat benne. Igaz, ritkábban<br />
volt vele olyan hevesen szerelmetes, mint a legkorábbi időszakokban.<br />
Már nem csalogatta többé fehérnemű-vásárlással, és eddig<br />
még nem vitte el se Párizsba, se Firenzébe, se Münchenbe<br />
bevásárolni, és most már csak a születésnapjára küldött rózsákat.<br />
De benne is csökkent a szerelmeskedő kedv, tűnődött most<br />
enyhén bűntudatos balsejtelmekkel, és időnként gondolatban<br />
emlékeztetnie kellett rá magát, hogy csábítóbban kellene igyekeznie<br />
a kielégítő érzékiség azon csúcsainak elérésére, amelyek<br />
kezdetben normálisabban előbukkantak köztük. Amikor<br />
Angela rákérdezett, elismerte, hogy Yossarian már soha nem<br />
látszik féltékenynek, és már nem mutat érdeklődést a szexuális<br />
-[611]-
múltja iránt. Már moziba is ritkán akarta elvinni. Már azt is<br />
minden harag és elégedetlenkedés nélkül emlegette, hagy egészen<br />
mostanáig soha nem találkozott nővel, aki egy folyamatos<br />
viszony során ugyanolyan gyakran akart szeretkezni, mint ő.<br />
Visszatekintve megpróbálta megállapítani, áll-e ez a többi férfira<br />
is, aki a barátja volt. Ami azt illeti, Yossarian már nem dolgozott<br />
olyan keményen, hogy a kedvébe járjon, mint korábban, és<br />
nem aggódott különösebben, amikor látta, hogy nem sikerült<br />
kielégítenie.<br />
Melissa nem érezte, hogy ez bármit is számítana.<br />
Melissa MacIntosh tudta, hogy igaza van, és képtelen volt<br />
belátni, hogy bármi rossz volna abban, amit akar. Olyan nő<br />
volt, aki szeretett „ösztönös érzésekről” beszélni, ahogyan<br />
dogmatikus intuícióit megfogalmazta, és most az volt az ösztönös<br />
megérzése, hogy ha türelmes lesz, ha egyszerűen kitart,<br />
nem enged, és türelmesen hajthatatlan marad, Yossarian, mint<br />
rendesen, végül bele fog egyezni bármibe, amit ő akar. A gyerek<br />
ügyében Yossariannak erős érvei voltak. Ő csak egyetlen<br />
érvet tudott felhozni, de ez elég volt: akarta a gyereket.<br />
Az a gondolat, hogy Yossarian esetleg nem jelenik meg a<br />
vendéglőben, hogy tovább érveljen, meg se fordult a fejében,<br />
míg csak távozás előtt körül nem nézett a kis lakásban. Rémületében<br />
inkább tüstént ki is verte a fejéből, mintsem hogy akár<br />
csak elkezdjen töprengeni rajta, mit jelenthet ez a cserbenhagyás.<br />
Magas sarkú cipőt húzott, hogy még jobban nézzen ki, aztán<br />
sebesen, csábító, kopogó léptekkel kiment.<br />
Odakinn, a sarok mellett, ahová taxiért indult, előreláthatóan<br />
ott látta az Egyesített Edison Társaság karbantartó kocsijait<br />
meg az embereket, akik feltörték az aszfaltot, hogy kijavítsanak<br />
vagy modernizáljanak valamit. Az elektromos vállalatnak ezek<br />
az emberei mindig ott voltak, úgy érezte, szinte az idők kezdete<br />
-[612]-
óta, amikor magas sarkaival kopogva elment mellettük. Elmerült<br />
az előtte álló konfrontáció részleteiben, és alig vette észre,<br />
hogy sötétebb az ég, mint ebben a napszakban normális volna.<br />
Miután oly hosszú idő után kiengedték a kórházból, a belga<br />
páciens visszarepült Európába, vezető állásába az Európai<br />
Gazdasági Közösségnél. Humorosan úgy beszélt magáról mint<br />
,,Európa beteg emberéről”. Tisztes egészségnek örvendett, és<br />
túláradó volt a természete, de csökkent a súlya, és sokkal gyöngébb<br />
férfi lett, miután elveszítette egy hangszálát, a fél tüdejét<br />
és a fél veséjét. Mivel azt tanácsolták neki, hogy mondjon le a<br />
tömény italokról, az elbocsátása utáni kéthetes ambuláns kezelés<br />
alatt borra és sörre korlátozta az italozását. A nyakában lévő<br />
pontszerű nyílásba leszívatás vagy intubáció céljából állandó<br />
műanyag implantátumot ültettek be, amelyen át, ha bohóckodni<br />
akart, beszélni is tudott, vagy beszívta a cigarettafüstöt, majd<br />
elégedetten tüsszögött tőle. Eltiltották a dohányzástól, de oda<br />
lyukadt ki, hogy így az nem számít. Játékos, pajkos felesége,<br />
akit felvidított, hogy elevenen visszakapta a férjét, még fújt is<br />
neki. Gyakorlott ügyességgel, összecsücsörített szájjal megszívta<br />
a cigarettáját, azután keskeny, egyenes sugárban játékosan<br />
befújta a cigarettafüstöt a műtéti nyílásba helyezett fedeles kis<br />
műanyag hengerbe. Utána, ha otthon voltak, babusgatták, csókolgatták,<br />
csiklandozták egymást, és szeretkeztek. Nagy elragadtatásukra<br />
és elképedésükre ez rendszeresebben sikerült,<br />
mint még nemrég bármelyikük gondolta volna. A férfi kívülállók<br />
elől normális körülmények közt elrejtette a protézisét magas<br />
gallérú inggel, a nyakkendőjére kötött nagy csomóval, vagy<br />
széles csokornyakkendővel, sállal, vagy színes, nyakra való<br />
kendővel. Felfedezte magában, hogy a gyengéje a pöttyös. Európának<br />
ez a beteg embere csak a feleségével osztotta meg egy<br />
további titkát, azt az abszolút hitét, hogy semminek, amit ő, a<br />
kollégái vagy a szakértők bármiféle testülete tehetnek, nem lesz<br />
semmiféle tartós javító hatása kontinensének vagy a nyugati vi-<br />
-[613]-
lágnak a gazdasági életére és sorsára. Az embereknek csekély a<br />
hatalmuk az emberi események fölött. A történelem a maga autonóm<br />
menetét követi, függetlenül azoktól az emberektől, akik<br />
csinálják.<br />
Mielőtt elhagyta a kórházat, kis ünnepséget rendezett a<br />
szobájában a feleségével, és minden nővérnek és a személyzet<br />
minden más tagjának egy üveg pezsgőt, egy félkilós doboz<br />
Fanny Farmer csokoládét és egy karton cigarettát ajándékozott.<br />
Készpénzt is akart adni, mindenkinek egy százdolláros bankót,<br />
de a kórház nem helyeselte a pénzajándékot.<br />
A repülőgépeken a belga páciens meg a felesége általában<br />
az első osztályra váltott jegyet, de minden útjukon élvezettel<br />
töltötték az idő egy részét a páros üléseken a szorosabb közelség<br />
és az intim bensőségesség miatt, amely lehetővé tette, hogy<br />
kockázatos pajkossággal egymáshoz szorítsák a combjukat meg<br />
a karjukat, miközben dohányoztak, a takarók rejteke alatt pedig<br />
a csúcspontig simogathassák és izgathassák egymás nemi szerveit.<br />
Mikor ezúttal az Atlanti-óceán fölött hazarepültek, elégedetten<br />
üldögéltek első osztályú üléseiken, és filmet, egy vígjátékot<br />
néztek abban a pillanatban, amikor megszólalt a riasztó,<br />
amelyről nem tudtak. Mit sem gondolt egyikük sem a számos<br />
gőzlő, fehér páraorsóról, amelyek, mint megfigyelték, elkezdtek<br />
széttekeredni a láthatatlan repülő objektumok mögött, amelyek<br />
náluk gyorsabban, magasabban és alacsonyabban haladtak, és<br />
akkor kezdtek feltűnni az égen, miután a képernyő elfeketedett,<br />
majd a lámpák vad csillogással újra kivilágosodtak, és az ablakokon<br />
felhúzták a függönyöket. Miután kelet felé szálltak, az<br />
alkonyatba, nem zavarta őket, hogy az ég elsötétedett. Mögöttük<br />
ólomszürkévé vált a Nap. Az elromlott vetítőszerkezet<br />
mintha a belső kommunikációs rendszert is befolyásolta volna.<br />
A fejhallgatókból nem szólt se zene, se más szórakoztató műsor.<br />
-[614]-
Mikor egy stewardess mikrofonnal a kezében kiállt az utasfülke<br />
elejébe, az ő szavait sem közvetítették. Amikor az utasok kedélyesen,<br />
színlelt bosszússággal, gesztikulálva integettek a kabinszemélyzet<br />
más tagjainak, hogy érdeklődjenek, és a stewardok<br />
és a stewardessek lehajoltak, hogy válaszoljanak, az ő szavaik is<br />
hangtalanok maradtak.<br />
*<br />
Dennis Teemer nem hallott róla, és a bíborosnak sem szóltak,<br />
pedig előzőleg már célzások jutottak a fülébe holmi katasztrófatervekről.<br />
Sokakat felhívtak telefonon, de se a tudomány<br />
embere, se a lelkek őrzője nem volt köztük. Mivel már<br />
nem volt rá többé lehetőség, hogy a nagyközönséget megóvják<br />
a támadástól, nem gondoskodtak nyilvános óvóhelyekről, és<br />
nem tartották politikusnak rémületet és kétségbeesést kelteni<br />
egy olyan figyelmeztetéssel, amely indokolatlannak bizonyulhat<br />
abban az esetben, ha a rettegett atom-ellentámadás nem következik<br />
be.<br />
Amikor kiadták a riasztást, csak a már előre kiválasztott<br />
boldog, privilegizált keveseket hívatták, terelték össze és engedték<br />
le. Mind ritka képességekkel rendelkező férfiak voltak,<br />
akiket nélkülözhetetlennek ítéltek életmódunk föld alatti örökös<br />
továbbviteléhez. Miután megtalálták, sietve a hőálló liftekhez<br />
terelték őket a KÜKTÉTÉ rendőreinek és rendőrnőinek elkötelezett,<br />
különleges csoportjai, akik mindaddig nem álltak<br />
meg, és nem gondolkodtak el azon, hogy őket magukat is nélkülözhetőkként<br />
ki fogják zárni, amíg el nem jött az igazság pillanata.<br />
*<br />
– Itt Harold Strangelove beszél, és örömmel fogják hallani,<br />
hogy mind nekem, mind legfontosabb munkatársaimnak sikerült<br />
biztonságosan lejutnunk ide, és továbbra is rendelkezésükre<br />
állunk pompás kapcsolatainkkal és tanácsainkkal, valamint a<br />
-[615]-
legjobb minőségű bombasztjainkkal – mondta jól érthetően a<br />
hang a hangszórórendszerből. – Az elnököt hátrahagytuk, és én<br />
vettem át a vezetést, mert többet tudok, mint bárki más. Rakétáinkat<br />
elindítottuk, és garantálom, hogy sikeresen meg fogjuk<br />
valósítani célkitűzéseinket, mihelyt rá tudunk jönni, hogy mi<br />
volt a célunk a kilövésükkel. Nem tudjuk még, vajon az általunk<br />
megtámadott területek valamelyike fog-e megtorlással élni.<br />
Erre való képességük csökkentésére összes első csapásmérő<br />
repülőgépünk a levegőben van. Hamarosan megszüntetjük a<br />
rádiótilalmat, hogy hallhassák. Addig is biztosítom önöket,<br />
hogy semmiről nem feledkeztünk meg. Életképes közösségünk<br />
van, amely fennmarad, jobban mondva fennmarad, hatvanhét<br />
kilométerrel a föld alatt, és továbbra is szabályosan és demokratikusan<br />
fogunk eljárni, amíg mindenki azt csinálja, amit mondok.<br />
Katonailag biztonságban vagyunk. Megvan hozzá a személyzetünk,<br />
mely szükséges ahhoz, hogy túléljünk egy külső<br />
nukleáris ellentámadást, ha ez bekövetkezne. Vannak politikai<br />
vezetőink, hivatásos közigazgatási szakembereink, orvosaink,<br />
intellektueljeink, mérnökeink és más szakembereink. Mit kívánhatnánk<br />
többet? A rejtekhelyeinkre vezető bejáratokat mostanára<br />
lezárták a KÜKTÉTÉ különleges erői. Bárkinek, aki olyan<br />
szerencsés, hogy itt lehet, de elégedetlenné válik és távozni<br />
akar, engedélyt adunk a távozásra. Ez egy szabad ország. De<br />
felhatalmazás nélkül senki új embert nem engedünk be, és a<br />
túlélők közül sem bocsátunk be senkit, amíg úgy nem döntök,<br />
hogy beengedem őket. Jól el vagyunk látva mindennel, amire<br />
egy jóhiszemű, józan embernek szüksége lehet, és nincs előrelátható<br />
határa annak az időnek, amelyet kényelmesen eltölthetünk<br />
itt, amíg azt teszik, amit mondok. A rekreációs lehetőségek<br />
széles skálája áll rendelkezésünkre. Mindenre gondoltunk.<br />
Most itt van a Vezérkari Főnökeim Egyesített Tanácsának új elnöke,<br />
hogy tájékoztassa önöket, és beszámoljon önöknek katonai<br />
helyzetünkről, ahogyan most áll.<br />
-[616]-
– Amerikai honfitársaim! – mondta Bernard Bingam tábornok.<br />
– Őszintén szólva semmivel sem tudok többet önöknél<br />
azokról az okokról, amiért erre a háborúra sor került, de azt<br />
tudjuk, hogy jó okaink voltak rá, ügyünk igazságos, és katonai<br />
hadműveleteink ugyanúgy tökéletesen sikeresek lesznek, mint<br />
mindazok, amelyekre a múltban vállalkoztunk. Rakétaelhárító<br />
rakétaegységeink teljes készültségben vannak, és valószínűleg<br />
hihetetlen sikereket érnek el bármiféle ellenséges rakéták ellen,<br />
amelyek megtorlásul esetleg ránk záporozhatnak. Ebben a stádiumban<br />
legerősebb eszközeink a nehézbombázóink. Több száz<br />
áll rendelkezésünkre belőlük az első csapáshoz, és most megindítjuk<br />
őket, pusztán óvintézkedésként. Önöknek is engedélyezem,<br />
hogy meghallgathassák, amint érintkezésbe lépek légi<br />
hadműveleteink parancsnokával. Kezdjük is. Halló, halló. Itt<br />
Bingam, Bingam, Bernie Bingam Washingtonból, a Ben Jerry<br />
ellátóraktár föld alatti főhadiszállásáról. Jelentkezzen, parancsnok,<br />
kérem, jelentkezzen.<br />
– Häagen-Dazs.<br />
– Köszönöm, Whitehead parancsnok. Hol van?<br />
– Tizenhatezer méter magasságban, repülő stratégiai parancsnoki<br />
harcállásunkon, az ország földrajzi középpontja fölött.<br />
– Tökéletes. Utasítsa egységeit, hogy folytassák. Most a<br />
leglényegesebb az idő. Aztán változtassa meg a helyzetét.<br />
– Már megváltoztattuk a helyzetünket, miközben jelentést<br />
tettem róla.<br />
– Tehát többé már nem pontos?<br />
– Akkor sem volt pontos.<br />
– Tökéletes. Jelentse, ha ellenséges rakétákat vagy repülőgépeket<br />
észlelnek. Tájékoztatni fogjuk, amikor mindnyájan<br />
visszajönnek.<br />
-[617]-
– Igenis, uram. Hová jöjjünk vissza?<br />
– Hmmmm. Lehet, hogy nem lesz rá hely. Azt hiszem, erre<br />
nem gondoltunk. Akár leszállhatnának azokon a területeken,<br />
amelyeket elpusztítottunk. Folytassa a tervezett módon.<br />
– Feltétlenül, Bingam tábornok.<br />
– Okvetlenül, Whitehead parancsnok.<br />
– Häagen-Dazs.<br />
– Ben&Jerry. Dr. Strangelove?<br />
– Pompás volt.<br />
– Feltétlenül, dr. Strangelove?<br />
– Okvetlenül, Bingam tábornok. Semmiről nem feledkeztünk<br />
meg. Most elnézést kell kérnem önöktől, többiektől, mert<br />
egy apróságról mégis megfeledkeztünk. – Amikor folytatta,<br />
szándékosan kásásan ejtette a szavakat, nyilvánvaló, tréfásan<br />
önmagát cáfoló bocsánatkérésként. – Elmulasztottunk nőket<br />
magunkkal hozni. Ó, igen... el tudom képzelni magukat, macho<br />
férfiakat, amint fogják a fejüket és nyöszörögnek a színlelt boldogtalanságukban.<br />
De gondolják meg, micsoda széthúzást<br />
okoznának itt és most. Nem az én tisztem, hogy hivatalosan<br />
ajánljam, de orvoskari főnökünk emlékeztetett rá, hogy az önmegtartóztatás<br />
mindig a gyöngébb nem megfelelő pótlékának<br />
bizonyult. A nőket egyébként megfelelően pótolja az onánia, a<br />
felláció és a szodómia. Kotonok használatát javasoljuk, melyekből<br />
nagy készleteket fognak találni a vegyesboltjainkban és a<br />
szupermarketjeinkben. A népesség fenntartása érdekében végül<br />
esetleg be kell majd engednünk néhány nőt, ha ugyan még marad<br />
belőlük. Ami a papokat illeti, úgy hisszük, összes nagyobb<br />
felekezetünkből van néhány papunk. Amíg megtalálják őket,<br />
van egy felekezeten kívüli emberünk, aki kész minden hitfelekezet<br />
híveinek lelki igényeit ellátni. Ami pedig a végkimenetelt<br />
illeti, kérem önöket, ne aggódjanak. Nem feledkeztünk meg<br />
-[618]-
semmiről. <strong>Első</strong> csapásunk után titkos védelmi-támadó repülőgépeink<br />
készen állnak a második csapásmérő légitámadásra, és<br />
az első csapásunkat átvészelő bármely fegyver megsemmisítésére,<br />
amellyel visszacsaphatnának ránk. Abszolút biztosak vagyunk<br />
benne, hogy szinte nincs miért aggódnunk, hála régi-új<br />
Lopakodó bombázónk régi-új változatának, saját Strangelove<br />
Ultraszuperemnek és Minderbinder Ssssss!-ének. Újságok nem<br />
fognak megjelenni. Mivel az összes jelentést hivatalos forrásokból<br />
fog származni, nem lesz okuk hinni bennük, és minimálisra<br />
fogjuk szorítani őket. Häagen-Dazs.<br />
– A Ssssss!? – képedt el Yossarian.<br />
– Megmondtam magának, hogy működni fog.<br />
– Gaffney, mi fog történni?<br />
– El vagyok vágva a forrásaimtól.<br />
A tizenegy kilométeres szintre való lefelé száguldás óránként<br />
ezerhatszáz kilométeres sebességgel majdnem öt percig<br />
tartott a liften. A hatvanhét kilométeres aljzatra vezető út mintegy<br />
további húsz percet vett volna igénybe, így aztán megállapodtak,<br />
hogy egy darabig a mozgólépcsőkön folytatják.<br />
– Sejteni se tudja? Hol lesz mindennek a vége?<br />
Gaffneynak erre megvolt a válasza. – Ahol elkezdődött,<br />
mondják a fizikusok. Ez járt az eszemben azzal a regénnyel<br />
kapcsolatban, amelyet talán majd meg akarok írni. Ádám és<br />
Éva teremtésének mindkét története után kezdődne. Mert kettő<br />
van, tudja.<br />
– Tudom – mondta Yossarian.<br />
– Meg lenne lepve, hány ember nem tudja. Az én történetem<br />
a teremtés hatodik napján kezdődik.<br />
– És onnan hova megy?<br />
-[619]-
– Visszafelé – károgta Gaffney, úgy adva elő regényötletét,<br />
mintha máris diadalt aratott volna vele. – Visszafelé menne az<br />
ötödik napra, mint egy hátrafelé levetített film. Az én történetem<br />
kezdetén Isten visszaváltoztatná Évát oldalbordává, és<br />
visszatenné a bordát Ádámba, ahogy a második verzióban találjuk.<br />
Egyszerűen visszacsinálná Ádám és Éva saját képére és<br />
hasonlatosságára való megteremtését, ahogyan az első változatban<br />
találjuk, mintha sohasem alkotta volna meg őket. Egyszerűen<br />
eltüntetné őket a hatodik napon teremtett barmokkal,<br />
csúszómászó állatokkal és szárazföldi vadakkal együtt. Az én<br />
második napomon, az Ő ötödik napján visszavenné a madarakat<br />
és a halakat. Utána eltűnne a Nap és a Hold, az ég mennyezetén<br />
világító egyéb testekkel együtt. Aztán visszavenné a harmadik<br />
nap gyümölcsfáit és növényzetét, és a vizek újra összegyűlnének,<br />
és a földnek nevezett száraz eltűnne. Ez a harmadik<br />
nap volt, és az utána következő napon visszavenné az égnek<br />
nevezett mennyezetet, amely elválasztja a vizeket. Aztán az első<br />
napon, az én hatodik napomon a fény is eltűnne, és semmi nem<br />
választaná el a világosságot és sötétséget, a Föld pedig megint<br />
kietlen és puszta lenne. Visszajutnánk a kezdetekig, mielőtt<br />
bármi lett volna. Aztán ellopok az Újtestamentumból egy nagyon<br />
ügyes vonást. Kezdetben vala az Ige, és az Ige Isten volt,<br />
emlékszik? Most természetesen visszavesszük az igét, és ige<br />
nélkül nincs Isten. Mit szól hozzá?<br />
– A gyerekek imádni fogják – mondta Yossarian maró<br />
gúnnyal.<br />
– Jó film lenne belőle? Mert a folytatásában két- vagy hárommilliárd<br />
évvel később újra elindulna az egész, és a legapróbb<br />
részletekig pontosan ugyanúgy teremtődne újra.<br />
– Gaffney, én sokáig nem tudok várni. Van egy állapotos<br />
barátnőm odafönn, akinek hamarosan gyereke születik, ha ha-<br />
-[620]-
gyom. Menjünk néhány kilométert gyalog. Nem bízom a mozgólépcsőben.<br />
Mikor menet közben lenézett, Yossarian hirtelen nem hitt<br />
a szemének. Valahol elhagyta a szemüvegét. De első pillantásra<br />
még szemüveggel sem tudta volna elhinni, amit látott fölfelé<br />
jönni, vele szemben.<br />
*<br />
Amikor Leslie R. Groves tábornok, aki 1970-ben halt meg<br />
szívbajban, meghallotta a rádiót, elhatározta, hogy fut, menti az<br />
életét, és lefelé megy a Föld megalvadt középpontja felé, ahol<br />
mint tudta, olyan forróság van, mint Hádészban, de mégsem<br />
akkora forróság, mint egy fúziós robbanás hőmérséklete, vagy a<br />
lelkész fejlesztette hő, ha továbbra is sikerül trícium és lítiumdeuterid<br />
nukleáris keverékévé alakulnia, és eléri a kritikus tömeget.<br />
– Ne üssétek meg! Ne ragadjátok meg! Ne nyúljatok hozzá!<br />
– rikoltotta el parancsait, hazája iránti kötelességéből, és<br />
utolsó szívességként a lelkész iránt, aki nem volt hajlandó vele<br />
menni, és menteni a bőrét. – Ne hagyjátok túlhevülni! Felrobbanhat!<br />
Mikor látták, hogy a tábornok megpucol, összes tudósa,<br />
szakembere, mérnöke és háztartási személyzete is futásnak<br />
eredt, így a bejáratoknál harcálláspontjukat elfoglaló fegyvereseket<br />
leszámítva a lelkész egyedül maradt.<br />
*<br />
Mikor a vonat döcögve megállt, a lelkész látta, hogy a Rockefeller<br />
Center csillogó jégpályája kihullik az általa látott képből,<br />
a körülötte álló felhőkarcolók dülöngélni kezdenek, majd<br />
furcsán félredőlve nyugalomba kerülnek. A lelkész előzőleg<br />
egyszer már megpillantotta Yossariant, amint átvágott az utcán<br />
egy fiatalabb férfival, aki a fia lehetett volna, és visszaszállt egy<br />
-[621]-
hosszú, gyöngyszürke limuzinba, amely mintha ragacsos vérfoltokat<br />
eresztett volna a kerekeiből, miközben egy turistabottal<br />
és zöld hátizsákkal járkáló alak gonosz tekintettel nézegette<br />
őket. Másodszor már nem találta meg Yossariant a Metropolitan<br />
Museum of Art előtt, akárhányszor kapcsolt oda és várta.<br />
Eszébe sem jutott, hogy a Kikötői Hatóság Buszpályaudvarán<br />
keresse, amikor átkapcsolt oda, és sóvárogva nézegette az épületet.<br />
Ott érkezett meg első alkalommal a városba. Mostanára<br />
már fájdalmassá vált, amikor visszakapcsolt Kenoshába. Hetenként<br />
három este figyelte a feleségét, amint lassan lépkedve<br />
találkozik az utca túlsó oldalán élő özvegyasszonnyal, hogy aztán<br />
kocsin menjenek el egy újabb bridzspartira a presbiteriánus<br />
templomba, főleg olyan férfiakból és nőkből álló társaságba,<br />
akik elveszítették a házastársukat. Búbánatosan figyelte, mert<br />
már nem volt része többé a felesége életének.<br />
Amikor a vonat megállt, és a korcsolyapálya eltűnt, odakintről<br />
hirtelen nagy hangzavart, kiabálást és futó lépteket hallott,<br />
és sejtette, hogy valami zűr van. Várta, hogy jöjjön valaki,<br />
aki megmondja neki, hogy mit csináljon. Tíz perc sem telt belé,<br />
és teljesen magára maradt. Groves tábornok világosan beszélt.<br />
– Nem, én ki akarok menni – határozta el a lelkész.<br />
– Lehet, hogy ott háború van.<br />
– Haza akarok menni.<br />
– Albert, guruljon már dühbe. Maga soha nem dühös?<br />
– Olyan dühös vagyok, hogy fel tudnék robbanni.<br />
– Ez jó! Én megteszem, amit tudok, hogy megtisztítsam az<br />
útját. – Ekkor hallotta a lelkész, amint szétkiabálta utolsó parancsait,<br />
mielőtt elrohant.<br />
A lelkész óvatosan megpróbált leszállni a vonatról. Volt<br />
nála némi készpénz a tábornoktők és a társadalombiztosítási<br />
számát is visszakapta. Ő volt az utolsó, aki leszállt a vonatról.<br />
-[622]-
Kissé távolabb egy sor mozgólépcsőt látott, amelyek vadonatújnak<br />
látszottak. Teljesen egyedül volt, leszámítva a vörös tábori<br />
zubbonyos, zöld nadrágos, barna katonacsizmás őröket. Ilyen<br />
őrök álltak állig fölfegyverkezve a lefelé vivő mozgólépcső tetejének<br />
és aljának összes bejáratánál. Fölfelé szabadon mehetett,<br />
szabadon távozhatott.<br />
– Lehet, hogy nehezen fog tudni visszajönni, uram.<br />
Mihelyt rálépett a mozgólépcsőre, tüstént gyalog is elindult<br />
rajta fölfelé, mert szeretett volna olyan gyorsan eljutni oda,<br />
amilyen gyorsan csak tud. Kapaszkodás közben egyre fokozta<br />
az iramot. Amikor fölért a tetőre, a nyíl útmutatását követve eljutott<br />
egy henger alakú, átlátszó lifthez, amely, miután benyomta<br />
a legfelső gombot, olyan gyorsan kezdett el vele emelkedni,<br />
hogy első pillanatban elállt a lélegzete és úgy érezte, süllyednek<br />
a belei. A függőleges, átlátszó üvegtáblákon át látta, hogy áthalad<br />
egy golfpályán, aztán meg egy vidámparkon, ahol hullámvasút<br />
és óriáskerék áll, és a hintáslegények ugyanolyan árnyalatú<br />
vörös kabátot viselnek, mint a különleges katonai alakulatok.<br />
Elhaladt utak mellett, amelyeken katonai járművek és polgári<br />
szedánok robogtak, elhaladt egy mozgékony rakétákból és<br />
WISCONSIN SAJT ÉS BEN&JERRY FAGYLALT feliratú hűtőkocsikból<br />
álló vasúti szerelvény mellett. Ahol a lift majd húszpercnyi<br />
út után megállt, újabb vadonatúj mozgólépcsőpórra talált.<br />
Ahol ezek véget értek, felszállt egy újabb liftre, és megint a<br />
legmagasabb szint gombját nyomta meg. Aztán megint mozgólépcsőkön<br />
ment följebb. Úgy érezte, kilométereket baktat fölfelé,<br />
de nem fáradt el belé. Egész idő alatt felfelé bámulva hirtelen<br />
nem hitt a szemének, amikor szemtől szembe találta magát<br />
Yossariannal, aki sebesen baktatott lefelé a másik mozgólépcsőn.<br />
Szájtátva bámulták egymást a kölcsönös felismerésben.<br />
– Hát maga mit csinál itt? – kiáltották mind a ketten.<br />
-[623]-
– Én? Mit csinál maga itt? – vágták vissza mindketten Ellenkező<br />
irányba haladtak.<br />
– Lelkész, ne menjen ki! – kiabált vissza Yossarian, tölcsért<br />
formálva a tenyeréből. – Veszély vár odakinn. Jöjjön vissza!<br />
– Lófasz a seggébe! – kiáltotta a lelkész, aztán töprengeni<br />
kezdett, hogy a csudába jönnek ilyen szavak a szájára.<br />
Miután kiejtette őket, a felszabadulás olyan szelleme sarkantyúzta<br />
tovább, amelyet ő maga is fanatikusnak vélt. Végül,<br />
amikor kirohant az utolsó liftből, egy szállítójárművekkel és siető<br />
gyalogosokkal zsúfolt átjáróban találta magát. Szemben, a<br />
túlsó oldalon egy meredek öntöttvas lépcső emelkedett rövid<br />
szakaszokban a spirális lépcsőpihenőkre, a tetején pedig egyegy<br />
függőfolyosó vitt a kijárat hatalmas fémajtajához. A lépcsőn<br />
felkapaszkodva rá se hederített a vad kutyák kitörő ugatására,<br />
amelyet a háta mögül hallott. Odafönn őr, az ajtón pedig a következő<br />
felirat állt:<br />
VÉSZBEJÁRAT<br />
TILOS A BEMENET<br />
EZT AZ AJTÓT HASZNÁLAT KÖZBEN<br />
ZÁRVA ÉS BERETESZELVE KELL<br />
TARTANI<br />
Az őr nem próbálta megállítani, sőt lekötelezően kinyitotta<br />
a zárat, elhúzta a reteszt, és kitárta az ajtót. Az ajtó túlsó oldalán<br />
két további őr volt szolgálatban. Ezek sem akadályozták<br />
semmiben. Egy fémszekrényen áthaladva valamiféle kis szolgálati<br />
helyiségben találta magát, majd azon túl egy folyosón, ahol<br />
a feje fölött lépcsők lejtettek, aztán megpillantott egy kijárati ajtót<br />
az utcára. Megdobbant a szíve. Már kezdem látni a fényt,<br />
mondta magában, aztán kifelé lódult a sötét nappalba, kikerülve<br />
a sarokban egy rakás szart, amelyre csak rövid pillantást vetett.<br />
-[624]-
A buszpályaudvar mellett volt, egy mellékutcában, az<br />
egyik alacsonyabb szinten, ahonnan a buszok indultak. Az<br />
egyik már melegítette a motorját, éppen indulni készült a wisconsini<br />
Kenoshába, vele együtt alig három utassal. Mihelyt elengedte<br />
magát az ülésen, kifújta az orrát, köhécselt, hogy kitisztítsa<br />
a torkát, aztán megkönnyebbülten, mélyen felsóhajtott. Valahányszor<br />
megállnak majd étkezésre, meg fog próbálni telefonálni,<br />
míg csak el nem éri az asszonyt. A beszállóhely egy védőtető<br />
alatt volt, így nem volt meglepve, hogy olyan tompának<br />
látszik a fény De mikor áthaladtak az alagúton, és kiértek a<br />
sztrádára, az ég semmivel sem lett fényesebb. Szinte minden<br />
kíváncsiság nélkül nézett ki az ablakon, és látta, hogy maga a<br />
Nap is hamuszürke, és a peremét fekete karika sötétíti el. Wisconsinban,<br />
borús napokon gyakran látott a felhőtömegek mögött<br />
ilyen gyönge napsütést. Azt nem látta, hogy nincsenek felhők.<br />
*<br />
A The New York Times mindennapos szerkesztőségi értekezletén,<br />
amelyen eldöntötték a következő kiadás címlaptervét,<br />
elhatározták, hogy megjósolnak egy kiszámíthatatlan napfogyatkozást,<br />
mire a tévéhíradósok elhatározták, hogy beszámolnak<br />
róla.<br />
*<br />
Frances Beach, aki elsődlegesen beteg férje gondozásának<br />
és vigasztalásának szentelte magát, réges-rég túljutott azon a<br />
ponton, amikor még törődött azzal, hogy miről dönt a The New<br />
York Times vagy bármelyik más újság, kivéve a divatot. Utolsó<br />
éveiben nem volt meglepve, amikor azon kapta magát, hogy<br />
magát mélységesen szerelmes Yossarianba. Könyvéből felnézve<br />
levette az olvasószemüvegét, és bűnbánó mosollyal arra a jóakaratú<br />
következtetésre jutott, hogy érzelmeikből hiányzott a<br />
viszálykodás és a dráma. Soha egyiküknek sem volt igazán<br />
-[625]-
szüksége a másikra. Az volt kettejük között a baj, hogy soha<br />
semmi nem ment köztük félre.<br />
*<br />
Claire Rabinowitz harcias ellenségességet érzett minden<br />
utastársával szemben az El Al Izraelbe induló járatán. Meg<br />
akarta nézni azt a Tel-Aviv melletti tengerparti házat, amelyre<br />
vásárlási opció formájában már előleget fizetett. Tekintete alig<br />
kapcsolódott össze bárki máséval, sem az első osztályú várócsarnokban,<br />
sem a kapu előtti váróteremben, ahová agresszív<br />
kíváncsiságból szintén kiballagott, hogy agyoncsapja az időt. A<br />
gép fedélzetén egyetlen férfi sem akadt, akármilyen korú volt,<br />
akár a családjával utazott, akár egyedül, aki akárcsak távolról is<br />
megközelítette volna azt, amit büszkén a maga mércéjének tekintett.<br />
Senki nem akadt, aki akár csak a gyertyát tarthatta volna<br />
az ő Lew-jának. Sammy Singer, aki most Kaliforniában volt,<br />
vagy talán már úton Hawaiiba vagy Ausztráliába, megjósolta,<br />
hogy ez esetleg megtörténhet, és Claire bóknak vette a figyelmeztetését.<br />
Mikor Lew-ról beszélt valakinek, a gyerekeinek<br />
vagy Sammynek, soha nem beszélt úgy róla, hogy az ő Lew-ja.<br />
De mikor rágondolt, még mindig az ő Lew-ja volt. Csak lassan<br />
lett úrrá vonakodásán, hogy elismerje, immár mindörökre lehetetlen<br />
újjáteremteni azt, ami volt. Magától értetődőnek tartotta,<br />
hogy az összes többi utas is zsidó a járaton, még azok is, akik<br />
ugyanúgy amerikainak és agnosztikusnak látszanak, mint ő.<br />
A Földközi-tengert átszelve napkeltekor még semmi jele<br />
nem volt bármiféle fenyegető új katasztrófa előjelének. Egy rövid<br />
hír arról számolt be, hogy odalenn valahol egy tankhajó<br />
összeütközött egy turistahajóval. Claire mogorva kedvében<br />
volt, és nem törődött vele, hogy ez esetleg meglátszik az arckifejezésén.<br />
Rejtett csalódásainak másik dimenzióját az jelentette,<br />
hogy még nem érezte úgy, mint remélte, hogy Izraelbe menve<br />
hazamegy.<br />
-[626]-
*<br />
Nem sokkal a szirénák megszólalása után Mr. George C.<br />
Tilyou érezte, hogy megrendül a világa. Látta, hogy a<br />
Steeplechase Parkban az El Dorado körhintáján kimarad az<br />
áram, és elegáns forgó dobogói leállnak, pedig a császár még<br />
rajta ül. Furcsamód két második világháborús pilótája is eltűnt,<br />
mintha behívták volna őket. Coney Island-i ismerőse, Mr.<br />
Rabinowitz távolabbról bámulta a gépezetet, mintha olyan<br />
meghibásodást szemlélne, amelyet esetleg módjában állna kijavítani.<br />
Mr. Tilyou a homlokát ráncolva ment vissza az irodájába.<br />
Leporolta a kabátujjával a keménykalapját, aztán visszatette<br />
a fogasra. Érezte, hogy szertefoszlik a haragja. Visszatért a depressziója.<br />
Újra el kellett halasztania megbeszélését a magasabb hatóságokkal,<br />
Luciferrel és talán magával a Sátánnal, hogy magyarázatot<br />
követeljen házának furcsa viselkedésére. Többé már<br />
nem volt kétséges, hogy a háza fokozatosan süllyed, a jóváhagyása<br />
nélkül, és anélkül, hogy irányítani tudná. A gondos mérések<br />
alattomos süppedésről árulkodtak. Ahogy most redőnyös<br />
íróasztala mellől ránézett, hirtelen a szeme előtt süllyedt el.<br />
Szinte mielőtt meg tudta volna érteni, mi történik, a teljes alsó<br />
szintje eltűnt. Kétemeletes háza egyemeletes lett. Miközben<br />
bámulta, felülről egyre szélesedő földzápor hullott lefelé, aztán<br />
nagy, durva rögök, kövek és más hulladék is zuhogni kezdett,<br />
valamint új tört be kívülről harsány ropogással, amire nem<br />
számított. Elszakadt, fityegő villanyvezetékeket látott. Összecsavarodott<br />
fémlapokból álló szellőzőket látott. Csöveket látott.<br />
Felismerte valaminek a terebélyes alsó oldalát, amelyen az olvadó<br />
fagy kristályos burkával övezett súlyos, csöpögő hűtőcsövek<br />
álltak.<br />
Depressziója elszállt.<br />
-[627]-
Látott egy korcsolyás japán férfit vörös kabátban, aki a<br />
padlat egyik sarkába csimpaszkodva mentette az életét.<br />
A Rockefeller Center korcsolyapályája!<br />
Mosolyognia kellett. Látta, hogy Mr. Rockefeller elsápad,<br />
remeg és pánikba esve menekül. Mr. Morfian meztelenül kuporgott<br />
a földön, lehajtotta a fejét, sírt és imádkozott. A császárnak<br />
nem volt ruhája.<br />
Mr. Tilyounak nevetnie kellett. Nincs semmi új a Nap<br />
alatt? Most látott valami újat, megtanult egy leckét, amelyről<br />
soha nem is álmodta volna, hogy lehetséges. Még a pokol sem<br />
örökkévaló.<br />
*<br />
Yossarian nem hitt a fülének. Hol a csudában tanulta meg<br />
a lelkész ilyen jól kimondani, hogy „Lófasz a seggébe”! Mire<br />
Yossarian a mozgólépcső aljára ért, a lelkész már túl volt a tetején,<br />
és eltűnt a szeme elől. Gaffney éppen elkezdte volna mondani<br />
neki, hogy jobb lesz, ha visszamennek a liftekhez és lemennek<br />
McBride-hoz meg a többiekhez, amikor újra megszólalt<br />
Strangelove hangja, bejelentve, hogy nincs mitől félniük, csak<br />
magától a félelemtől, meg attól, hogy kevés a szabó.<br />
– Ez megint olyasvalami, amiről megfeledkeztünk, és<br />
egyesek közülünk slamposnak látszanak itt a főhadiszálláson.<br />
Vasalóink vannak, de senki nincs, aki tudná, hogy kell használni<br />
őket. Van anyagunk, van cérnánk, és vannak varrógépeink.<br />
De szükségünk volna valakire, aki varr. Hall engem valaki? Jöjjön<br />
be, ha tud varrni.<br />
– Häagen-Dazs. Én tudok mosni és vasalni. A fegyvermesterem<br />
egy szabónak a fia.<br />
– Tüstént forduljanak vissza, és csatlakozzanak hozzánk.<br />
– Igenis, uram. Hogy jutunk oda?<br />
-[628]-
– Erről is megfeledkeztünk!<br />
– Gaffney – mondta Yossarian, amikor még további tizenhat<br />
kilométert kellett megtenniük. – Meddig leszünk mi itt?<br />
– Nekem talán itt van a jövőm – felelte Gaffney – Mikor<br />
lenn leszünk, és lesz rá időnk, meg akarok mutatni magának<br />
valamit. Fél hektár egy tavon, Vermont alatt, közel egy föld<br />
alatti golfpályához, és egy jó síterephez a Ben&Jerry területén,<br />
ha esetleg úgy tervezné, hogy megveszi.<br />
– Most? Azt hiszi, hogy én most venni tervezek valamit?<br />
– Az embernek mindig előre kell néznie, mondja a derék<br />
Señor Gaffney Vízparti ingatlan, Yo-Yo. Pár hónap alatt megháromszorozhatja<br />
rajta a pénzét. Meg kell néznie.<br />
– Nem lesz rá időm. Ebédmegbeszélésem van.<br />
– Lehet, hogy le kell mondania.<br />
– Lehet, hogy be akarom tartani.<br />
– Minden tervet le kell fújni, ha tényleg háború van.<br />
– Az esküvőt is?<br />
– Mikor jönnek a bombák? Nincs is többé igazából szükségünk<br />
az esküvőre, megvan videoszalagon.<br />
– Jönnek a bombák?<br />
Gaffney vállat vont. McBride se tudta, ez derült ki, mikor<br />
a lift utolsó állomásáról leszálltak a hosszú mozgólépcsőn a<br />
végső mélységbe. Nem tudta a két össze nem illő titkosügynök<br />
sem, akinek fogalma se volt róla, hogy most mihez kezdjen.<br />
Strangelove adta meg a választ, amikor újra megszólalt. –<br />
Nem, semmiféle bombát nem észleltek még felénk jönni. Ez<br />
zavarba ejtett mindenkit. De nekünk, akik itt vagyunk, nincs<br />
mitől félnünk. Csak egyetlen légierő van a világon, amelynek<br />
olyan bombái vannak, amelyek ilyen mélyre le tudnak hatolni,<br />
-[629]-
mielőtt felrobbannának, és az a miénk. Semmit nem hagytunk<br />
figyelmen kívül, kivéve néhány borbélyt. Amíg itt várunk, hogy<br />
meglássuk, visszacsap-e valaki, szükségünk lesz borbélyokra,<br />
legalább egyre. Semmi nem kerülte el a figyelmünket. Kéthárom<br />
héten belül minden szolgáltatásunk működőképes lesz,<br />
ha betartják a szabályaimat. Ha bárki úgy véli, baja lesz, ha követi<br />
az utasításaimat, kérem, kövesse ezt az utasításomat, és<br />
még ma távozzék. Bingam tábornok most ki fogja küldeni öszszes<br />
Ultraszuperünket és Ssssss!-einket egy második csapásmérő<br />
támadásra, miután meggyőződtünk róla, hogy a fedélzetükön<br />
nincsenek szabók és borbélyok.<br />
– Merde – vonta össze Raul dühösen a szemöldökét. A<br />
nyakigláb, narancsszín hajú, szeplős képű Bob jóval kevésbé<br />
látszott boldognak, mint rendesen. Mind a kettőjüknek családjuk<br />
volt, és aggódtak miattuk.<br />
McBride is aggódott. – Ha odakinn háború van, nem vagyok<br />
benne biztos, hogy szeretnék-e itt lenni.<br />
Michael Marlene egyetértésével odalenn akart maradni, és<br />
Yossarian nem kárhoztatta ezért.<br />
– Szűkség van suszterre – mondta Strangelove.<br />
– Merde – mondta Raul. – Ez az ember egy rakás merde.<br />
– Igen, semmiről nem feledkeztünk meg, de ezt is elfelejtettük<br />
– folytatta dr. Strangelove, színlelt vihogással. – Teli vannak<br />
a raktáraink ezekkel a szép, új, ultramodern cipőkkel, de<br />
előbb vagy utóbb fényezésre és javításra lesz szükségük. Ettől is<br />
eltekintve nem feledkeztünk meg semmiről. Mindörökké itt élhetünk,<br />
ha azt csinálják, amit mondok.<br />
Egy vasútállomás peronja közelében álltak, olyasféle keskenyvágányú<br />
vasúti sínek mellett, melyekről Yossarian úgy<br />
érezte, biztosan látott már ilyeneket. Az alagutak is kisvasútról<br />
-[630]-
tanúskodtak, akkoráról, mint egy miniatűr vidámparki vasútvonal.<br />
– Megint jön egy – kiáltott fel McBride. – Nézzük meg, mi<br />
ez most.<br />
Közelebb lépett, hogy gyorsabban megfigyelhesse a mérsékelt<br />
sebességgel felbukkanó kis, élénkpiros, jelzőharangját<br />
kongató mozdonyt. Villany hajtotta, de skarlátvörös kéménye is<br />
volt, fényes rézdíszítésekkel. A jelzőharangot a szabályozókarjaihoz<br />
kötött ruhaszárító kötéllel egy középkorú, vigyorgó<br />
mozdonyvezető kongatta, aki vörös zubbonyt hordott, vállán a<br />
KÜKTÉTÉ kerek váll-lapjával. A kis vonat tovább gördült, és<br />
simán maga után húzott néhány nyitott tetejű, keskeny személykocsit,<br />
amelyeken kettesével ültek egymás mellett az emberek.<br />
Yossarian megint csak nem hitt a szemének. McBride lázas<br />
izgalommal mutatott az első kocsi első ülésén ülő két alakra.<br />
– Hé, én ismerem őket! Kik is ezek?<br />
– Fiorello H. La Guardia és Franklin Delano Roosevelt –<br />
válaszolta Yossarian, de semmit nem mondott a két idős házaspárról,<br />
akik a bátyjával ültek a hátuk mögötti üléseken.<br />
A következő kocsiban felismerte John F Kennedyt, mellette<br />
a feleségét, és mögöttük Texas volt kormányzóját és a feleségét,<br />
akik vele voltak a kocsiban a merénylet idején.<br />
Az ezeket a halhatatlanokat követő kocsi egyik ülésén<br />
egyedül utazott Noodles Cook, aki elgyötörtnek, zavarodottnak<br />
és félholtnak látszott a két kormányhivatalnok előtt, akikre<br />
Yossarian emlékezett a tévéhíradóból. Az egyik kövér volt, a<br />
másik meg sovány, mögöttük pedig a három kocsi közül a<br />
harmadikban C. Porter Lovejoy és Milo Minderbinder ült az<br />
utolsó ülésen. Mindketten éltek, és Milo mosolygott is.<br />
-[631]-
– Megesküdtem volna – mondta Yossarian –, hogy Milót<br />
hátrahagyták.<br />
Gaffney ajka egyetlen szót formált. – Soha.<br />
Ekkor határozta el Yossarian, hogy elmegy a randevúra<br />
Melissával. Nem akart odalenn maradni Strangelove-val és a<br />
többiekkel. Gaffney meg volt döbbenve, és úgy vélte, megőrült.<br />
Ez nem volt a pakliban.<br />
– Ó, nem, nem, Yo-Yo – rázta Gaffney a fejét. – Nem mehet<br />
ki. Most nincs semmi értelme. Nem mehet ki.<br />
– Gaffney, maga megint téved, én kimegyek.<br />
– De nem fog messzire jutni. Nem fog sokáig tartani.<br />
– Majd meglátjuk. Megpróbálom.<br />
– Óvatosnak kell lennie. Veszélyes odakinn.<br />
– Itt van a veszély jön valaki?<br />
McBride, mintha csak erre várt volna, előreszökkent, és<br />
csatlakozott hozzá. – Sose találná meg az utat nélkülem. –<br />
Aztán Yossarian oldalán bevallotta: – Aggódom Joan miatt,<br />
egyedül van odakinn.<br />
Gaffney meg akarta várni, amíg többet tud. – Ahhoz eleget<br />
tudok, hogy ne kockáztassak.<br />
Michaelnek sem volt kedve kockázatokat vállalni, és<br />
Yossarian ezért sem kárhoztatta.<br />
Bob és Raul titkosabb ügynökök voltak annál, semhogy<br />
kockára tegyék az életüket, amikor nem muszáj, a családjuk miatt<br />
pedig odalentről is ugyanúgy aggódhattak.<br />
Amikor látta, hogy Yossarian eltávolodik tőle fölfelé a<br />
mozgólépcsőn, hogy elmehessen az ebédrandevúra az állapotos<br />
barátnőjével, Michaelt, aki büszke is volt, zavarba is esett apja<br />
-[632]-
szerelmi viszonya miatt, elfogta az a közönyös, de elkeseredett<br />
érzés, hogy egyikük, talán mindkettőjük haldoklik.<br />
Yossariant, miközben aggódva kaptatott fölfelé a mozgólépcsőn,<br />
hogy olyan gyorsan siessen vissza a külvilágra, amilyen<br />
gyorsan csak tud, örömre sarkallta újra feltámadt optimizmusa,<br />
amely inkább Melissa sajátja volt, mint az övé, az a<br />
veleszületett – esztelen – meggyőződés, miszerint vele semmi<br />
rossz nem történhet, egy jó emberrel semmi rossz nem történhet.<br />
Tudta, hogy ez hülyeség; de azt is tudta mélyen, az ösztöneiben,<br />
hogy ő is akkora biztonságban lesz, mint Melissa, és<br />
semmi kétsége nem volt afelől, hogy mind a hárman, ő, Melissa<br />
és az újszülött baba mindezt túl fogják élni, virulni fognak és<br />
boldogan élnek – mindörökkön-örökké.<br />
– Häagen-Dazs.<br />
*<br />
– Hát ez meg mi volt? – kérdezte Kid Sampson pilóta a<br />
láthatatlan és zajtalan szubszuperszonikus bombázó hátsó fülkéjéből.<br />
– A te apád cipész volt? – válaszolta McWatt pilóta. –<br />
Vagy borbély fia vagy?<br />
– Még varrni se tudok.<br />
– Akkor tovább kell mennünk. Újabb bevetésben vagyunk.<br />
– Hová?<br />
– Elfelejtettem. De az inercia el fog kormányozni. inerciális<br />
irányítórendszerünk mindig tovább fog vinni minket.<br />
– McWatt?<br />
– Sampson?<br />
– Mióta is vagyunk most együtt? Két éve, három?<br />
-[633]-
– Inkább ötvennek érződik. Sampson, tudod mit sajnálok?<br />
Hogy soha nem beszélgettünk többet egymással.<br />
– Soha nem volt több beszélnivalónk, igaz?<br />
– Mi az odalenn? Egy rakéta?<br />
– Hadd nézzem meg a radaromon. – Majdnem függőleges<br />
pályán négy párhuzamos kondenzcsík keresztezte az útjukat,<br />
melyek úgy siklottak ki a sugárhajtású motorokból, mintha krétába<br />
sajtolták volna őket. – Ez egy menetrendszerű repülőgép,<br />
McWatt. Utasszállító, úton Ausztráliába.<br />
– Kíváncsi lennék, mit éreznének azok az utasok, ha tudnák,<br />
hogy itt vagyunk fölöttük, megint ezen a bevetésen... kísértetlovasok<br />
az égen.<br />
– McWatt?<br />
– Sampson?<br />
– Tényleg megint be kell szállnunk?<br />
– Gondolom, be kell, nem?<br />
– Tényleg?<br />
– Egen.<br />
– Igen. Azt hiszem, be kell.<br />
– Persze, persze. Ott egye a fene.<br />
*<br />
Sam Singernek nem voltak illúziói. Ellentétben<br />
Yossariannal, semmi remény nem élt benne, hogy romantikát<br />
találhat és megint szerelembe eshet egy új nővel. Ellenállás nélkül<br />
alávetette magát a kemény szükségszerűségnek, miszerint<br />
egyedül kell élnie, amire semmiféle kellemes alternatíva nem<br />
kínálkozik, és nem zúzták össze irgalmatlan veszteségek. Meg<br />
is beszélte ezt a jövőt annak idején Glendával, aki végső, halálos<br />
-[634]-
állapota ellenére többet aggódott a férje előtt álló magányos<br />
évek miatt, mint ő maga.<br />
Látogatta a barátait, többet olvasott, nézte a tévéhíradót.<br />
Ott volt neki New York: színházba és moziba járt, időnként elment<br />
az operába, és ha szüksége volt rá, mindig talált lenyűgöző<br />
klasszikus zenét valamelyik URH rádióadón, hetenként egykét<br />
estén bridzsezett a környékbeli közösségi csoportokban<br />
olyan emberekkel, akik jórészt olyanok voltak, mint ő, kiegyensúlyozott<br />
vérmérsékletűek és társaságkedvelők. Valahányszor<br />
meghallgatta Gustav Mahler ötödik szimfóniáját, elképedt és<br />
áhítatos tisztelet töltötte el. És megvolt az az önkéntes munkája<br />
a ráksegély-ügynökségnél. Megvolt az a néhány barátnője. Nem<br />
ivott többet, mint azelőtt. Gyorsan megtanult egyedül étkezni,<br />
otthon készételeket evett, környékbeli kávézókban és kisvendéglőkben<br />
ebédelt és vacsorázott. Étkezései nem voltak lakomák,<br />
egyedül ült az asztalánál, és olvasott, a könyvét, egy folyóiratot<br />
vagy az aznapi második újságot. Időnként snapszlizott<br />
olyanokkal, akik még megmaradtak Coney Islandről. Még<br />
mindig nem volt jó snapszlis. Esténként olyan gyakran elment<br />
valahová, ahányszor csak kívánta.<br />
Világ körüli útjával eddig nagyon elégedett volt. Nagy<br />
meglepetésére jól érezte magát, és sok élményben volt része. Jó<br />
volt megint kihúznia a lábát a lakásából. Atlantában és Houstonban,<br />
a lányainál, a férjeiknél és gyerekeiknél végre eljutott<br />
abba a stádiumba, amikor azon kapta magát, hogy elege lett a<br />
társaságukból, mielőtt még közülük bárki valami jelét mutatta<br />
volna annak, hogy idegesíti a jelenléte. Biztosan kezdi érezni a<br />
korát, mentegetőzött minden este, jó korán, mielőtt távozott<br />
volna éjszakára. Mindig ragaszkodott hozzá, hogy valamelyik<br />
közeli szállodában szálljon meg. Los Angelesben még mindig<br />
életre szóló harmóniában volt együtt Winklerrel meg a feleségével.<br />
Mindhárman belefáradtak a tökéletes összhangba. Volt<br />
néhány jól sikerült találkozása az unokaöccsével és a családjá-<br />
-[635]-
val, és őszintén elbűvölte gyerekeik koraérett okossága és szépsége.<br />
De magában, az összes fiatal felnőttek között, akik közt találta<br />
magát, el kellett ismernie, hogy több választja el őket a<br />
nemzedéki szakadéknál.<br />
Mihelyt elutazott New Yorkból, hálát adott érte, hogy magával<br />
vitte a magnóját meg a kazettáit, és néhány tartalmas<br />
könyvet, amelyek szorgos tanulmányozást igényeltek.<br />
Hawaiiban naphosszat süttette magát a nappal, és befejezte<br />
a Middlemarch újraolvasását. Mivel most már jobban tudta,<br />
mire számíthat, igen tudta élvezni. Ott töltött két estéjén régi<br />
barátja volt feleségével és jelenlegi férjével vacsorázott, meg azzal<br />
a most egyedül élő nővel, akivel együtt dolgozott a Time<br />
magazinnál, és akit Glenda is ismert. Ha meghívta volna az otthonába,<br />
hogy töltse vele az éjszakát, biztosan beleegyezett volna,<br />
de a nő a jelek szerint ezt nem tudta. Lew vagy Yossarian<br />
jobban intézte volna a dolgot.<br />
Örömmel várta az Ausztráliában töltendő két hetet régi<br />
barátainál, akiket szintén még a Time időszakából ismert. Habozás<br />
nélkül elfogadta a meghívásukat, hogy lakjon az ő sydneyi<br />
házukban. Egyszer régebben együtt voltak ott Glendával.<br />
A férfi fémbotokkal járt. Hosszú idő telt el, mióta utoljára New<br />
Yorkban voltak. A ház kikötő felőli oldalán álló keskeny szabadtéri<br />
úszómedencében a férfi mindennap leúszott reggeli<br />
előtt harminc vagy hatvan hosszat – Sam nem emlékezett rá<br />
biztosan –, és nem sokkal utána újabb harmincat vagy hatvanat,<br />
hogy elég erős maradjon a felsőteste, és tovább tudjon közlekedni<br />
a botjaival meg a kézi vezérlésű autójával, amelyet azóta<br />
használt, amióta a betegsége negyven évvel ezelőtt megbénította<br />
az altestét. Csípőtől felfelé valószínűleg még mindig olyan<br />
volt a teste, mint egy súlyemelőnek. Öt felnőtt gyerekük volt.<br />
Sam őket is nagyon szerette volna újra látni. Egyikük mezőgazdász<br />
volt Tasmániában, és úgy tervezték, hogy két napra átre-<br />
-[636]-
pülnek oda. Egy másiknak állattenyésztő gazdasága volt, egy<br />
harmadik genetikai kutatómunkát végzett a canberrai egyetem<br />
laboratóriumában. Mind az öten nősek voltak. Egyikük sem<br />
vált el.<br />
Sam az éjszaka közepén indult el Hawaiiból egy ausztrál<br />
légi járaton, és menetrend szerint másnap reggeli után kellett<br />
Sydneybe érkeznie. Olvasott, ivott, evett, aludt és fölébredt. A<br />
hajnal mocskos félhomállyal lopódzott elő, és mintha csak lassan<br />
kelt volna föl a Nap. Alatta zárt felhőzet terült el. Ami fény<br />
megjelent, az mélyen odalenn maradt az alacsony horizonton,<br />
és továbbra is halovány volt. Egyik oldalon az ég tengerészkék<br />
volt, alacsonyan és távolian függött rajta a sárga telihold, mint<br />
valami ellenséges óra; a másik szürkének és feketének, majdnem<br />
faszénszínűnek látszott. Odafönn a magasban havas kondenzcsíkokat<br />
látott, melyek keresztezték gépének útvonalát, és<br />
kísérteties alakzatban haladtak nagy sebességgel kelet felé, Sam<br />
egy katonai csoport hajnali hadgyakorlatának vélte őket. A kabinszemélyzet<br />
kissé megzavarodott, amikor a rádiórendszerük<br />
elnémult, de a navigációs rendszerek működőképesek maradtak,<br />
és nem volt semmi ok rémületre. Korábban hallottak egy<br />
homályos hírt, miszerint odalenn egy tankhajó összeütközött<br />
egy teherhajóval.<br />
Sam Singer hamarosan elindította a magnóján Gustav<br />
Mahler ötödik szimfóniájának kazettáját. Amikor újra meghallgatta,<br />
további újdonságokat fedezett fel benne, amelyeket nagyon<br />
élvezett. Ez a figyelemre méltó szimfónia végtelen titkokat<br />
és sokszoros kielégüléseket rejtegetett, kimondhatatlan szépsége<br />
és finomsága, erejének és zsenialitásának kísérteties rejtelmessége<br />
pedig mélyen megérintette az ember lelkét. Alig várta,<br />
hogy a finálé diadalmas záróhangjai elsiessenek a végükig,<br />
hogy tüstént elölről kezdhesse, és újra elgyönyörködhessen öszszes<br />
lenyűgöző tételében, amelyben most sütkérezett. Bár tudta,<br />
mi következik, és mindig felkészült rá, mégis minden alkalom-<br />
-[637]-
mal várakozásteljesen megbabonázta az első tételt nyitó baljós<br />
kürtszóba gyöngéden beszűrődő gyászos, édes dallam, amely<br />
oly édesen volt gyászos és zsidó. A későbbi kis adagio olyan<br />
gyönyörű volt, amilyen gyönyörű dallamos zene csak Lehet. Az<br />
utóbbi időben legtöbbször jobb szerette a melankolikusat, mint<br />
a hősieset. Lakásában, ahol egyedül lakott, mostanában az volt<br />
a legfőbb félelme, hogy szörnyű módon ott fog oszlásnak indulni.<br />
A könyv, amelyet az ölében tartott, amikor hátradőlt olvasni<br />
zenehallgatás közben, Thomas Mann nyolc elbeszélésének<br />
papírfedelű, olcsó kiadása volt. A sárga Hold narancsszínűre<br />
váltott, és hamarosan olyan vörös lett, mint a lenyugvó Nap.<br />
-[638]-
Köszönetnyilvánítások<br />
Ha nem találtam volna jobbnak ezt a regényt befejező<br />
megjegyzések nélkül közreadni, feleségemnek, Valerie-nek, illetve,<br />
mint először, Erica lányomnak és. Ted fiamnak ajánlottam<br />
volna. Az ajánlást kiterjesztettem volna a Marvin és Evelyn<br />
Winkler házaspárra, valamint Marion Berkmanre és néhai férje,<br />
Lou emlékére is – akik gyerekkorom óta barátaim, és akiknek<br />
biztatásuknál, segítségüknél és együttműködésüknél sokkal<br />
többért is hálás vagyok.<br />
Michael Korda félelmetes és tökéletes szerkesztőm volt –<br />
fogékony, kritikus, szókimondó és megértő.<br />
E regény egyik fejezetét – fura véletlen folytán éppen a<br />
„Dante” című fejezetet – akkor készítettem elő és írtam meg,<br />
amikor bennlakó vendég voltam a Rockefeller Alapítványnak<br />
az olaszországi Como-tó melletti Bellagio Study and Conference<br />
Centerében. Utánozhatatlanul élvezetes és kényelmes hely<br />
volt, és Valerie meg én őszintén hálásak vagyunk mindazoknak,<br />
akiknek részük volt a vendéglátásunkban, és megteremtették<br />
számomra a munka feltételeit. Hálásak vagyunk a lakótársainkkal<br />
kötött meleg barátságokért is, amelyeket továbbra is<br />
fenntartunk.<br />
-[639]-
Copyright © Gabo Kiadó, 2005<br />
Felelős kiadó: Földes Tamás<br />
Irodalmi vezető: Rózsa Judit<br />
ISBN 963 9635 02 2<br />
Készült a Borsodi Nyomda Kft.-ben<br />
Felelős vezető: Ducsai György<br />
-[640]-