Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
KárPit<br />
szöveg a szöveten 20<strong>23</strong> tél<br />
A Mathias Corvinus Collegium Középiskolás<br />
Programjának irodalmi, művészeti folyóirata<br />
ii. évfolyam 4. szám
Tartalom<br />
Bartusz-Dobosi László: Ez nem mese . .......................... 3<br />
Janzsó Dávid: Mesék, tájak, mesés tájak. Interjú Kövér Lászlóval.... 4<br />
Birinyi Flóra Lilla: Csillagok, csillagok…, A legszebb . ......... 6<br />
Melján Anna: Pacák I., Pacák II., Pacák III. ...................... 7<br />
Kemecsey Anna Viktória: Alkony, Ha szabadna. ................... 8<br />
Polyák Marcell: Álomvilág, Warázsloe, Holland variációk ......... 9<br />
Pálffy Katinka: Délibáb a mennyezeten. ....................... 10<br />
Janzsó Dávid: Évgyűrű mandala. ............................. 10<br />
Ekbauer Lili Csenge: siralomvölgy, zajszűrés. ................. 10<br />
Csernák Zsófia: Hamufolt, Kirakat(ban). ....................... 11<br />
Tardos Luca: Talán… ...................................... 11<br />
Lojewski Erika Arina: Győzelem (?) . .......................... <strong>12</strong><br />
Lovas Tekla: Üveg…, …cipők. ............................... <strong>12</strong><br />
Pálffy Katinka: Fáradjon be! . ............................... 13<br />
Gallyas Georgina: Földrengés ............................... 13<br />
Aranyi Panna: Porcelánhal ................................. 14<br />
Kemecsey Anna Viktória: Kettes viharjelzés. ................... 15<br />
Picciano Alisia: Szálka. ................................... 16<br />
Hegyi Lili Gerda: Feltérképezett félpercesek .................. 16<br />
Szuromi Gréta: Irányítás. .................................. 17<br />
Morvai Levente: A virágok bölcsessége. ....................... 17<br />
Picciano Alisia: A rácegresi pusztán túl.<br />
Fiktív interjú Lázár Ervinnel .............................. 18<br />
Lázár Ervin – Picciano Alisia: Céábé ......................... 20<br />
Liszák Lili: Szögesdrót – saját magad ellen ................... 21<br />
Pálffy Katinka: Üveghegyből üveggolyó ....................... 22<br />
Molnár Dóra Laura – Dénes Attila Norbert – Ekbauer Lili Csenge:<br />
A szellem örök? . .......................................... 22<br />
Molnár Dóra Laura: Rém?... Nép… mese?. ....................... 24<br />
Lojewski Erika Arina: Mesék receptje – mesék receptre. .......... 25<br />
Szentesi Eszter: Naplemente ................................ 26<br />
Felszegi Kincső: Mesemúzeum a la Kányádi ..................... 27<br />
Rózsa Anna: Mesélj még! .................................... 28<br />
Liszák Lili: Pál utcai paradoxon ............................ 29<br />
Galambos Boglárka Ágnes: Zenébe szőtt karácsony ............... 30<br />
Kemecsey Anna Viktória: Filmtekercsek ....................... 31<br />
Aranyi Panna: Szunnyadó óriások ............................ 32<br />
Kótyuk Veronika: Roma aeterna .............................. 32<br />
KÁRPIT-MEDER. ........................................... 33<br />
Cservid Ákos: „Túléltem halálom” ............................ 34<br />
Domokos Írisz Kamilla: Mézédes élet ......................... 34<br />
ProgramON .............................................. 35<br />
A Mathias Corvinus Collegium Középiskolás Programjának irodalmi, művészeti folyóirata 20<strong>23</strong>. tél, II. évfolyam 4. szám<br />
Kiadja: Mathias Corvinus Collegium, 1016 Budapest, Somlói út 49–53. • Felelős kiadó: Szalai Zoltán<br />
Főszerkesztő: Bartusz-Dobosi László (Pécs) • Olvasószerkesztő: Boldog Zoltán (Deszk)<br />
Diákszerkesztők: Aranyi Panna (Szekszárd) • Birinyi Flóra Lilla (Budakalász) • Cservid Ákos (Székelyhíd) • Dénes Attila Norbert<br />
(Makfalva) • Domokos Írisz Kamilla (Brassó) • Ekbauer Lili Csenge (Szombathely) • Felszegi Kincső (Szamosújvár) •<br />
Hegyi Lili Gerda (Veszprém) • Janzsó Dávid (Szeged) • Kemecsey Anna Viktória (Budapest) • Liszák Lili (Keszthely) •<br />
Lojewski Erika Arina (Bukarest) • Molnár Dóra Laura (Szekszárd) • Pálffy Katinka (Székelyudvarhely) • Picciano Alisia (Milánó) •<br />
Rózsa Anna (Pécs) • Sánta Eszter (Barót) • Szentesi Eszter (Veresegyház)<br />
Elérhetőség: www.mcc.hu/karpit; karpit@mcc.hu • 1113 Budapest, Tas vezér u. 3–7.<br />
Tördelés: Németh János • Nyomdai munkálatok: Crew Kft. 1161 Budapest, János u. 175.<br />
A lapot Sánta Eszter grafikái díszítik • A hátsó borítón Melján Anna Pacák I. című verse olvasható<br />
ISSN 2786-4421
Ez nem mese<br />
Hogyan tanuljunk meg almafául?!<br />
„Aki tehát azt gondolja, hogy áll,<br />
vigyázzon, hogy el ne essék!”<br />
(1 Kor 10,<strong>12</strong>)<br />
A jól megválasztott szavak a helyes<br />
kommunikáció alapjai. Úgy<br />
szólni az emberekhez, hogy lehetőleg<br />
pontosan azt értsék, amit<br />
közölni akartunk velük. Az egymás<br />
melletti „elbeszélés” jelen<br />
esetben nem irodalmi műfajként,<br />
hanem félreértésként értelmezendő,<br />
ami viszont nem hozzánk tesz,<br />
hanem elvesz belőlünk.<br />
Nyelveken tudni és beszélni<br />
tehát egyfelől bibliai adomány,<br />
másfelől olyan képesség, amely a<br />
gyermekek és az öreg mesemondók<br />
sajátja. Ők még és már újra értik,<br />
tudják, hogy mit jelent a „mesebeszéd”.<br />
Mert nincs süketebb, vakabb,<br />
sőt veszélyesebb azoknál,<br />
akik azt hiszik magukról, hogy<br />
állnak, hallanak, látnak, azaz<br />
felnőttek, vagyis úgy ítélik meg,<br />
hogy nekik már nincs szükségük<br />
mesékre. Egyszemélyes emberek.<br />
Maguknak valók. Földhözragadt<br />
magányosok, mint Kányádi kegyetlen<br />
királya.<br />
„Volt egyszer egy király, aki<br />
nem szenvedhette a mesét. A mesemondókat<br />
meg éppenséggel ki nem<br />
állhatta. Legszívesebben vízbe<br />
fojtotta, karóba húzatta volna<br />
valamennyit. Vízbe is fojtatott,<br />
karóba is húzatott minden mesemondót,<br />
költőt, regöst és énekest,<br />
akit csak kézre keríthetett közülük.<br />
[…] A királyt végül megölte a<br />
mesék meséje utáni szomorúság. És<br />
azóta is minden mesemondó, költő,<br />
regös, énekes azért él-hal, teszi<br />
rá életét, hátha sikerülne kitalálnia,<br />
elmondania a mesék meséjét,<br />
amitől egyszerre jobbá-szebbé<br />
változna a világ s az emberek.”<br />
(Mesék meséje)<br />
Paradoxonnak hangzik, de igazából<br />
a mese a valóság legigazibb<br />
spirituális dimenziója. Annak<br />
olyan „fordítása”, amely csak a beavatottak<br />
számára nyer értelmet.<br />
A spiritualitás szól ugyanis az<br />
igazi hallásról és látásról. Minden<br />
más csak tükörkép, tehát pont<br />
a fordítottja igaz annak, amit<br />
látni vélünk. Ahhoz azonban, hogy<br />
erre lelki szemünket újra nyitottá<br />
tegyük, ki kell dörzsölni<br />
belőle minden szellemi „csipát”.<br />
Nem mindennapi alázat kell ahhoz<br />
ugyanis, hogy újra kicsik merjünk<br />
lenni, hogy tudjunk úgy tekinteni<br />
a dolgokra, mint a gyermekek.<br />
Alulnézetből.<br />
Mindent, amit eddig „megszereztünk”<br />
maguknak, át kell értékelni,<br />
új szemszögből szemlélni,<br />
sőt el kell engedni. Ezért nem<br />
megy ez a felnőtteknek. Le kell<br />
hajolni, s időről-időre szemszöget<br />
kell váltani.<br />
A valódi spiritualitás ugyanis<br />
mindig visszavisz. Vissza a<br />
gyermekkorba, a mesék világába.<br />
A gyermek szimbolizálja tehát<br />
az eredeti tudást, a mindenséggel<br />
való egyesítettség érzését.<br />
Ha tehát a felnőtt újra gyermek<br />
akar lenni, meg kell szakítania<br />
a dolgok szokásos menetét, szét<br />
kell bontania saját rendszerét,<br />
érvénytelenítenie kell azt, leleplezni,<br />
a „normális” szavak<br />
fölé emelkedni, a mesék világának<br />
csendjébe visszatalálni. Ehhez<br />
pedig egyfajta szent bolondságra<br />
van szükség.<br />
Ráadásul komoly ellentmondás<br />
van abban, hogy sok szóra van<br />
szükség annak megértéséhez, hogy<br />
nincs szükségünk a hagyományos<br />
szavakra. Mesebeszéd kell. Csak.<br />
A nyelvek adománya. Ez pedig tanulható.<br />
Visszatanulható.<br />
„Nagyapa napközben olyan, mint<br />
minden más öregember. Azaz egészen<br />
mégsem olyan, mert fütyörészni<br />
szokott, és beszélget az<br />
almafáival. Kedveseket mondhat<br />
nekik, mert az almafák majdnem<br />
mindig mosolygósak. De hát ezt<br />
nem furcsállotta Babó Titti, mert<br />
ha egy kicsit odafigyelt, ő maga<br />
is tudott az almafákkal beszélgetni.<br />
Egyszerű ez annak, aki tud<br />
almafául.”<br />
Lázár Ervin gyermek volt és<br />
mesemondó, aki anyanyelvi szinten<br />
beszélt almafául. Benne egyesült<br />
ez a két spirituális szint,<br />
ezért értette, hogy végül minden<br />
egybetartozik. Ennek a felismerésnek<br />
a birtoklása az igazi szabadság.<br />
És valami ösztönös módon<br />
ezt értik a gyermekek és újraértik<br />
az idősek is.<br />
Mert ahogy a mesékben minden<br />
lehetséges, úgy a valóságnak ebben<br />
a dimenziójában is az. Csak<br />
hinni kell benne. Amiről tehát<br />
nem lehet mesélni, az nem is létezik.<br />
Ezért kell újra és újra meséket<br />
írni, de minimum olvasni.<br />
Hogy az ember a metafizika valóságában,<br />
azaz a „fizikai léten<br />
túli” valóságban tudjon maradni.<br />
Lentről tudjon felfelé nézni,<br />
és ne higgye magáról, hogy ő már<br />
fent van.<br />
Ne a lenézést, hanem a felfelé<br />
tekintést gyakoroljuk!<br />
KanaPé – az irodalmi SZÓFAragó<br />
3
Mesék, tájak, mesés tájak<br />
Kövér Lászlóról, az MCC Középiskolás Programjának vezető oktatójáról<br />
sokan tudják, hogy két igazi szenvedélye van: a varjúfélék kutatása<br />
és a világ szüntelen barangolása. A vele készült interjúban többek<br />
között ezekről kérdeztem, miközben fény derült más, eddig nem ismert<br />
szenvedélyeire is.<br />
Mivel foglalkozol pontosan a KáPén belül?<br />
Köszönőviszony – és azon túl<br />
4<br />
A KáPéban a környezet és természet modulért felelek.<br />
Valamilyen szinten kakukktojásnak érzem magam, mivel<br />
a társadalomtudományos diszciplínák mellett az<br />
én feladatom a környezet- és természetvédelem változatos<br />
és aktuális kérdéseit közvetíteni a diákok<br />
felé. A saját előadásaim, foglalkozásaim mellett – a<br />
többi vezető oktatóhoz hasonlóan – a szakterületemhez<br />
kötődő előadókat, szakembereket keresek fel,<br />
akiket az „MCC-kompatibilitás” esetén az oktatói<br />
adatbázisba importálok. Ezek mellett egyéb szakmai<br />
programokat, például KáPrémiumokat és nemzetközi<br />
tanulmányutakat szervezek, bonyolítok le.<br />
A munkám során annak vagyok a híve, hogy amenynyire<br />
csak lehetőség van rá, elhagyjuk az intézmény<br />
falait és a diákok tudását in-situ gyarapítsuk.<br />
Nemrégiben egy tanyán a pásztorkultúrát tanulmányoztuk,<br />
most ősszel pedig Veresszékre az MCC új<br />
központjába tettünk látogatást.<br />
Egyik személyes kedvencem, az idén már második<br />
alkalommal meghirdetett kenutúra volt. Tavaly a<br />
Bodrogon, idén pedig a Murán és a Dráván eveztünk<br />
három-négy napot teljesen nomád körülmények között:<br />
sátrakban lakva, vacsoránkat pedig a szabad<br />
tűzön főzve.<br />
Hitvallásom és célom az MCC-ben az, hogy a diákok<br />
feszegessék, kicsit hagyják is el a mentális és<br />
a fizikai komfortzónájukat, így erősödnek, gyarapodnak,<br />
illetve közelebb is kerülnek önmagukhoz.<br />
Nagyobb rálátásuk lesz közelebbi és távolabbi környezetükre<br />
is.<br />
Tudni lehet rólad, hogy a Debreceni Egyetemen is<br />
dolgozol. Mesélnél nekünk erről?<br />
A Mezőgazdaság-, Élelmiszertudományi és Környezetgazdálkodási<br />
(MÉK) Karon, a Természetvédelmi,<br />
Állattani és Vadgazdálkodási Tanszéken vagyok adjunktus.<br />
Itt több tárgyat is oktatok, mint például<br />
természetvédelmet, vadászati állattant és ökoturizmust.<br />
Terepgyakorlatokat szervezek, illetve van két<br />
PhD-hallgatóm is. Ezek mellett szakmai cikkek írásával,<br />
külföldi kapcsolatok gyarapításával, ápolásával<br />
foglalkozom.<br />
Miben más a munkád az MCC-ben, mint az egyetemen?<br />
Nagyon örültem a lehetőségnek, amikor elkezdhettem<br />
dolgozni az MCC-nél. Voltak, akik furcsállották ezt,<br />
mert visszalépésként vagy mellékvágányként értelmezték<br />
ezt a munkát. Azóta két és fél év telt el, és<br />
minden elfogultság nélkül azt kell mondanom, hogy<br />
le vagyok nyűgözve a KáPés diákoktól. Egyrészt<br />
azért, mert a legtöbbjük kivételes lexikális tudással<br />
rendelkezik, másrészt azért, mert rendkívüli a<br />
teherbírásuk. Az jellemző rájuk, hogy többek, jobbak<br />
akarnak lenni az átlagnál. Nagyon inspiráló<br />
számomra az is, hogy a tanulmányaik mellett sokan<br />
kiváló sportolók, vagy éppen különleges, nem hétköznapi<br />
kompetenciákkal (pl. japán nyelvtudás, búvárkodás,<br />
különleges hangszerek használata stb.)<br />
rendelkeznek. Szívemnek kedves, hogy az elméleti és<br />
gyakorlati tudásuk mellett nem „kockák”, hanem szociálisak,<br />
közösségépítő szemléletűek, illetve ami<br />
nagyon fontos számomra, hogy felnőttként lehet velük<br />
beszélni, bánni.<br />
Nem mellesleg jómagam is sokat tanulok tőlük, hiszen<br />
rendszeresen könyveket, podcasteket, előadókat<br />
ajánlanak nekem.<br />
Ami kihívást jelentett a munkám elején, hogy az<br />
egyetemi „szakbarbár” oktatás helyett sokkal szélesebb<br />
látószögben szükséges megvilágítani és átadni a<br />
tudást a diákok részére. Mindezért adott témát nemcsak<br />
egy nézőpontból vizsgálunk, hanem próbálom becsatornázni<br />
a társadalomtudományok különböző aspektusaival,<br />
nem beszélve arról, hogy a képzés végén mindig<br />
megfogalmazok néhány „take home message”-t.<br />
Úgy tudom, hogy a varjakkal is igen különleges kapcsolatod<br />
van.<br />
Igen. Gyerekkorom óta szeretem a természetet. Már<br />
általános iskolában madárvédelmi projekteket kezdeményeztem,<br />
ebben a nagyapám vidéki házának kert-<br />
Fotó: Székely Balázs
jében töltött sok idő biztos közrejátszott. Hogy miért<br />
pont a varjak? Valahogy mindig szimpatizáltam<br />
ezzel a csoporttal, talán mert rátermett, rendkívül<br />
intelligens és opportunista állatok. Először szarkákkal<br />
szerettem volna foglalkozni, középiskolás<br />
koromban még fiókám is volt, akit kézzel neveltem<br />
fel, és később a család házikedvence lett.<br />
Aztán később az egyetemen a témavezetőm hívta fel<br />
a figyelmemet a dolmányos varjakra. Amikor a ’80-as<br />
években végezte a doktori kutatását, a faj ritkának<br />
számított Debrecenben. Ezzel szemben 2006-ban,<br />
amikor én elkezdtem a saját vizsgálataimat, már állandó<br />
költőfaja volt a cívisvárosnak. Később a doktori<br />
disszertációm témája is ez a faj maradt, a városi<br />
elterjedésének ökológiai hátterét kutattam.<br />
Fészekfelmérés, költésbiológiai jellemzők gyűjtése,<br />
fiókák színes gyűrűs jelölése, ember-varjú konfliktusok<br />
feltérképezése, a problémák orvoslása mindmind<br />
ehhez az időszakhoz tartozott.<br />
A faj urbánus térnyerésének ez volt az első komolyabb<br />
lélegzetvételű kutatása, amely nemzetközi<br />
szinten is érdeklődést váltott ki. Mindezt bizonyítja,<br />
hogy elismert szakmai lapok (D1/Q1) publikálták<br />
eredményeinket, illetve Alaszkától Japánig<br />
terjedő partnerhálót alakítottunk ki az évek során.<br />
Mi az első gondolatod a mese szó hallatán?<br />
Amikor édesapám olvasott nekem egy nagyon régi<br />
mesekönyvből, aminek Sárkányország volt a címe. A<br />
könyv azóta is megvan, néha olvasok én is belőle az<br />
unokaöcséimnek. Ugyan az elmúlt években jóformán<br />
csak szakmai könyveket forgatok, korábban gyűjtöttem<br />
mesekönyveket, sőt, meséket is írtam. Egyszer,<br />
általános iskolás koromban, első helyezést értem el<br />
egy meseíró pályázaton. Valahol még meg is vannak<br />
ezek a szövegek. Rég nem láttam őket, de arra azért<br />
emlékszem, hogy meglehetősen sablonos történetekké<br />
sikeredtek, meg sem közelítik a KárPit színvonalát.<br />
Van kedvenc meséd?<br />
Gyerekkoromban, a 90-es évek elején minden vasárnap<br />
négykor fix családi program volt, hogy megnéztük<br />
a tévében a Disney meséket olyan klasszikusokkal,<br />
mint a Kacsamesék, a Balu kapitány kalandjai<br />
vagy a Chip és Dale – A Csipet csapat, utóbbi volt a<br />
legnagyobb kedvencünk. Emlékszem arra a pillanatra<br />
is, amikor Antall József 1993-ban bekövetkezett<br />
halálakor megszakították az adást a gyászbejelentés<br />
miatt. Nagyon bosszantó volt.<br />
Felnőttként pedig nagy hatással volt rám a Coco<br />
című mesefilm, mert amellett, hogy akciódús, szórakoztató<br />
rajzfilm, mély mondanivalója is van – addig<br />
él valaki, ameddig emlékeznek rá.<br />
Köztudott, hogy szívesen utazol a világ különböző<br />
tájaira. Melyik volt a legmesésebb utad?<br />
A „leg” az mindig nehéz kérdés. De talán a legmesésebb<br />
eddig az volt, amikor 2015 júniusában édesanyámmal<br />
Isztambulba utaztunk. Szerencsénkre éppen Ramadánkor<br />
mentünk. Mivel nagyon szeretem az autentikus<br />
dolgokat, lenyűgözött, amikor az emberek este a<br />
parkokban és a köztereken leterített lepedőkön falatoztak,<br />
de nagyon tetszettek a dervisek táncai, a<br />
mecsetek, a fürdők, a nyüzsgő fűszerpiacok is. Édesanyámat<br />
pedig a Topkapi palota ejtette ámulatba, ahol<br />
a Szulejmán című sorozat számos jelenete játszódott.<br />
A török filmsorozatok iránti rajongása miatt nem is<br />
volt kérdés, hogy idén, a 70. születésnapja alkalmából<br />
újra ebbe az országba látogatunk el, ezúttal viszont<br />
valamivel keletebbre, Kappadókiába.<br />
A múltkor pont azon viccelődtünk, isteni szerencse,<br />
hogy nem Esmeralda-rajongó, mint a nagyapám<br />
volt, mert akkor jóval távolabbra és jelentősen<br />
borsosabb áron kellene utazni… De mesés volt az is,<br />
amikor Lappföldön személyesen találkoztam a Mikulással,<br />
vagy amikor a Bajkál-tó partján, egy menedékházban,<br />
mindentől és mindenkitől távolt tölthettem<br />
el egy éjszakát.<br />
Nemrég bejártad a transzszibériai vasútvonalat. Mi<br />
az a tulajdonság, ami mindenképpen szükséges egy<br />
ilyen út során?<br />
A legfontosabb hozzávalók a nyitottság, a rugalmasság<br />
és egy kis bátorság. Tény, hogy nehéz körülmények mellett<br />
(például nem volt előre foglalva szállás, nem tudtunk<br />
sehol bankkártyával fizetni) indultunk neki az<br />
útnak egy barátommal, azonban napról napra sikerült<br />
hozzászokni a körülményekhez, a helyi viszonyokhoz<br />
és magához a vonatozás életstílusához. A komfortzónánkat<br />
persze sokszor el kellett hagyni, illetve szakítani<br />
a hazai hétköznapok rutinjaival. Csak utaztunk,<br />
mentünk előre, ettünk, pihentünk, és néztünk ki<br />
a fejünkből meglovagolva a spontaneitás hullámait.<br />
Mindezeknek köszönhetően egyszer csak eljött a pillanat,<br />
hogy elmondhatatlanul szabadnak kezdtük érezni<br />
magunkat, a felhőtlenség, a teljes gondtalanság állapotába<br />
jutottunk, ezzel párhuzamosan nagyon közel<br />
önmagunkhoz és létünk igazi értelméhez.<br />
Hoztál haza mesét erről az útról?<br />
A Bajkál-tóhoz több monda is kötődik. A Lisztvianka<br />
melletti Cserszkij-szikla mondája szerint a nagy<br />
Bajkál cárnak volt egy lánya, akit Angarának hívtak.<br />
Ez a hercegnő sokat sétált egyedül a tó partján – az<br />
egyik ilyen alkalommal találkozott össze Jenyiszejjel,<br />
akibe nyomban bele is szeretett. A cár viszont<br />
hallani sem akart a frigyről, ami miatt a fiataloknak<br />
el kellett menekülniük. Bajkál egy hatalmas<br />
követ dobott utánuk, ezt láthatjuk a tó és az Angara-folyó<br />
találkozásánál.<br />
Aztán beszélhetünk még az Olkhon-szigetről is:<br />
az ottélő jakutok és burjátok szent helyeként számontartott<br />
szigeten található Sámán-sziklához<br />
megannyi szájhagyomány útján keringő mendemonda<br />
kapcsolódik. Az egyik legismertebb ezek közül az,<br />
amikor Dzsingisz kán Európa felé tartó útja során<br />
meghajolt előtte – az ezt követő eseményeket mindnyájan<br />
ismerjük. Később a Szovjetunió vezetése<br />
megpróbálta lerombolni ezt a páratlan természeti<br />
képződményt, de a fagyok és a távolság miatt ez szerencsére<br />
kudarcba fulladt.<br />
Janzsó Dávid<br />
(Szeged)<br />
Köszönőviszony – és azon túl<br />
5
Birinyi Flóra Lilla<br />
(Budakalász)<br />
Csillagok,<br />
csillagok…<br />
Kiélesedő alak, kiszélesedő határ<br />
Ugyanúgy fojtó Napok, mindig ugyanaz a nyár<br />
Megbillenő egyensúly: ez csak egy kis horzsolás<br />
Készülődik a Hold, az öreg lélekuzsorás<br />
Miért mesél álmainkról az álmatlan égbolt?<br />
Megmutatja, merre az út, ami a miénk volt<br />
Nem lehettem volna ott, és már nem lehetnék itt<br />
Az idő belém karolt és csendben magával vitt<br />
A legszebb<br />
Mit jelentett ez a rét, vagy a hegyek ott,<br />
vagy egy mondatod, ami épp nekem jutott?<br />
Szerettem a szomorúságod.<br />
Az utolsó sugár feszül a látványra:<br />
ide érkezünk meg a semmire várva.<br />
Nem lehetsz ennyire egyedül.<br />
Pipacsok szirmain ciripel az idő<br />
Hűvösödik. Majd csend lesz, mindent felfedő.<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
Az ő története a legszebb.<br />
Csodák voltunk és korcsok, varázslatosak.<br />
Most magunk vagyunk. Néha meglátogatlak.<br />
A mi történetünk a legszebb.<br />
6
Melján Anna<br />
(Kecskemét)<br />
Pacák I.<br />
Szeme megcsillan, tégelyeiből kibuggyan a törődés, a paletta<br />
szegleteiben mindig ott bujkál egy mosolygödröcske.<br />
Tudod,<br />
a benzinkút neonja, miután összekuporodott a Nap,<br />
az autópálya monotonja maszatos hajnalokon,<br />
a gyorsétterem előtt pilláidra hulló hópelyhek,<br />
a bakelit illatú kávé abban a kócos pékségben,<br />
a strandon limonádédba olvadó szívószál...<br />
Szelíd ecsetvonások Isten tökéletes festményén.<br />
Pacák II.<br />
Sztrádaközi pergamen hó, kandalló-pilleség,<br />
gramofonos recsegéssel bukdácsol a kocsi.<br />
Tudod,<br />
a pöttöm vályogkuckó mázolt mosolyán túl<br />
friss kifli és törődésmeleg tintatea<br />
édeskés, áporodott illatai simítanak.<br />
Lehorgonyzunk a csöppnyi asztalhoz;<br />
késő estig kártyázás: narancs zamat és szegfűsütemény.<br />
Annyira szeretett a dédi, annyira szerettük a dédit!<br />
Pacák III.<br />
Hűtőszagú kakaóval ébreszt újra, vágyak<br />
emésztette, megégett ruháid ledobod végre.<br />
Tudod,<br />
csak arra a buszra szállsz fel, amelyik a tied,<br />
csak azt a fonalat követed, amelyik az útvesztőből kivisz.<br />
A szertefröccsenő kóborlásnak vége,<br />
ő otthont épít az üldözöttnek.<br />
Csirizzel bíbelt papírmasénapok megváltoznak:<br />
Új formával szaggatott mézeskalács.<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
7
Kemecsey Anna Viktória<br />
(Budapest)<br />
Alkony<br />
Ha szabadna<br />
Újabb alkony<br />
veszi kalapját, s átlép<br />
a küszöbön; kékesszürke íriszből<br />
pehelyként hullik a gondolat.<br />
Hóformázta lelkek<br />
hullnak vissza az égbe.<br />
Karból karba, szempárról<br />
szempárra zuhantam<br />
Eleredt az eső<br />
A múlt kopogott, nyomomban<br />
Cseppről cseppre<br />
Ha szabadna<br />
Karcsú kandeláber őrt áll<br />
árva árok partján.<br />
Éji vászon<br />
mögötte, arcalakok,<br />
rokonok, barátok, állatok.<br />
Gyerekkacagás;<br />
egy zöld kabát térdre borult.<br />
Ott egy deres férfi sétált vissza:<br />
hófutta keze táncért nyúl.<br />
Akit én vártam, ma nem jött.<br />
Talán pipázik egy pohár fölött –<br />
Hallottam a hangokat<br />
erős lépteket<br />
Elkorhadt Biblia-lapok<br />
szálltak a szélben<br />
Mindenki magát mentette, én nem!<br />
Ha szabadna<br />
Bűnt bűnhődés követ<br />
Karmokat vártam, hogy<br />
húsomba tépjenek<br />
és ledobják oda, (oda le)<br />
gennyedző lelkemet<br />
Ha szabadna<br />
Félbevágta a harangszó<br />
a merengő levegőt,<br />
s csak egy utolsó biccentésre<br />
volt idő.<br />
Nekik a napból hold lett;<br />
felgyújtották a bolygókat,<br />
egy csillagablakból<br />
ismerős bajusz int.<br />
Papa éppen fát díszít.<br />
Most kiáltok, a szél visszakacag<br />
szürke bőröm szétcincálja.<br />
Szánalom pedig arat<br />
Szerelem magja rohad<br />
S úgy jár a kasza, mint egy ingaóra<br />
Ha szabadna<br />
Csend lett. (végre)<br />
már nincs értelem<br />
Harmattá vált hangom<br />
visszhangzik, szélfútta ugaron<br />
Szemem előtt most haragos örvény<br />
Beleesnék, ha szabadna<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
(Szeretném, ha szabadna)<br />
Ha szabadna, szabadna<br />
8
Polyák Marcell<br />
(Kecskemét)<br />
Álomvilág<br />
Mra ladot,<br />
Ez cask ejg mse.<br />
Midgni si az vol.<br />
Midneki sajta szeperet jasta,<br />
Amki ejgser vegt er.<br />
En pedg est sinlom.<br />
Ederkesnek tunt,<br />
Akra fursanak.<br />
Mra etrelmet njert midne.<br />
Azt modjnak urszeju,<br />
De vjon za e?<br />
Warázslœ<br />
Holland<br />
variációk<br />
Teso<br />
em ,ar ne m latom a nbetiker<br />
minfden egybecsuiszik<br />
nem tudom elolvanisoi a szoveget ke<br />
ja<br />
Eskiu<br />
te lesz esla froditom es tenekt<br />
s akkor irnom se kell gyele sden<br />
mar csak kigastnalom at idweot amig meg<br />
ibern vagyij<br />
d emar ne migaztan tudom mi rorioenik<br />
valami tene dszol<br />
d ecsak a z egyik hangfalat lartom<br />
nem tiudom honnan jo na zene<br />
tlna ez varzsoo szoegem<br />
mely irsa titmai kozt reljik<br />
betik, mit cullagok az eben<br />
reyteles payan ustbak a papron<br />
a beutk tejlsen osszeoldvnak<br />
kozutuk relyuk a vesr ertleme<br />
Eskiu<br />
nme kle mas tennd cask latni<br />
Es latin fogdo midend erletmet<br />
A srev szovge cask hulinacio<br />
Midn sro ujba uznet<br />
S mokozbn irmo jeletsuk nme<br />
tisa<br />
Ja<br />
cask uj znet hallni, ed tudmo<br />
Hgoy etrelme en vajgok<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
9
Pálffy Katinka<br />
(Székelyudvarhely)<br />
Délibáb<br />
a mennyezeten<br />
Janzsó Dávid<br />
(Szeged)<br />
Évgyűrűmandala<br />
Párnámra nem csöppen<br />
ragadós álom, meglágyult józan ész.<br />
A mennyezeten táncoló megannyi kósza fény,<br />
mézszínű rengeteg, kábító zűrzavar,<br />
hízelgőn suttogják:<br />
„Mi zavar, mi zavar?”<br />
Bámulom játékuk:<br />
most levendularét, tejszínízű nyár,<br />
majd szél után hajlongó, remegő virágszár.<br />
Halántékom fagyos csönd tépi, harapja,<br />
kiáltják a fények:<br />
„Fel nézz, a magasba!”<br />
Kifeszítem szemem.<br />
Míg a mennyezet mesél, értem nyúl, ringat,<br />
alattam padlódeszkák mélysége riogat.<br />
Közel már, várom a záró mozdulatot:<br />
széttárt karjaiból<br />
zuhanok, zuhanok…<br />
Lezárult egy évgyűrű.<br />
Mint a malter két tégla között,<br />
olyan a fának a rigó dala,<br />
olyan minden dézsa májusi eső,<br />
olyan a földre dobott összes dinnyehéj, almacsutka,<br />
mag,<br />
az ébredő erdő, az erősödő Nap.<br />
És olyan a halott őszi falevél utolsó nesze,<br />
olyan a hó alatt erősödő cingár kis gally,<br />
a törzsbe vésett szeretlek,<br />
a túrajelzés, a gyerekzsivaly.<br />
Egy évgyűrű lezárult.<br />
Ekbauer Lili Csenge<br />
(Szombathely)<br />
siralomvölgy<br />
zajszűrés<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
néha még mindig hallak éjféli misék kezdetén<br />
mikor harang hív rémálmaim<br />
poros polca felé<br />
mit már rég nem takarítok. sötétben úgysem látom<br />
mint riogatnak mint éneklik<br />
halandó halálom<br />
felsírnom nem szabad – engedelmes jó gyereknek nem<br />
és a csend torkomat harapja<br />
mint fekszem melletted<br />
hallgat a tinta<br />
rebbenő tollban<br />
zöttyen a mozdony –<br />
illanó visszhang<br />
éjjel a fényben<br />
surranó mámor –<br />
ketten a bőrön<br />
suttogó ráncok.<br />
villan a kétely<br />
csattanó hittel<br />
cseppen a földre<br />
dörrenő csended<br />
10
Csernák Zsófia<br />
(Kecskemét)<br />
Hamufolt<br />
Zsengepapír-illatot árasztó könyv,<br />
gerince mégis megtörve.<br />
Lelkem apró porcicái<br />
nyávogva táncolnak körülötte.<br />
Gyenge szellőhuzat, mit<br />
vihar előtt keringő szél kever.<br />
Apró homokszemcsék vonzása,<br />
hervadt ábrándom előttem hever.<br />
Csobbanva landolok,<br />
köröttem porcelán vízfelszín remeg.<br />
Hamutálban látom égni.<br />
Az üres jövő előttem hempereg.<br />
Kirakat(ban)<br />
Tardos Luca<br />
(Pápa)<br />
Talán…<br />
Az ablak melletti asztalnál egy pár ül,<br />
talán pontosan ott, ahol egykor Karinthy.<br />
Hevesen gesztikulálva beszélgetnek,<br />
talán valami fontosról, a huszadik század íróiról,<br />
talán valami lényegtelenről, a kárpit vörös színéről.<br />
Csalfa őszi estén búsan ülök én<br />
e kávéház eldugott kis szegletén.<br />
A pincérek bámészkodva téblábolnak,<br />
talán mind unják már a véget nem érő munkát.<br />
A lány a telefonjáért nyúl, valaki hívja,<br />
talán valaki fontos, egy távoli rokon,<br />
talán csak egy barát, aki megint lekéste vonatát.<br />
Tollam bánatosan pihen a márványon,<br />
várja, hogy az ihlet újra rám találjon.<br />
Esőfoltok a karcos üvegen,<br />
a napsütés csak bepillant.<br />
Visszatérő barát, nem idegen.<br />
Csilingelés riasztja a boltot,<br />
s puskák ropogása alatt törik a csend.<br />
A lenge polc tart csak, mit ő koholt.<br />
Kifakult, halovány színek fednek,<br />
lekopott festék takar.<br />
A penészlepte sarokba illek.<br />
Egyetlen kebelbarátom a por,<br />
a tiszta rongy se mossa fel.<br />
Elhaladt mellettem az ifjúkor.<br />
Kattogó mutató, megálló idő,<br />
keservesen várom vesztemet.<br />
Törékeny testemen a nyomás nő.<br />
Száz mohakoszos kéz nyúl egyszerre,<br />
égő port hagy a zűrzavar.<br />
Én maradok csak árván, elveszve…<br />
…üveg mögött, kirakati árva.<br />
A fiú gyengéden végigsimítja a lány vállát,<br />
talán már indulna, vagy kedvesét támogatja.<br />
Rájuk nézve azt hihetnénk, csak jó barátok,<br />
talán nem is igazán szerelmesek,<br />
talán először találkoztak itt ma este.<br />
Kávéscsészém még szinte tele,<br />
de a győri édesnek már hűlt helye.<br />
Mielőtt kilépnek az ajtón, még visszapillantanak,<br />
talán a kávéillat, mi megragadta őket, vagy a díszes falak.<br />
Az ajtón kilépve sziluettjük beleolvad a pesti szmogba...<br />
Talán tényleg csak barátok, vagy csak találgatok.<br />
Talán soha nem is volt semmilyen pár,<br />
csak valahol Pesten egy kávéház...<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
11
Lojewski Erika Arina<br />
(Bukarest)<br />
Győzelem (?)<br />
„Ilyen csak a tündérmesékben van” – mondtad<br />
most meg<br />
szélfújta kártyavárak falain keressük<br />
egykor még pirosan csillogó szíveinket<br />
Lovas Tekla<br />
(Kecskemét)<br />
Üveg…<br />
Kettő, de mégis csak egy.<br />
Két gyertyaláng az egy helyett.<br />
Két pár cipő egy tető alatt,<br />
mégis valahogy csak egy maradt.<br />
„Szerelmünk olyan mint egy játék” –<br />
azt hittük Ászok vagyunk<br />
de amíg én mesekönyves kastélyokról álmodoztam<br />
te kitaláltad a stratégiát amivel megnyered<br />
a játékot…<br />
…de nem a szívemet<br />
Közös szoba és ruhatár.<br />
A szülinap is együtt jár.<br />
A tükör üvege hasonlót mutat,<br />
de mindkettő magának keres utat.<br />
Itt maradt hát egyedül az a fél.<br />
Ki a másik nélkül meg sem él.<br />
Aki pedig eltűnt, majd előkerül,<br />
a mese végén mind a helyére kerül.<br />
…cipők<br />
Kettő, de mégis csak egy.<br />
Két fél tesz egy egészet.<br />
Két pár cipő egy tető alatt,<br />
mégis valahogy csak egy maradt.<br />
Tipegnek-topognak a báli estén.<br />
A jobb és a bal fordul lágyan, gyengén.<br />
De amikor hazahív az éjfél,<br />
a döbbent herceg marad faképnél.<br />
Itt maradt hát egyedül az a fél.<br />
Ki a másik nélkül meg sem él.<br />
Aki pedig eltűnt, majd előkerül,<br />
a mese végén mind a helyére kerül.<br />
kÖLTÉS – a versfonó<br />
<strong>12</strong>
Pálffy Katinka<br />
(Székelyudvarhely)<br />
Fáradjon be!<br />
Örvendek a találkozásnak! Engedje meg, Kedves Olvasó,<br />
hogy bemutatkozzam…<br />
…hová is tettem? te jó ég, tudom, hogy itt volt, itt<br />
ni, pont ebben a sorban, az ablak mellett, akarom mondani<br />
a lapszélen, ha így jobban tetszik… Meg is van!<br />
Én vagyok a papír. Úgy értem, a betűk. Vagyis pontosabban<br />
az írás, tehát lényegében, hogy is mondjam…<br />
…ki is vagyok? ezen az oldalon kellene lennie,<br />
nem is, inkább a másikon, hoppá, hová tűnt a harmadik?<br />
Szóval, helyezze csak Magát kényelembe! Igazán<br />
szívesen kezet fognék Önnel, de hát, mint láthatja,<br />
efféle végtagillesztéssel én nem rendelkezem. Hogy<br />
mondja? A történet? Igen, tényleg, persze, hozom is,<br />
éppen egy pillanat türelmet kérek. Köszönöm…<br />
…azt mondta, ebben a mappában van, de akkor mégis<br />
hol? ma már az írókban sem bízhat a papír, hogy elmagyarázzák,<br />
mit is mutasson ezeknek a kopogó szemű<br />
Olvasóknak. rostokra bontanak ezzel az éber macskatekintettel,<br />
de hiába néznek, ha egyszer itt sehol<br />
egy mondat, sehol egy cselekmény…<br />
Roppantul sajnálom, Kedves Olvasó, de attól tartok,<br />
hogy itt semmiféle firkálmány, vagy hogy is<br />
mondjam… tehát ezen az oldalon, azt hiszem, nincsen<br />
történet. Valóban, igencsak meglepő. Kérem, ne tessék<br />
haragudni, majd szólok az illetékeseknek. Lapozzon<br />
csak tovább, minden bizonnyal odébb egy rendkívül<br />
érdekfeszítő alkotást talál!<br />
…<br />
De hiszen… mire vár? Mint már említettem, itt nem<br />
találja meg, amit keres. Tán nem hisz nekem?<br />
…<br />
Ugyan, miért olyan fontos az Ön számára az a történet?<br />
Én egy papír vagyok, vagy inkább írás, igazából<br />
tudja a Fennvaló, hogy mi is vagyok én… egyetlen<br />
dolgot tudok, mégpedig, hogy történet nélkül lehetek<br />
bármi, s mégsem lesz belőlem semmi. Hát Ön, Kedves<br />
Olvasó? Csak nem vélekedik hozzám hasonlóan,<br />
hogy sóvárgó szemeit egy néma lap színén vándoroltatja<br />
ide-oda?<br />
Miket gondolok… Hiszen Ön szemmel, kézfogást<br />
elősegítő végtagokkal, illetve számtalan érzékletet<br />
felfogó miegyebekkel rendelkezik. Dehogy állna<br />
szándékában egy margók közé szorított betűtömeggel<br />
azonosítani önmagát.<br />
…Igazam van?<br />
Ne butáskodjon, hisz egy lélegzetnyire ül a valóságtól!<br />
Legenda így, történet úgy, tanulság ekképp,<br />
gondolat meg akképp… hát minek Önnek ennyi<br />
fantazmagória, álom, félhazugság? Ha valamit tudni<br />
óhajt, kettőt lép, és felfedezheti. Miért ragadna le<br />
pont énvelem épp ezen a fehér síkon? Elbújni vágyik?<br />
…Ilyen rémisztő lehet odakint?<br />
De hát én csak egy papír vagyok. A valóságot, amit<br />
Ön ismer, nekem pusztán a történet lencséin át adatik<br />
megpillantani.<br />
…<br />
Rettenetesen sajnálom. Illetlenség részemről efféle<br />
beszélgetést kezdeményezni Önnel, mikor tudniillik,<br />
Ön csupán olvasni jött. Maradjon nyugodtan,<br />
amíg kedve tartja.<br />
Majd csak előkerül az a történet…<br />
Gallyas Georgina<br />
(Kecskemét)<br />
Földrengés<br />
A földrengés megrázta a városkát. Felkavarta a frissen<br />
ellapátolt havat. Minden a feje tetejére állt. A<br />
hószilánkok levendula lila táncot jártak az univerzum<br />
plasztikgömbje alatt.<br />
A házakból emberek rohantak elő, s biztos kapaszkodókat<br />
keresve csüngtek a szentjánosbogár-kandellábereken.<br />
Mások csak hasra vágták magukat az<br />
utcákat fedő hószőnyegen, s úgy várták a megnyugvás<br />
perceit. A kertben korábban gondosan összekapirgált<br />
hókupac kiszökött a kerítés fémhideg rácsai között,<br />
s a pusztító szél hátán szánkázott végig a téren.<br />
Mint két huncut gyerek, irgalmatlan nagy galibát<br />
csináltak: ellopták a felnőttek kalapjait, fehérre<br />
festették a szobrokat és a farkukat behúzva menekü-<br />
lő kutyákat, megcibálták a nők haját és bebújtak a<br />
gyerekek kapucnijai alá.<br />
A város felbolydult méhkashoz hasonlított.<br />
Majd hirtelen minden a helyére került, a föld nem<br />
rázkódott tovább, mint egy macska a hideg téli reggeleken,<br />
szép fokozatosan megtalálta saját egyensúlyát.<br />
Nem dőltek a díszfák istentelen irányba. A<br />
semmiből jövő szélvihar visszabújt láthatatlan odújába,<br />
s a fagyos, fehér por sem hullott tovább a csillámló<br />
mennyboltból.<br />
A kislány csillogó szemekkel figyelte a kis várost,<br />
ahogy az szép lassan elcsendesedett, majd hirtelen<br />
újra megrázta a hógömböt.<br />
Dettó – hétköznapi novelláink<br />
13
Aranyi Panna<br />
(Szekszárd)<br />
Porcelánhal<br />
Dettó – hétköznapi novelláink<br />
Vörösre marta a sós víz a szememet. Íriszem kékje kicsordulni<br />
látszott. A tüskés sziklák mélyen combom<br />
húsába vájtak, ahogy a parton ültem. Lestem, hallgattam<br />
a hullámokat. Messziről hoztak el téged nekem.<br />
Szavaid a partra vetődtek, illatod megcsillant<br />
a víztükrön, érintésed cseppenként ért el hozzám s<br />
folyt végig a bőrömön. Csókokként haladt lefelé a<br />
nyakamon, a kulcscsontomon, a hasamon. Porcelánként<br />
repedeztem a csúszós köveken és lettem a mélyben<br />
úszó halaké. Idővel aztán a szétcsúszó Nap is rám<br />
borulni látszott, ahogy fokozatosan a horizontba<br />
olvadt.<br />
Egy apró, talán elsőre ártatlannak tűnő rákot sodort<br />
elém a tenger. Megijedtem, felpattantam, hangod<br />
morajlása megszakadt, érintésed a földre csorgott,<br />
illatodra álmosan nehezedett a késő nyári este.<br />
Már botladozva szaladtam a sziklák közt, amikor<br />
hallottam a segélykérő csilingelést és koppanást.<br />
Késő volt, az ezüstös villanás a haboké lett. Ujjamról<br />
a gyűrű egészen a fenékig süllyedt, de talán annyira<br />
még nem messze a parttól. A szilánkos kődarab szélére<br />
léptem, onnan lehajolva nyúltam a vízbe, és amikor<br />
ujjaim már érezték a karika finom vonalát, lábam<br />
megcsúszott a felfutott algán. Ezer kézzel ragadott<br />
el a mélység, s rántott kapkodva magába. Semmit sem<br />
láttam a sótól, és küszködve próbáltam megtalálni a<br />
felszínt. Mindeközben mintha egy óra kattogott volna<br />
fülsiketítően a fülemben.<br />
Az év kétszáztizenhatodik napja volt. Hallgattam,<br />
ahogy beszélsz a telefonban, miközben a sötétben a<br />
kemény padló nyomta a hátamat. Hallottam, ahogy elmosolyodsz,<br />
ahogy felcsillan a szemed, ahogy vágysz<br />
rám. Szavaid olykor folyammá lettek, majd csörgedezéssé,<br />
amikor távolról a fülembe súgtad: „Szeretlek.”<br />
Ismertem már e szónak gördülését, majd zuhanását<br />
ajkaidról. Ragacsos mézként vonta be szívem, amitől<br />
az mindig bután akadozni kezdett. Még sosem fogalmazódott<br />
ez meg bennem. Aznap éjjel viszont, ezen a<br />
bizonyos kétszáztizenhatodik napon, ez a ragacsos<br />
szív egyre csak kántálni kezdte. Ám akkor még messze<br />
voltál. Úgyhogy vártam.<br />
Megtébolyult az idő, kínoztak az őrjöngő percek,<br />
de vártam, míg a két karodba borulhatok, vártam, míg<br />
a távolság megtörik, vártam, míg ujjaid a hajamba<br />
csomózódnak, vártam, míg tested az enyémhez feszül.<br />
Egy remegő pillanatban aztán a neved súgtam. Majd<br />
azt, hogy szeretlek. Rám néztél hitetlenül, s belém<br />
tűntél hirtelen. Nem láttam már, hol a határ közted<br />
és köztem. A fények kifoszlottak, a hangok a falra<br />
fröccsentek.<br />
Arrébb löktek a hullámok. Már az autódban ültem,<br />
valahol a város szélén. Körbevezettél ott, ahol<br />
felnőttem. A városomban, amit nem ismertem eléggé.<br />
Akkor beszéltünk először, mondataid madzagként gabalyodtak<br />
össze, minden friss volt, törékeny, mint<br />
reggeli harmat a fehér szirmokon. Nem mertem sokáig<br />
a szemedbe nézni, nem akartam olyan hamar elveszni.<br />
A következő pillanatban pedig már a konyhád hideg<br />
kövén vontál magadhoz, fogtad a kezem, forgattál,<br />
öleltél, táncoltál velem. Lassan tanultam tőled,<br />
s engedtem el a szorongató gátlásokat. Ahogy telt<br />
az idő, hagytam, hogy forgass s lépkedj velem a szobában<br />
egy hangtalan dalra, amely lassan mélyvörös<br />
lángokba borult körülöttünk. Mikor aztán tényleg<br />
zene töltötte meg az illékony csendet, fejem az öledbe<br />
hajtottam, úgy feküdtünk az ágyamon, a takaróm és<br />
párnáim között, amelyek azóta is illatodat súgják a<br />
fülembe éjszakánként. Te pedig fentről néztél le rám,<br />
és vigyáztál, nehogy eltörj a két dal közti alattomos<br />
szünetekben.<br />
Szorosan ölelt a tenger, magának akart, édesgetett,<br />
halkan suttogó szavaidat ellopta tőled, esti<br />
mesét olvasott, amikor testem lassan álomba zuhanni<br />
készült, és már nem találta a határt.<br />
Kapaszkodtam a hangodba. Az idővel elbizonytalanodó<br />
szavakba, idilli ígéretekbe, ritkuló vallomásokba.<br />
Nőtt a csontjaimat összeroppantani akaró<br />
nyomás, könnyeimet könnyekkel törölte a végtelen<br />
kékség. Beállt az idegeimet szaggató csend. Elbillent<br />
világomban nem szóltál többet, tekinteted<br />
vissza kérted, a sütemény keserű utóízt hagyott a<br />
nyelvemen. Bizonytalanul simultak ujjaid az arcomhoz,<br />
amikor a sós cseppek megáradtak. Torkomon<br />
ragadtak a szavak, úgy kellett felköhögnöm őket, és<br />
már az is csak szánalmas könyörgésként gyűlt pocsolyába<br />
előttem.<br />
Körmeim aztán partot ragadtak, sikamlós köveket,<br />
pimasz rákokat. Fáradt testem elterült a sziklán,<br />
minden porcikámban tele vízzel. Vízzel, ami telhetetlenül<br />
a nevedet dúdolta, pedig már mindenem<br />
az övé. A szívemben lüktető vér, tekintetem koszos<br />
kékje, a csuklómon és nyakamon csorgadozó parfümöm<br />
édes illata, a testemet borító bőr minden hibája,<br />
hangom botladozása.<br />
Messze van már a gyűrű, messze vagy te is. Beszorultál<br />
a láthatárba. Nem talállak sehol sem már. Ám<br />
ha te jól figyelsz, és követed az út szélén andalgó<br />
rákokat, látni fogod, hogy itt ülök a beláthatatlan<br />
tenger partján, emlékedtől csurom vizesen a porcelántestű<br />
kék halakat figyelve.<br />
14
Kemecsey Anna Viktória<br />
(Budapest)<br />
Kettes viharjelzés<br />
Minden balatoni éjszaka más, de talán egy valamiben<br />
megegyezhetünk: ha erősödik a szél napnyugta után,<br />
kétségkívül nem a legokosabb döntés a parton sétálni,<br />
mert könnyen belefuthatunk egy viharba. Két évvel<br />
ezelőtt emiatt váltam szellemmé. Egy tragikus hajóbaleset<br />
áldozata lettem, de sokkal jobban megijedtem<br />
a kelleténél. Persze, utólag mindenki okosabb.<br />
Az elején még nem volt nyomasztó ez a lét. Tárgyakat<br />
vertem le, embereket látogattam meg, és más itt rekedt<br />
szellemekbe is bele-belefutottam. Később olyan helyekre<br />
is bementem, ahová élő ember nem igen teheti<br />
be a lábát. Miután egyik éjszaka fültanúja lehettem<br />
pár körözött bűnöző tervének, cselekednem kellett.<br />
Így történt, hogy a titkos találkozók hollétét és mikéntjét<br />
lejegyeztem egy papírra, és bedobtam a rendőrkapitányság<br />
postaládájába. Azóta lényegében én<br />
vagyok az első dolgozó szellem.<br />
Egyedül Ferivel, a nyugdíj előtt álló rendőrtiszttel<br />
kommunikáltam a magam módján. Talán néha látni<br />
vélt engem. Általában beszélni próbált hozzám, de<br />
ilyenkor olyan volt, mintha magában beszélne. Emiatt<br />
a többiek kicsit szenilisnek tartották. Az volt a szavajárása,<br />
hogy „nekünk nemcsak az élőkkel van dolgunk”.<br />
Szerintem igaza volt.<br />
Hogy pontosan miért is marad itt egy szellem, azt<br />
nem tudom. Egyesek szerint feladata lehet, mások szerint<br />
a lelke vár valamire. Az én esetemben akkor még<br />
ötletem sem volt a miértről. Arról meg végképp nem, mi<br />
kell ahhoz, hogy valaki láthasson. Tény, hogy igazán<br />
senkinek sem akartam megmutatkozni.<br />
A temetésem nagyon szép volt, de az az ember, aki a<br />
leginkább számított volna, nem jelent meg.<br />
Már majdnem leszállt az éj. „Augusztus 28., 21:56”<br />
– hirdette a kijelző a móló legvégén. Csak pár ember<br />
sétált itt rajtam kívül ezen a semmitmondó, átlagos<br />
estén. Számomra mélyebb jelentést hordozott a dátum.<br />
Ezen a napon lett volna belőlem menyasszony. A szél<br />
már nem kapott bele a hajamba, mint korábban. Nem<br />
éreztem se meleget, se hideget. Sosem tudtam igazán<br />
megszokni ezt a bolyongó létet. Az érzések és az érzelmek<br />
hiánya, a tehetetlenség és a konstans egyedüllét<br />
lassan és kínkeservesen éhezteti ki a lelket.<br />
Viharjelzés. Kettes. Rossz emlékek.<br />
Leültem egy nyikorgó padra, ami telis-tele volt<br />
fehér szalaggal és leégett mécsesekkel.<br />
A támlán a következő állt: Kiss Enikő, Egerszegi<br />
Ákos, Lantos Ábel, Kalontai Bence. És végül, de nem<br />
utolsó sorban: Ruzsonovszky Eliza. A nevemre mindig<br />
nagyon büszke voltam.<br />
Sokáig bámultam a bronztáblát, közben alig eszméltem<br />
fel egy közeledő alak sziluettjére. Ahogy kilépett<br />
az erőtlen fényre, felismertem. Ő volt az. Egy<br />
szál kankalint tartott a kezében, amit letett mellém a<br />
padra, majd leült a földre, ügyelve, hogy két könyökét<br />
a lécekre tegye. Arca megviselt volt, de még mindig<br />
ugyanolyan. Nem mondtam elégszer neki, hogy olyan,<br />
mintha angyalok faragták volna.<br />
– Tudod, nagyon sokszor kívánom azt, hogy bárcsak<br />
itt lennél és nem odaát. Mostanában pedig egyre többször<br />
gondolkozom azon, hogy milyen életünk lehetett<br />
volna.<br />
Gyászosan beszélt.<br />
– Képzeld, az öcséd lediplomázott, és gyerekük lesz.<br />
Elképzeltem, hogy mennyire tökéletes lennél nagynéniként<br />
és…<br />
Elcsuklott mély baritonja, és pár könnycsepp hullott<br />
a betonra.<br />
El akartam neki mondani, hol voltam eddig, hogy<br />
miért nem látogathattam meg, de lehetetlen lett volna.<br />
Akik a két világ közt maradnak, nemigen számíthatnak<br />
megváltásra.<br />
Kilencven villanás. Még egy perc eltelt. A világítótornyok,<br />
mint rideg tábornokok, egyre sürgetőbben<br />
parancsolták magukhoz a hajókat a csillagok alól.<br />
Elméláztam.<br />
Eszembe jutott egy emlékfoszlány a temetésemről.<br />
Rakásig volt a márványsírom rózsával. Nem szeretem<br />
őket, mert elcsépelt virágok. Most már van egy sejtésem,<br />
miért kaptam ennyi rózsát. A megbánás beleivódik<br />
a bőrödbe, amíg az öröm elillan. A holtak több virágot<br />
kapnak, mint az élők.<br />
Hirtelen felindulásból a padra letett kankalint<br />
bal kezemmel meglöktem és egykori társam ölébe<br />
csúsztattam. Ez a legtöbb, amit egy szellem tehet.<br />
Nedves arcát felém fordította, mintha látott volna.<br />
A szél cédrusfára és mentára emlékeztető parfümkeveréket<br />
hozott. Fájón ütött orrba ez az emlék. Az elkeseredett<br />
tehetetlenség hullámokban vágtatott át a<br />
testemen, olyan mértékben, mint a halálomat megelőző<br />
pár másodpercben. Megrémültem.<br />
Aztán leesett. Talán mégis lehetséges?<br />
A következő pillanatban a vállához nyúltam, és finoman<br />
megérintettem. Éreztem, hogy forró lett a tenyerem.<br />
Megborzongott. Akár egy becserkészett vad, úgy<br />
pislogott rám. Valószínűleg én is ugyanígy nézhettem<br />
rá, hiszen elméletileg képtelenség, hogy lássuk egymást,<br />
az érintésről nem is beszélve. Mégis két kezével<br />
közre fogta arcomat, majd csendesen lehúzott maga<br />
mellé.<br />
– Egy szót se szólj, csak gyere haza!<br />
Hosszú éjszakánk volt a szélben. Régi titkokat és<br />
történeteket meséltünk egymásnak. Egy percre sem<br />
engedtük el egymást.<br />
Elaludtunk.<br />
Másnap már nem a révfülöpi mólón voltam.<br />
Feloldozott.<br />
A földi lét egy szempillantás ahhoz az örökkévalósághoz<br />
képest, amit ígértünk egymásnak.<br />
Dettó – hétköznapi novelláink<br />
15
Dettó – hétköznapi novelláink<br />
16<br />
Picciano Alisia<br />
(Milánó)<br />
Szálka<br />
Szemtől szemben állunk. Magamban könyörgök, a puszta<br />
gondolat, hogy nem lát, tényleg átlátszóvá tegyen. Ő<br />
nemkülönben. Szerintem vagy tízszer megszámolta már a<br />
zebra csíkjait, mindahányszor különböző számot kapott.<br />
Akkor izzadhatott ennyire utoljára, amikor ötévesen<br />
leejtette Zazit, a macskáját a harmadik emeletről.<br />
Csak az a különbség, hogy a macska a talpára<br />
esett, ő viszont mindig a hátsóját üti meg. Semmi<br />
kedve nem volt a budapesti poros járdán álldogálni.<br />
Igazán nyithatnának egy biológia tanszéket Visegrádon<br />
is. Ennek én is örülnék, legalább elhagyna a<br />
gondolat, hogy bármikor belefuthatok. Mint például<br />
most. Mit mondjak neki? Ő az, akinek magyarázkodnia<br />
kellene. Ő az, aki csak úgy lelépett, akárcsak<br />
egy macska, amelyik megunta a vendégeskedést.<br />
Nem is értem, miért bosszant még, bár ne látnám már<br />
a képét. Élje az életét, én élem a sajátomat, aztán ne<br />
találkozzunk. Kicsi a világ, de Budapest nagyváros.<br />
Annyival megkönnyítené az életemet, ha elmondaná,<br />
mi történt. Ki nem állhatom a lezáratlan történeteket.<br />
Ha a szerző vette a fáradságot, hogy megírja,<br />
tegye már oda a pontot a regény végére. De ez csak<br />
udvariatlanság, semmi több.<br />
Bunkóság.<br />
Elkezd villogni a zöld a másik irányban. Nemsokára<br />
el kell haladnom mellette. Köszönjek neki? Zúdítsam<br />
rá a belső gondolatcsomókkal teli feketelevesemet?<br />
Inkább oda se nézzek? Egyáltalán ellenséges<br />
legyek vele? Elvégre érett felnőttek vagyunk, nemdebár.<br />
Néha nagyon elegem van az érettfelnőtteskedésből.<br />
Ha gyerek lennék, már az elején odakurjantottam<br />
volna egy jót. Túllennénk az egészen, a fene egye meg.<br />
Zöldre vált. Sóhajtok egyet, egyenesen előre nézek,<br />
és katonásan elindulok az út másik oldala felé.<br />
Zebracsíkok rengetegével küzdök. Egy végtelennek<br />
tűnő séta után végre átérek a túlsó partra. Ő földbe<br />
gyökerezett lábbal áll azon a helyen, ahol utoljára<br />
láttam. Semmitmondó arckifejezése mindent elárul.<br />
Felöltöm legszebb, legkedvesebb mosolyomat.<br />
Köszöntem.<br />
Hegyi Lili Gerda<br />
(Veszprém)<br />
Feltérképezett<br />
félpercesek<br />
Az üveg-hegyeken túl<br />
Egy csodás tájon járt, dombokkal, lejtőkkel, hullámzó<br />
tavakkal, hömpölygő folyókkal. Az éjféli lámpafényben<br />
millió apró csillám szikrázott. A rengeteg<br />
éles kis szilánk fájóan szúródott a tenyerébe, de még<br />
ez sem fájt neki annyira, mint a mindennapok. Megfáradtan<br />
visszahajtotta a fejét a hűvös betonra, majd<br />
újra kortyolt egyet meseország nedűjéből.<br />
Iránymutatás<br />
A buszon magamban nevetve gondolok vissza a szatyrával<br />
szerencsétlenkedő idős hölgyre, miközben<br />
lesajnáló vigyor ül ki az arcomra. Ahogy nézek ki az<br />
ablakon, elsuhanunk egy falutábla mellett: Bánd.<br />
És hirtelen rág a lelkiismeretem.<br />
A jövő zenéje<br />
Ha eltelik pár ezer év, és még lesz ember a Földön,<br />
úgy fogja majd nézni a mindennapjainkat, mint mi az<br />
inkák templomait vagy az egyiptomiak piramisait?<br />
Lát majd Galambokat, Nagylókat, Sáskát, Seregélyest<br />
és Szarvast, úgy, hogy egy állattal sem találkozott,<br />
csak fémlapok jöttek vele szembe fémrudakon. Mi lett<br />
belőlük? Kihalt városok.<br />
Nyaralás<br />
Tavaly karácsonyra családi utazást kaptunk Pulára<br />
a nagyszüleimtől. Izgatottan készülődtünk a testvéremmel,<br />
bepakoltuk a búvárfelszerelésünket, a<br />
legszebb fürdőruháinkat. Amikor nagyapámék új, Balaton-felvidéki<br />
házához kanyarodott be az autónk,<br />
akkor jöttünk rá, hogy elhamarkodott volt az „Irány<br />
Horvátország!” felkiáltás. Édesapám azt mondta, hogy<br />
jövőre Velencébe megyünk, de én ezt már nem hiszem el.<br />
Tér-kép<br />
Nem is értem, miért nem használtak a nagy felfedezők<br />
tükröket. Miért görnyedtek órákat egy szuvas asztalra<br />
kiterített vékony papír felett, amelybe mérnöki pontossággal<br />
kellett belevésni mindent? Ha tükrökkel<br />
teletűzdelték volna a felfedett föld felszínét, azok<br />
pontosabb képet adtak volna az ottani térről, mint bármilyen<br />
rajz. Talán azért, mert a tükör-tér-képek által<br />
előidézett végtelen világban újra eltévedtek volna.<br />
Robinson<br />
Esős időszak volt. Ömlött a tápláló víz, amelynek a<br />
betondzsungel nem sok hasznát vette. Ott állt magányosan<br />
egy elhagyatott járda-szigeten, gombóccal a<br />
torkában. Ahogy nőtt az aggodalma, úgy nyújtózkodtak<br />
a szigetét körülvevő tócsák, ködbe vesző tengert<br />
alkotva. Már bőszen füstjeleket fújt, mire megjelent<br />
megmentője – egy arra járó villamos.
Szuromi Gréta<br />
(Solt)<br />
Irányítás<br />
Olyan különös érzés, amikor a tested előbb cselekszik,<br />
mint ahogyan azt az agyad előzetesen megparancsolná<br />
neki. Indulj el! Fordulj balra! Nézd meg,<br />
mi van az ajtó mögött!<br />
Valahogy soha életemben nem tettem azt, amit én<br />
szerettem volna. A testem mindig előbb mozdult, én<br />
pedig a végén rácsodálkoztam, hogy mi történt.<br />
Na tessék, már megint! Ki a franc akarta, hogy kocsiba<br />
üljek? Mert én biztos nem. A tempó szédületes, csak<br />
úgy kapkodom a kezem a sebváltón, a lábam pedig folyamatosan<br />
a gázpedálon van.<br />
– Mi van, nem ismered a KRESZ-t?! Hogy vezetsz te,<br />
idióta, az valakinek a kertje volt! Nem, ez nem én vagyok,<br />
valaki más csinálja… mintha irányítana.<br />
Az agyam ismét meglepődve tapasztalja, hogy megérkeztünk<br />
valahová. A kocsi egy roncs lett. A hátam<br />
mögött meghúzott autók, ripityára tört kerítések,<br />
fekvő közlekedési táblák, jajveszékelő családanyák,<br />
füstölő aszfalt és szirénázás.<br />
– A fenébe, rendőrök.<br />
Ezek még a saját gondolataim, aztán megiramodom,<br />
és ismét tehetetlen figyelője leszek az életemnek.<br />
A csomagtartóban egy csomó fegyver van, többet is<br />
magamhoz ragadok, és berohanok velük egy kis, kertes<br />
házba. Egy nő védi testével a háromévesnek tűnő<br />
gyerekét, és valamit próbál a háta mögött rejtegetni.<br />
A sírásból hamar rájövök, hogy egy kiságy az, amelyben<br />
egy csecsemő fekszik. Az anya tekintete rémült,<br />
ugyanakkor mindenre elszánt. Nem szólalok meg, csak<br />
hadonászok a pisztollyal, amit a kezemben tartok. A<br />
nő sírni kezd, a ház ablaka előtt pedig megjelennek a<br />
rendőrök. Vagy egy tucat villogó járőrautó áll odakint.<br />
Kiszáll egy férfi hangosbeszélővel a kezében,<br />
és mondani kezd valamit.<br />
Szörnyű gondolatok futnak át az agyamon. Magam<br />
ellen kezdek drukkolni. Csak jöjjenek be, mielőtt<br />
még megmozdulnának a végtagjaim!<br />
Nem tehetek semmit. Átlövöm a kisfiú fejét, a golyó<br />
pedig ezután rövid úton az anyuka combjába fúródik.<br />
Az első dolog, ami a kezembe kerül, az egy nehéz, régi<br />
asztali lámpa. Ne, ne! Menekülj! Kiáltozom, de talán<br />
csak magamban, ugyanis a számnak sem én vagyok az<br />
ura. Fejbe verem a gyerekét élesztgető asszonyt, és a<br />
kisbaba felé hajolok. A rendőrök másodperceken belül<br />
bejutnak a házba.<br />
– Most már kapcsold ki azt a játékot, és gyere!<br />
– Légyszi, anyu, csak még egy perc!<br />
– Ki fog hűlni a vacsora.<br />
– Rendben. Megyek.<br />
A világ hirtelen megáll. Elhallgat a sírás, az<br />
üvöltés és a szirénázás. Ahogyan én, úgy körülöttem<br />
is minden mozdulatlanná válik. Néhány másodperc<br />
múlva pedig sötét lesz.<br />
Morvai Levente<br />
(Veszprém)<br />
A virágok<br />
bölcsessége<br />
Valamikor a halálom után egy unokám egyszer majd<br />
meg fogja kérdezni valakitől, hogy milyen ember<br />
volt a nagyapja. Én pedig rettegek ettől a pillanattól.<br />
Belülről szétfeszít a tehetetlen frusztráltság,<br />
mert nem leszek ott, hogy megmondjam neki. Csak elszenesedett<br />
tények maradnak, miközben mindaz, ami<br />
bennem égett, talán örökre elveszett.<br />
Ahogy a szél játszik a lobogó tűzzel, a bámészkodó<br />
ember akár azt is hihetné, hogy a kis lángnyelveket a<br />
fuvallatok kényük s kedvük szerint mozgatják. Pedig<br />
a tűz a szélből táplálkozik, s a lángnyelveket nem<br />
szabadságuktól fosztja meg, csak messzebbre repíti<br />
őket.<br />
Persze a világon nem minden hasonlít a tűzre. Ott<br />
volt például ő is, a hóvirág. Nem igazán volt gondolkodó<br />
alkat már hajtás korában sem, és tovább növekedve<br />
sem változott. Így persze az sem vetődött fel<br />
benne, hogy mi a létének értelme. Ösztönösen érezte,<br />
hogy létezik, és neki ez éppen elég volt. Ahol ő nőtt,<br />
onnan egészen úgy tűnt, mintha minden éppen őérte<br />
történne. Ha megkérdeztem volna, biztosan azt mondja,<br />
hogy a madarak is neki énekelnek a legszebben.<br />
Ő volt az első a kertben minden évben, s ilyen módon<br />
természetes számítás szerint a legfontosabb is.<br />
Mint egy kertész, ő készített elő mindent a többi virág<br />
számára, ő pedig tökéletesen boldog volt ebben a<br />
szerepben. Boldog volt, ha gyerekek jöttek a kertbe,<br />
ahol aztán a hóvirág nyomát követve megtalálhatták<br />
a nárciszokat és a krókuszokat. Úgy érezte, ha ő nem<br />
lenne itt, hát senki sem találta volna meg soha a kert<br />
díszét, az elegáns lilában tündöklő lángvirágot sem.<br />
Amikor elbeszélgettem a hóvirággal, és megkérdeztem<br />
tőle, hogy nem aggasztja-e, mi lesz utána, azt<br />
felelte, hogy nem hisz a holnapban. Körülötte mindig<br />
ma van. Azt felelte, nem hisz abban, hogy ő majd nem<br />
lesz. Most itt van, és most boldog, ha gyönyörködnek<br />
benne, vagy amikor a csicsergés lágy taktusai a<br />
szirmait simogatják, vagy amikor apró gyermekkezek<br />
csodálattal a leveleit cirógatják.<br />
Amikor elbeszélgettem a lángvirággal, azt sem<br />
tudta, hogy van a kertben egy hóvirág is. Azt pedig,<br />
hogy már előtte is ott volt, teljes magabiztossággal<br />
elutasította. Csakúgy, mint az aranysárga nárciszok<br />
vagy a szivárványos krókuszok. Mindegyik meg volt<br />
győződve róla, hogy a kert őérte van.<br />
Ilyen a virágbölcsesség. És ez nem mese.<br />
Dettó – hétköznapi novelláink<br />
17
A rácegresi pusztán túl<br />
Fiktív, posztumusz interjú Lázár Ervinnel<br />
Az egyik legnagyobb magyar meseíró szavaiból merítettünk<br />
egy fiktív, már-már mesebeli beszélgetéshez.<br />
A válaszok különböző felületeken megjelent<br />
interjúk, beszélgetések szerkesztett részleteit tartalmazzák.<br />
Lázár Ervint üdvözöljük sorainkban.<br />
Minden író olvas, másképp talán nem is menne az alkotás.<br />
Ön hogyan viszonyul az olvasáshoz?<br />
ChillArt - az irodalompszichológiai szálazó<br />
18<br />
Gyerekkoromtól kezdve nagyon szerettem az irodalmat,<br />
rengeteget olvastam. Volt olyan, hogy elmentem<br />
vakációra a nagybátyámhoz a Mecsekbe, hogy végre<br />
majd kicsit erdőt járok, és kiderült, hogy megvan<br />
neki az összes Jókai-könyv. A lakásból sem mozdultam<br />
ki. Nem szép dolog, tudom, de képtelen voltam<br />
szabadulni azoktól a varázslatos történetektől.<br />
Talán a munkássága alakulását nézve bocsánatos bűn.<br />
Bizonyára sokszor kérdezték már Öntől, hogy mi a<br />
mese? Egyáltalán miért ír meséket?<br />
A mesék olyan történetek, amelyek a csodák világába<br />
tartoznak. Én ilyesmi történetekkel próbálom<br />
leírni az itt megesett dolgokat. Azáltal, hogy<br />
a sztori olykor átlendül a mesébe, néha pontosabbá<br />
válik, mintha csak a naturális valóságot írtam<br />
volna meg.<br />
Az emberek azt hiszik, hogy mesét írni könnyű.<br />
Ezért jó néhányan, ha valami miatt nem találják<br />
meg a helyüket az irodalomban, elkezdenek meséket<br />
írni. Pedig ez az egyik legnehezebb műfaj. Azt<br />
hiszik, a gyerekeknek írom. Az egyik kiadónál is<br />
megkérdezték, hogy hány éveseknek ajánlom őket.<br />
Mit jelezzenek a borítón? Én nem valahány éveseknek<br />
írom a meséket, hanem mindenéveseknek. Abból<br />
fogalmazok meg valamit, ami megmarad az emberben<br />
a gyerekségéből.<br />
Voltak helyek, ahol számonkérték a mese tanulságát<br />
is. Semmi – mondja az ember. Tanmeséket írni nekem<br />
nem fekszik. Régen sem szerettem a tanmeséket.<br />
Szerintem leginkább a vershez áll közel a mese, ha<br />
jól meg van írva. Mert minden szónak megvan a jelentése.<br />
A hangulati tartalma nagyon fontos. Minden más<br />
prózát tud az ember úgy írni, hogy leül, kettőspont,<br />
és dolgozom. Kínlódik, de írja. Ha én mesét írok, úgy<br />
érzem, hogy soha többet nem tudok még egyet írni.<br />
Nem hiszek az ihletben, de egy bizonyos lelkiállapot<br />
kell hozzá, amit viszont nem tudok, honnan van.<br />
Bármiről lehet mesét írni?<br />
Kis Pál István A színes szemű mesemondó c. filmjéből kifotózta és<br />
szerkesztette Picciano Alisia<br />
Bármiről. A politikáról is lehet mesét írni. Amikor<br />
az ember ír, óhatatlanul benne van a politika. Hogy<br />
mást ne mondjak, amikor a nyulat behívják nyúlfutást<br />
oktató tanfolyamra, és nagy kövér urak magyarázzák<br />
neki, hogy is kell egy nyúlnak futnia, akkor<br />
azért ebben benne volt egy kép arról a múlt világról,<br />
ahol hozzá nem értő emberek oktattak olyasmit, amihez<br />
az ún. „oktatottak” sokkal jobban értettek.<br />
Vacskamati, Szegény Dzsoni, Mikkamakka, Dömdödöm…<br />
honnan jöttek ezek a mesehősök? Hogyan születik<br />
egy mese?<br />
Ezek a mesefigurák általában vagy az én gyerekkoromból<br />
származnak, vagy pedig a saját gyerekeim<br />
vagy más gyerekeinek a kitalációi. Velük közösen<br />
alakulnak a mesék. Én a gyerekektől tanultam a legtöbbet.<br />
A gyerek még nagyon egyedien látja a világot,<br />
amit aztán a felnőtt valahogyan elfelejt.<br />
A középső lányom, Fruzsina, olyan két és fél, három<br />
éves volt, és ezt a gyerekverset mondogatta: „Csigabiga<br />
gyere ki, ég a házad ide ki.” Furcsán tartotta<br />
a szünetet, azt mondta: „Csigabiga gyere ki, ég a<br />
háza, Dideki”. Rákérdeztem, hogy kinek a háza ég, azt<br />
mondja: „Nem érted, hát a Didekinek!”<br />
Aztán egy másik alkalommal, az egyik szobában<br />
lógott egy Berzsenyi-kép, aki azért elég szigorú<br />
ember lehetett. A lányom jött át hozzám, majd sírva<br />
fakadt. Amikor kérdeztem tőle arról, hogy mi a baja,<br />
azt mondta, hogy csúnyán néz a Berzsián. Ezt is leírtam,<br />
s együtt meglett a „Berzsián és Dideki”, de akkor<br />
még nem tudtam, hogy ezt hol fogom használni. Lehet,<br />
hogy előbb a mese váza lesz meg, lehet, hogy a szereplők.<br />
Hagyom alakulni. Magát írja.<br />
Kiemelt helyet foglalnak el a gyerekek az életében.<br />
Mindig hangoztattam, hogy a gyerekektől tanultam a<br />
legtöbbet, mert odafigyeltem rájuk, és a gyerek mindig<br />
tud valami olyasmit, amit a felnőtt már nem, mert<br />
sajátos a világlátása, és a nyelvalkotása is. Hálás<br />
vagyok a gyerekeknek.
A nevelés nem más, mint a gyerekeket betörni a felnőttek<br />
világába, leszoktatni őket az egyéni látásmódjukról,<br />
valahogyan lehetővé tenni, hogy ugyanazon<br />
kódjelek szerint beszéljenek, viselkedjenek,<br />
ami szerint a felnőtt világ beszél meg viselkedik,<br />
különben nem értenénk egymást.<br />
A nevelés, illetve a felnőtt és a gyerek kapcsolata<br />
leginkább egy családon belül van jelen. Önnek milyen<br />
volt a családja? És milyet épített?<br />
A családom az egy csoda volt a maga nemében. Olyan<br />
volt, mint egy szeretet-gömb, ami körülvesz. Néha<br />
felnőttkoromban azt gondoltam, hogy ez bizonyos<br />
szempontból hátrányomra is vált, mert így sokkal<br />
nagyobb erőfeszítésbe került a külvilág ridegségével<br />
összeszokni.<br />
Úgy tartom, hogy bár nagyon törekszik az ember<br />
mindenfelé, amiről úgy gondolja, hogy neki boldogságot<br />
okoz, elfelejti, hogy akkor él harmóniában,<br />
ha a körülötte élő emberekkel jó viszonyban van. Ma<br />
arra képezik ki az embereket, hogy ne gondolkodjanak,<br />
csak vásároljanak. Anyagi és szellemi bőlét.<br />
Egy darabig az emberek vevők, de azt gondolom, hogy<br />
egy idő után elkezdenek gondolkodni. Az emberiség<br />
mindig csak a katasztrófákból tanulja meg, hogy mi<br />
a helyes. Remélem, most katasztrófa nélkül is megtanuljuk.<br />
Hol van az otthona? Hova megy haza?<br />
A szülőföldjével éppen olyan bensőséges viszonyban<br />
van az ember, mint az anyjával és a szerelmével.<br />
Akár tud róla, akár nem. S mivel a lélek legrejtettebb<br />
tájait érinti, s ráadásul mélységesen magánjellegű<br />
is, nagyon nehéz róla beszélni.<br />
Budapesten születtem. Ez sok félreértésre ad alkalmat.<br />
A szüleim akkor is Dőrypatlanpusztán laktak,<br />
Zomba mellett. Anyám éppen csak szülni jött<br />
Pestre. Hazám a dunántúli puszta. A táj és a környezet<br />
meghatározza az embert, ez evidens. Tolna megyében<br />
nevelkedtem. Apám pálfai. Kettő és tizenöt éves korom<br />
között Alsórácegrespusztán laktam, majd hosszú<br />
ideig Tüskéspusztán, a Sárvíz és a Sió között.<br />
Ha látom ezeket a pusztákat, meghatódom. Elég<br />
megpillantanom a vonatablakból a sárgára meszelt<br />
uradalmi magtárakat, istállókat, és otthon vagyok.<br />
Nekem ez volt a világ. Erős nyomokat hagyott bennem.<br />
Apám gazdatiszt volt, majd főagronómus. Ezek a pusztai<br />
emlékek nálam olyan mélyek, hogy már visszahúzó<br />
erőnek érzem jelenlétüket.<br />
De nagyon szerettem Pécsett is élni. Budapesten ma<br />
sem találom úgy a helyemet. A Nádor-kávéház… ilyen<br />
itt nincs. Az ember oda hazajárt.<br />
Ha már Pécs, menjünk vissza az elejére. Hogyan alakult<br />
a pályája a kezdetektől fogva?<br />
Az általános iskola befejezése után elég nehezen sikerült<br />
középiskolába kerülnöm. 1950 volt, elég kemény<br />
évek, és mivel apám uradalmi intéző volt, nem<br />
számított a rendszer kegyeltjei közé. Nem tudom, miért<br />
tartották a mezőgazdasági szakembereket a népi<br />
demokrácia legnagyobb ellenségének. Mindenesetre<br />
engem szeptember helyett csak októberben vettek föl<br />
a szekszárdi gimnáziumba.<br />
A legnagyobb élményem Szekszárdon az osztály<br />
volt, ahova jártam. Amikor hallom, hogy valaki úgy<br />
emlékszik régi osztálytársaira, hogy mindegy, hogy<br />
volt vagy nem volt, akkor többszörösen érzem, nekem<br />
milyen szerencsém volt. Egy nagyon összefogott,<br />
rendes társaságba jártam iskolába. Valószínűleg ez<br />
is hozzájárult ahhoz, hogy jobban vonzódtam az irodalomhoz.<br />
Aztán egy féloldalas döntéssel, mint aki nem meri<br />
elhatározni, hogy író lesz, a bölcsészkar elvégzése<br />
után nem tanár lett belőlem, hanem újságíró. Ez<br />
bizonyos szempontból hasznos, de leginkább haszontalan<br />
és káros, mert felületessé teszi az embert. Másképpen<br />
kezeli az írást egy újságíró, mint egy író.<br />
Hat évig dolgoztam különféle pécsi lapoknál, aztán<br />
Pestre kerültem, ahol az Élet és Irodalomnál dolgoztam<br />
úgyszintén hat évig. Aztán szabadúszó lettem.<br />
A gimnázium előtti incidenst követően később hogyan<br />
viszonyult a rendszerhez? Voltak-e ütközési<br />
pontok?<br />
Az én íróságom ideje már a Kádár-rendszerre esett, a<br />
puha diktatúrára. Ott már nem tiltottak mindent, de<br />
voltak bizonyos dolgok, amikről nem lehetett írni.<br />
Nem lehetett az orosz megszállásról írni, nem szabadott<br />
kétségbe vonni az orosz szocializmus magasabbrendűségét.<br />
Két írásom van, ami nem jelent meg.<br />
Az egyiket a pártközpont vette ki a Kortárs folyóiratból,<br />
mert ’56-ról volt benne valami, és arról<br />
csak egyféleképpen lehetett írni. Aztán elolvastam<br />
ezt az írást, és úgy gondoltam, hogy megint bejött az<br />
egyik régi elméletem, miszerint nekem az ellenségeim<br />
okozták a legtöbb jót. Nem volt jó írás.<br />
Hogyan látja az irodalmat mint hivatást?<br />
Az irodalom legnagyobb erénye, hogy olyan dolgokról,<br />
amiket mi pontosan ismerünk, megmondja, hogy<br />
azok micsodák. És az ember ráébred, hogy amit ő nem<br />
gondolt végig, itt van egy író, aki végiggondolta.<br />
Van egy ilyen sztereotip kijelentés, hogy ha az ember<br />
ír róla, „kiírja”. Ez nem így van. Ha leír valamit,<br />
többszörösen, különböző dimenziókból át kell gondolnia.<br />
A homályos pontok tisztázódnak.<br />
Van bennem némi kétkedés az iránt, hogy mit is<br />
állítottam elő életem folyamán. Egy asztalos megcsinálja<br />
az asztalt, megnézi, tökéletesen látja,<br />
hogy most egy nagyon jó munkát adott ki a kezéből.<br />
A novellák eredménye nem mérhető le. Elolvassák<br />
ezren… Mit jelent nekik? A rosseb tudja. Baromi<br />
szomorú, hogy az ember irodalmi tevékenysége nem<br />
mérhető. De azt hiszem, ha valamit jól megcsinál az<br />
ember, és elolvassa valaki, olyan, mintha éhes lenne,<br />
és enne.<br />
Nem tudom, lehet-e valaki annyira egyedül, bármilyen<br />
szakmában, mint aki ír? Ülsz a fehér papírral<br />
szemben, és próbálkozol… Nekem az a véleményem, ha<br />
egy jó írás leköt valakit Bátaszék és Szekszárd között<br />
a vonaton, akkor az már rendben van. De ezen kívül<br />
biztos vagyok benne, hogy tényleg erővé válik az<br />
emberben, mert kell, hogy a jó írás használjon.<br />
ChillArt - az irodalompszichológiai szálazó<br />
19
És általánosságban hogyan viszonyul a munkához?<br />
Akármilyen rosszul hangzik, úgy gondolom, hogy az emberi<br />
élet értelme a munka. Csak az hozhat megnyugvást.<br />
Ha nem dolgozhatok, akkor rettentő nagy hiányérzetem<br />
van és rosszul érzem magam a bőrömben. Ennek az egész<br />
mai világnak az a baja, hogy az erőfeszítésről akarja<br />
lebeszélni az embereket. Ez hat nagyon sok emberre, és<br />
nem is gondolkozik, holott erőfeszítés nélkül nincs<br />
igazi létezés. Arra kellene megtanítani újra az embereket,<br />
hogy szellemi erőfeszítések kellenek a világban<br />
való helyünk megtalálásához.<br />
Picciano Alisia<br />
(Milánó)<br />
A fiktív interjú a szerzővel a következő felületeken<br />
található beszélgetések felhasználásával<br />
született: Digitális Irodalmi Akadémia, Boldogság.net,<br />
az Európai Utas folyóirat 2004/4-es száma,<br />
a Képmás Magazin 2004-es száma, az Olvasóvá<br />
nevelés portál, a „Lázár Ervin a színes szemű<br />
mesemondó” című YouTube-videó, az „Álombozót<br />
– In memoriam Lázár Ervin (előzetes)” című You-<br />
Tube-videó, valamint a „Lázár Ervin író” című<br />
YouTube-videó. A szó szerinti részeket kurzívval<br />
jelöltük.<br />
Lázár Ervin helyett Picciano Alisia<br />
(Rácpácegres helyett Milánó)<br />
Céábé<br />
ChillArt - az irodalompszichológiai szálazó<br />
20<br />
Határokon innen, hegyeken túl, ahol még az Internetnek<br />
hatalma sem dúl, vagyis ott, ahol a népségek<br />
még nem egy képernyőn keresztül nézik, ahogyan a<br />
kurtafarkú malac túr. Pontosan ott történt az eset.<br />
Rendországban vihar kerekedett. Villámok csapkodtak,<br />
háborogtak, őrjöngtek, parázslottak. S hej,<br />
nem eltalálták a kerek-szögletes-lapos-fergeteges<br />
világ legnagyobb rendben álló sorrendjét.<br />
Nem, most nem a számokra gondolok, az egy másik<br />
történet.<br />
A betűket találták el. Úgy szétcsapták az ábécét<br />
azok a kutya teremtette eszeveszett virgoncok, hogy<br />
a 44 betű 54 különböző irányba repült. Ugyanis még a<br />
kettes és a hármas betűk is szétváltak, akkora ereje<br />
volt a végzetes villámoknak.<br />
Erről értesülve Rendország királynője, Mindenahelyén<br />
Mária kihirdette, hogy bárki fűnek-fának<br />
fia-lánya rendbe tudja tenni az ábécét, megáldatik<br />
az örök tudománnyal.<br />
Főtudósok, altudósok, melléktudósok, mindenféle<br />
megmondóemberek igyekeztek oda kecsegtetni tudásukat,<br />
de egyik javaslat sem működött. Egymást sem<br />
értették a szerencsétlenek, mert bár az ábécé rendje<br />
felbomlott, a szavakban mégis katonás rendben álltak<br />
a betűk. A szemtelenek. Pimasz kis fityfirittyek.<br />
Ezáltal a tudósok javaslatai valahogy így hangzottak:<br />
– Fgjkou be a beekttű aarr eékpttz aákkkltuy, aákr<br />
a aábikkrt.<br />
– Gúy-gúy. Aántz áeeegkklmns a ehklnöüy ajkrttu<br />
ekőt. Őst, aaáckkllnosv.<br />
– Eeimnrstz ábbikn aacgklosssu ekőt aissvz aalzz,<br />
ghoy jú aáhkrtu aknrruv eikkn. Biostz ámr eegklü<br />
anv a aábcglópsssuz.<br />
– A ahru emn egíst, aagms eéfisttz aaakknr.<br />
– Á, aiikkmss. aekőrsz ekll dei.<br />
Egy tapasztalatlan csavargó még azt gondolta volna,<br />
hogy pattentotta nyelvtanfolyamra tévedt.<br />
Mindenahelyén Máriának helyén volt az esze is. Annak<br />
pedig mellékes gallyában sem tudott megkapaszkodni<br />
a gondolat, hogy maga fejtse meg a halandzsát.<br />
Hívta mindjárt a szakácsát, Roppant Rebusztikát,<br />
hogy fordítsa az okosságokat. A szakács dadogott<br />
ugyan, de az már a királynőnek sem okozott nagy fejfájást.<br />
Azonban rájött, mekkora baromságokat hordtak<br />
össze a tudósok.<br />
Nagy volt a bánata Mindenahelyén Máriának. Már<br />
hogy is ne lett volna, hiszen egyáltalán nem volt<br />
minden a helyén. Három nap és három éjszaka virrasztott.<br />
Úgy pörögtek a fogaskerekek kicsiny fejében,<br />
hogy majd lángra kaptak.<br />
Aztán a harmadik napon bekopogtatott hozzá Roppant<br />
Robusztika.<br />
– Mi-mi lenne h-ha cs-cs-csak sz-szé-szé-szépepe-en<br />
me-megkérnénk ők-ők-et, ho-ho-hogy jöjjenek<br />
visz-vissza és álljanak s-so-sor-ba?<br />
Hát, hogy erre nem gondoltak. Tüstént kikiáltotta<br />
a királynő, hogy kéri szépen, jöjjenek vissza a betűk<br />
szépen rendben.<br />
Másnap szokatlanul vidáman ébredt a történtekhez<br />
képest. De látta ám, miért. Kinézett az ablakon, és ott<br />
sorakozott az egész ábécé. Azazhogy céábé. Azazhogy<br />
mégiscsak ábécé.<br />
Mindenahelyén Mária majd felröppent örömében.<br />
Pedig nem is volt szárnya. Üdvözölte A asszonyságtól<br />
és B banditától kezdve P páncéloson és R robajkeltőn<br />
keresztül egészen Z zengőig az egész bagázst. Napestig<br />
tartott a mulatság.<br />
Csak az ipszilon nem jött vissza soha, de I iparkodó<br />
és J jajveszékelő boldogan helyettesítették. Vagy<br />
hejettesítették. Vissza kell jönnie, ez így nagyon<br />
nincs rendjén.
Szögesdrót –<br />
saját magad ellen<br />
Mozgólépcső Bábel tornyához<br />
„Meglátogathatnám egyszer, tanító úr? Hosszabb ideig<br />
itt maradok, és máris meglehetősen elhagyatottnak érzem<br />
magam, sem a parasztokhoz nem tartozom, sem a kastélyba.<br />
A parasztok és a kastély közt nincs nagy különbség<br />
– mondta a tanító.”<br />
(Franz Kafka: A kastély)<br />
Vajon mennyi különbség van a hegy és a völgy között?<br />
Mi lenne, ha azt mondanám, hogy a kettőt kizárólag<br />
annyi lépcsőfok választja el, ahányat építünk magunknak,<br />
hogy csupán megközelítésükben térnek el, céljuk<br />
mégis ugyanaz lenne. Lehetne.<br />
Sohasem vonzott a magasság, onnan már nem azt láttam,<br />
amiért eredetileg felmásztam.<br />
Pontosan olyan érzés volt, mint egy portrét bámulni<br />
a tükörképed helyett, vagy mint más arcába kiabálni<br />
azokat a szavakat, amikkel téged bántottak meg.<br />
Üres.<br />
Egy szakadék mélyén állva mennyien hiszik, hogy a<br />
csúcson vannak?<br />
Miért érzem a hegy tetején, hogy szakadékban táncolok?<br />
Minden hegy csúcsa valamelyik szakadék alja.<br />
„Hiába fürösztöd önmagadban, csak másban moshatod<br />
meg arcodat.”<br />
Vajon Szent Péter megszámolta, hányat lépett felfelé?<br />
Mind más és más mederből vagyunk.<br />
Villámlik az ég a vakok vakuitól.<br />
A kastélyt keresem, de…<br />
Én nem akarok mozgólépcsőhöz búcsúcédulát lyukasztani.<br />
Kevesebb, mint egy hete költöztem Budapestre. Az<br />
agyam még nem tudja, milyen címet adjon az új fejezetnek,<br />
ezért a tömbházakat összekötő betonszőnyeg minden<br />
egyes repedése, lázadó fűcsomója, vagy hanyagul<br />
eldobott cigarettacsikkje mozgatja a fantáziámat.<br />
Olyan halványnak, pillanatnyinak és zavarosnak<br />
érzem magam, akár az aluljárókban el-eltűnő GPS-jel<br />
a telefonomon, vagy a kollégiumi hűtőmben idegen tejesdobozok<br />
között rekedt rántott húsos szendvicsem.<br />
Az utcákon hömpölygő emberek ebből semmit sem<br />
érzékelnek. Az egyszerre lélegző, hullámzó tömeg<br />
épp olyan magányos, mint az az ember, akit „mindenki<br />
ismer”, vagy mint a zoknim, amelynek a párját valószínűleg<br />
költözéskor hagytam el… De mindegy is.<br />
A lényeg az, hogy itt mindenki beszél, de senki sem<br />
hozzád.<br />
Tudtad, hogy a kétmilliós fővárosban az itteniek<br />
túlnyomó többsége tolakodásnak, sőt... egyenesen pofátlanságnak<br />
veszik, ha rájuk mosolyogsz?<br />
Senki nem néz fel. Senki, kivéve a plakátokon vagy<br />
szórólapokon pózoló embereket. Olyan ez, mint egy hibásan<br />
levezetett Akhilleusz-egyenlet, hiszen bár sokáig<br />
látszanak, senki nem ismeri őket. Te voltál már<br />
úgy ruhaboltban, pékségben, buszpályaudvaron, hogy<br />
volt akár egy hajszálnyi elképzelésed is, hogy ki mosolyog<br />
vissza rád? Lehet, nem csak a falakról… Talán<br />
ezt nevezi Pilinszky „plakátmagány”-nak?<br />
Fázik a bal lábam.<br />
Mesét nézek a buszon, a metrón, sőt néha még tanórákon<br />
is. A tanár néha észreveszi, de nem szól érte semmit.<br />
Jobb is ez így. Van, hogy az előttem ülővel együtt<br />
nézzük, bár az ő szeméből kissé máshogy tükröződnek<br />
vissza a sorok. Hangyás a kép, az antennát persze kevesen<br />
tudják jól beállítani.<br />
Verset írni épp olyan, mint filmet nézni. Valahogy<br />
mindkettőt dobozba zárod, kérdés, hogy melyik a valóság.<br />
Fehér papíron kék tinta.<br />
Fehér papíron fekete tinta.<br />
Fehér papíron kék tintán fekete, átsatírozott igazság.<br />
Gyűrött fehér papíron kék tintán, fekete, átsatírozott<br />
igazságon fehér hibajavító.<br />
Fehér papíron kék tinta.<br />
Égve hagytam a folyosón a villanyt.<br />
Liszák Lili<br />
(Keszthely)<br />
ablaKPárkány – művészeti lim-lom<br />
21
Üveghegyből üveggolyó<br />
Avagy hogyan gördítsünk mesét?<br />
ablaKPárkány – művészeti lim-lom<br />
22<br />
Mesét írni nem gyerekjáték. Ha mozdulataink nem elég<br />
óvatosak, megeshet, hogy túl nagy sebességgel indítjuk<br />
útjára parányi, törékeny üveggolyóként történetünket<br />
az üveghegyvonulat első s egyben legmagasabb<br />
csúcsáról. Így még csak esélyt sem adunk arra, hogy<br />
igazán összeálljon, hogy óvatosan s biztonságban érhesse<br />
el a hegy lábát.<br />
„Egyszer volt, hol nem volt...”, s az esendő kis gömb<br />
szüntelen fennakad a hegyoldalban nyújtózkodó szikladarabokon.<br />
Mikor volt az „egyszer”? És ami talán még<br />
fontosabb, mi történt ott, ahol „nem volt”?<br />
Csöndes csilingelés halvány visszhangját veri fel<br />
az üvegtalaj. A mesénk lehullt, széttörött, s a visszatérő<br />
hangmaradékok fülünkbe zúgják a kételyt.<br />
Gyermekszemmel a mese könnyed ábrándokkal díszített,<br />
szilárd üveggolyó, a mesélő hangja bátor fonémalovag.<br />
Azonban most, hogy az üveghegy tetejéről<br />
leskelődünk lefelé, a mese hirtelen szerkezetté válik,<br />
deformált, félkész szoborrá, melyből odalent, a mesevölgyben<br />
nem marad más, mint törmelék. Vagy talán<br />
ezelőtt sem volt több? Odalentről nem lehetett tudni,<br />
miféle tákolmányt indított útjára a mesélő, egyben<br />
volt-e valaha, vagy sem. Csak azt láthattuk, ami elénk<br />
huppant. Ha fénylett is, ki tudja, nem csupán a gyermeki<br />
fantázia mázolta-e csillogóvá a darabokra hullott<br />
történeteket?<br />
Megsúgom, nem kell akadémiai vitacsatát rendeznünk<br />
ahhoz, hogy fentebbi kérdésünk meglelje válaszát.<br />
Elég fellapoznunk egy mesekönyvet. Amint rátaláltunk<br />
egykori kedvenc fabulánkra, máris nyomozókká válhatunk.<br />
S ha már itt vagyunk, ne csak fussuk át a kopott<br />
sorokat, hanem olvassuk el igazán, ismerkedjünk meg<br />
velük újból, vizsgáljuk át tüzetesen. Kinek a gondolatai,<br />
helyzete vagy döntései fedik a sajátunkat? Mit<br />
mesélnek nekünk a főhősök, varázsszámok, segítők és<br />
próbák? El tudnánk regélni mi magunk?<br />
A mesék képzeletvilágának a valóságra való levetítés<br />
adja meg a magját. A szereplők sorsát valós sorsokká<br />
alakítjuk. A szegénylegény valóban elmegy próbára<br />
tenni szerencséjét, ahogyan olykor mi is megkísértjük<br />
a bizonytalant.<br />
Mese és valóság közt a határt a varázslat helye képezi.<br />
A fikcióval elegyített históriákban megtanítják<br />
a kutyát beszélni, az öreganyó vállára veszi a mindentudás<br />
terhét, s a parazsat evő paripa elnyeli a számára<br />
szükséges varázslatot. Úgy a mindennapi, mint a nem<br />
túl átlagos eseménysorozatok ugyanezeket a csodaszilánkokat<br />
tárják elénk. Hol egy sietős szóváltásban,<br />
hol egy mardosó kíváncsisággal telített kérdésben<br />
vagy egy, a felriadt nap fényét visszaverő kavicsban<br />
a rettegett hét kezdetén. Egyszóval bármiben, amire<br />
rászánjuk az időt.<br />
A „nem volt” helyszíne tehát az itt. Itt, ahol nem<br />
engedtük meg az unokáiról áradozó, egyébként igazán<br />
lelkes hölgynek, hogy bár egy pillanatig minden tudás<br />
birtoklója lehessen. Itt, ahol elfúj fülünk mellett a<br />
szél, így sosem tudhatjuk meg, honnan jött, vagy merre<br />
tart. Örvendünk, ha többé nem fúj, s teljesen megfeledkezünk<br />
arról, hogy talán már elérte a végállomást, és<br />
megeshet, hogy már nem is fog visszatérni.<br />
A mesélés két résztvevője a hallgató és a főhős. A<br />
főhős egy pillanatra kilép a szigorú valóságból s<br />
egy könnyedebb realitásba lép át. Ez a mese. A mesélő<br />
kulcsfigura, összesűríti az általa észlelt varázslattöredékeket,<br />
s az üveghegyből kivájt kristálygolyót ő<br />
maga viszi le a magaslat lábához. Csupán idelent hagyja<br />
magára. Óvatosan ellendíti, s az gurul végeláthatatlanul,<br />
amíg valaki belebotlik, s letisztogatja róla<br />
a rárakódott porszemcséket. A kis üveg újból és újból<br />
hallgatóra talál, s a figyelő szemek láttára egyre vastagodik,<br />
növekszik, üvegheggyé épül.<br />
„Egyszer volt, hol nem volt…”, s a hős parázsló lélekkel<br />
indul el meredek útján, le, a meséktől zsongó<br />
völgy mélyébe.<br />
Pálffy Katinka<br />
(Székelyudvarhely)<br />
A szellem örök?<br />
Allúziók Charles Dickens Karácsonyi énekére<br />
Írna a félelem;<br />
Négy fal, három könnycsepp, két oldal, egy toll. Vétek<br />
szennyezi be a kezemet, a papírt undorító fehérség<br />
borítja. A fejem mintha satuba lenne szorítva, az<br />
összes agysejtem sikoltozik. Bele akarok fulladni a<br />
szótengerbe, érezni, ahogy betűk töltik ki a bensőmet,<br />
átadva a mondatoknak az életem.<br />
Kinézek az ablakon, de a rácsoktól nem látom rendesen<br />
a kinti világot. Megáll egy jármű az épület<br />
előtt. Fekete autó. Ő az. Ki akarom tépni a rácsokat,<br />
le akarom szedni az ablakot a zsanérjairól, utána<br />
akarom vetni magamat.<br />
Megcsípem magam. Emlékeznem kell! Karót döfök a
Piszkos… Förtelmesen koszos egész felületét tekintve,<br />
elejétől a végéig. A kapuban állva üres tekintettel<br />
nézem az autót, ami egykori fényét már rég<br />
elvesztette, s undorodok a mocsoktól, ami ellepte.<br />
Beülök, és elhajtok. A szenny, ami eddig csak a járművet<br />
fedte be, most ott van a helyén is, a parkolóban<br />
és az út szélén. Csíkban húzom magam után, mint valami<br />
rossz vicc, mintha vissza akarnék találni oda<br />
– vagy mintha azt akarnám, hogy megtaláljon valaki<br />
onnan. Menekülök, s a kosz Ariadné fonalaként követ,<br />
ahogyan elveszek a saját labirintusomban.<br />
Az ő vére maszatolja a motorháztetőt és a tükröket<br />
– néhol csak egy-egy ujjlenyomat, máshol egy egész<br />
alkar. Pedig karja csak ölelt, keze csak alkotott, s<br />
én porrá zúztam. Le kell mosnom, sikálnom, kaparnom<br />
az utolsó ragacsos cseppig, míg a hipó a csontjaimig<br />
nem mar, s meg nem süketülök, ahogy körmeimet durván<br />
végighúzom a piszkos szélvédőn.<br />
Tiszta lehetne megint. Akárcsak új korában – üres<br />
és érintetlen. Kicserélhetem a gumikat, és elhitethetem<br />
magammal, hogy semmi sem történt, s zavartasaját<br />
szívembe, de ő forgatja meg benne. Elhajt. Itt<br />
hagy egymagamban a komor épületben, ahol még a falak<br />
is undorral néznek rám. Leülök az asztalomhoz,<br />
arcomat a kezembe temetem. Reszketegen fújom ki a<br />
levegőt, könnyek csípik a szemem. Kitépném mindkettőt,<br />
és utána hajítanám. Minden apró kis darabot<br />
magamból. Becsomagolnám az emlékeket, a könnyeket<br />
és mindent, amit maga után hagyott. Hiába tárnám<br />
a szeme elé mindezt, a végkifejlet mindig ugyanaz:<br />
nem vesz róla, se rólam tudomást. Hisz ha behunyjuk<br />
a szemünket, a szörny, ami a szekrényünkből figyel,<br />
köddé válik, nem lesz helyette más, csak a boldogság<br />
és a nevetés. Igazából sosem tűnik el. Keres egy jobb<br />
rejtekhelyet, és vár. Várja, mikor csaphat le.<br />
Hátra döntöm a fejem, megfogom a tollamat. Csak<br />
írok és írok, leírom az egészet. Mindent, ami a baleset<br />
előtt történt, mindent, amit tettem, mindent,<br />
amit tettek velem. Kapkodom a tekintetem egyik<br />
szóról a másikra, sorról sorra, hátha megtalálom a<br />
megfelelő kifejezést, és megkönnyebbülök. Nyugtázhatom,<br />
hogy átadtam mindent a papírnak. Minden<br />
emléket, minden gondolatot, minden érzést. Azt is,<br />
amiről nem is tudtam, hogy valójában létezik.<br />
Azt mondják, a papír elbírja. Elbírja azt, amiről az<br />
ember azt hiszi, hogy ő nem lenne rá képes. Rengetegszer<br />
merültem el a szavak megnyugtató ölelésében. De<br />
idővel a biztonságos zugom kifakult, nem tápláltam,<br />
egyre inkább halványodott. Míg végül a semmibe veszett.<br />
Újra kialakítottam, de ismét megtörtént. Az<br />
oltalomérzet óvatlanságot eredményezett. Az óvatlanság<br />
pedig hibát. Ez a végeláthatatlan körforgás<br />
ismétlődik az idők végezetéig.<br />
Kettétépem a papírokat. Mindet. Darabokra, atomokra<br />
akarom szedni őket. Szükségem van a szavakra,<br />
de mégis kitörlöm őket. Addig, míg nem maradok más,<br />
csak egy üres papír.<br />
Molnár Dóra Laura<br />
(Szekszárd)<br />
magabiztosság fest és…<br />
És… készen lett! Az első hibátlan alkotás. Egy potenciális<br />
ember tökéletes festménye a „ROBOT” címmel<br />
ellátva, megóvva a világot minden kósza érzelemtől.<br />
Először derül a relevancia apró fénye reményedre. A<br />
Napot is visszafested az égre: éget, de boldogan égsz<br />
Őérte. Az éjszakát is átszínezed. Most, hogy a célegyenesben<br />
vagy, minden perc felértékelődik.<br />
Kihasználásvággyal itatódik a tehetetlenségérzeted.<br />
Sorra fested a tökéletes alkotásokat. Vagyis<br />
nem. A másodikban hibát vétesz. A cél négy tökéletes<br />
robot egymás után. Hiszen a kettő csak szerencse, a<br />
három meg a sorsszerűség fals illúziója lenne. Már<br />
egyikben sem hiszel – sikerül a negyedik piktúra –,<br />
csak a sorsban.<br />
De mindez kevés. Lelket is kell festeni. Ehhez nem<br />
volt alanyod. Nem árthatsz másnak! Ha megszakadsz,<br />
akkor sem. Hát ennyi lenne? Ne törődj! Feledkezz a<br />
burkolat ürességébe. És a végtelen vákuum megtölt<br />
ihlettel. Belehalsz a gondolatsűrűségbe; innen tudod:<br />
készen állsz.<br />
A teljesre fókuszálsz, miközben életed fehér vászna<br />
az értelmetlenség színeivel telítődik. Nem tudod,<br />
miféle önhaláltáncot járattatsz a már csupán ürességet<br />
sugalló dallamokra. De nem adhatod fel. Emelni<br />
is alig bírod az ecsetet. Értelemvesztett folytatás.<br />
De küzdened kell. Megoldást keresel. Találsz.<br />
Múlt. Utánanyúlsz. A háttérből vetíted előre lelkét.<br />
Nem hiszed el! Azt érzed, sikerülhet. Egyre biztosabb<br />
vagy benne. Már csak az árnyékolás kell. Kifogyott<br />
a sötét.<br />
Rohannál a festékéért. A cipőd a másik szobában,<br />
egy napokban odacsempészett nyitott ajándékkönyv<br />
mellett. Ahogy átlépnél a helyiségbe, egy autó kanyarodik<br />
az utcátokba. Az első gondolatod az ütközés.<br />
Gyakori ebben a hóban. A visszapillantó is erre<br />
emlékeztet. Természetesen most nem történik meg.<br />
Csak újratükröződnek az emlékek. De… az ő járműve.<br />
El sem hiszed. Mire felfogod, már a bejárati ajtónál…<br />
…beengeded. És az elkövetkező napok varázslatosak.<br />
Vagyis… először nehezek, de aztán már csodásak.<br />
Kifizetődött az átélt szenvedés összes árnyalata. Az<br />
a néhány nap mindent elfeledtetett. A legnagyobb<br />
magabiztossággal kiáltanád az embereknek, az Univerzum<br />
Erőinek, Istennek vagy éppen bárkinek, bárminek,<br />
ami él és létezhet: MEGÉRTE, MEGÉRI KÜZDENI!<br />
Mindent. Végzetes óvatlanság. A festmény! Míg<br />
aludtál, lassan átszínezte. Elsötétített vörös: karmazsin.<br />
Aludtál… a nyitott könyv, amit nem láthattál<br />
meg a másik szobában. Megfosztva az egyetlen<br />
megbízható álomteszttől, az olvasástól. ÁLMODSZ!<br />
S mire felébredsz, már túl késő. Átszínezheted a<br />
vásznat, de a festék ott marad.<br />
Egy jármű, egy kivetítés, egy hologram. Lélektelen,<br />
lélekromboló reményillúzió.<br />
Dénes Attila Norbert<br />
(Makfalva)<br />
mégis elszürkül a volán.<br />
ablaKPárkány – művészeti lim-lom<br />
<strong>23</strong>
lanul leélhetném az életemet. De az acetaldehid már<br />
elillant a beltérből, és a karcolások, horpadások<br />
sem tűnnek el egy mosástól. A kosz is hozzá vezet.<br />
És én hagyom, hogy vezessen. Az utca lámpái gyéren<br />
aranyozzák az utat, ahol szennyemet hagytam, és most<br />
én követem. Lassan szalagot formál, hogy masnit kössön<br />
titkomra, szégyenemre, és a fa alá rakhassa évről<br />
évre, emlékeztetve ballépésemre, amellyel csak egy<br />
életet törtem kerékbe.<br />
Leállítom az autót, s egy ideig csak ülök sikoltozó<br />
gondolataimmal a volán mögött. Fejemet hátravetve<br />
a támlának, mélyen szívom be a levegőt, mintha<br />
utoljára tenném egy hosszú merülés előtt, hogy cselekvésre<br />
késztessem magamat. Az ajtót kinyitva előre<br />
láttam, hogy merülésem fuldoklásba torkollik, de<br />
akkor legalább nem ő lenne az egyetlen, aki kapálózik.<br />
Ablakát nézve újból éreztem a mindenemet ellepő<br />
piszkot. Elöntötte orromat és számat, miközben<br />
én csendben kapkodtam levegőért. Talán, ha tovább<br />
sikálom, tovább suvickolom magamat, a kosz velem<br />
együtt eltűnik az életéből.<br />
Ekbauer Lili Csenge<br />
(Szombathely)<br />
Rém?... Nép…mese?<br />
KáPéházi irodalom – könyvek kávé mellől<br />
24<br />
Egyszer volt, hol nem volt… Talán mindannyiunkban<br />
ott élnek a nosztalgikus emlékek, amikor a nagymamánk<br />
a térdére ültetett minket, mi meg figyelmesen<br />
hallgattuk, ahogy a szájából áradó szavak történetekké<br />
alakulnak.<br />
Gyerekként mindannyian a „jóknak” szurkoltunk,<br />
a „rosszakat” megvetettük, büntetésükkel, előéletükkel<br />
nem foglalkoztunk. Tudtuk, a végén minden<br />
rendbe jön, nem kell izgulni, amikor a mostoha megcsonkította<br />
gyermekei lábujjait és sarkát. Hisz a<br />
lányok gonoszak voltak, megérdemelték, a történet<br />
jól végződött, a királyfi megtalálta szíve választottját.<br />
De valahogy mégis, talán ezekre a meglepően ijesztő<br />
részletekre (is) kell összpontosítanunk. A tábortűz<br />
körül, a sötét éjszakákon, a szerelmes történetek<br />
papírkardját a csata kezdeténél elfújja a szél, szemben<br />
a horror csontmetsző gyémántbárdjával, amely<br />
fejeket szed.<br />
Hol és min van a hangsúly?<br />
Mert a meséknek csak az egyik és nem a legfőbb célja<br />
a szórakoztatás. Ha mélyebbre ásunk, akkor nyílnak<br />
meg az újabb és újabb mélyrétegek. Ha letisztítjuk<br />
a lelkünkre telepedő horror vastag porrétegét,<br />
akkor a mondanivalóra, a történet valódi miértjére<br />
is rábukkanhatunk. Tüsszögünk, ahogy az apró szemcsék<br />
orrunkba kerülnek, de amint a diszkomfortérzet<br />
elmúlik, minden a helyére kerül.<br />
De akkor minek ez a sok borzalom, ez a kifejezetten<br />
nem gyerekeknek való horrorisztikus elem? Vagy talán<br />
a mesék nem is a gyerekeknek szólnak?<br />
„Ne állj szóba idegenekkel!” – Hányszor hallottad<br />
ezt szüleidtől? Felkiáltójel, dorgáló hangsúly, de<br />
egyik sem rettentett el egy gyereket se attól, hogy a<br />
tilosban járjon. Az erdőben ólálkodó és kis, pirosruhás<br />
lányokat felfaló farkas mítosza viszont annál<br />
hatásosabb.<br />
Mi történik, ha megszegjük a szabályokat? „Enyje-bejnye<br />
kisfiam, hányszor mondtam, hogy ne csináld?”<br />
Helyette kannibál öreganyó, aki mézeskalács<br />
házikóval csalogat magához, vagy sötétedés után a<br />
nyomodban lihegő ördög, vagy a gonosz farkas, aki<br />
megeszi a nagymamádat… hatásosabb minden tekintetben.<br />
Mindezt cukormázba mártogatva nyújtották át<br />
nekünk. Az üzenet megmaradt, az ijesztő részek elhalványultak.<br />
Megkaparja a tudatalattinkat, majd<br />
gondosan betakargatja a „Minden jó, ha a vége jó” varázsmondattal.<br />
Jó éjszakát, gyerekek, Jancsi és Juliska megmenekültek,<br />
a boszorkány terve meghiúsult, nem kell attól<br />
tartanotok, hogy egyszer csak égett hús szagát<br />
érzitek, és nyikorgó hangját halljátok: „Add a kezed,<br />
hadd lám, hízol-e már?”.<br />
És közben mégis…<br />
Molnár Dóra Laura<br />
(Szekszárd)
Mesék receptje –<br />
mesék receptre<br />
„Eb, aki a kanalát meg nem eszi.”<br />
(Magyar népmesék)<br />
Kő a levesben, puliszka az asztalon – már csak be kell<br />
szórni a tetejüket egy kis meseporral, és máris kész a<br />
varázsrecept! Vagy a történet az olvasóknak? Mielőtt<br />
megennénk a hamuban sült pogácsa utolsó darabját,<br />
esetleg a kisgömböc minket falna fel, kóstoljunk inkább<br />
bele a népmesék legnépszerűbb receptjeibe, és<br />
próbáljuk megérteni, ezek közül egyesekben hogyan<br />
tud úgy (életre) kelni a tészta, hogy szó szerint ínycsiklandozónak<br />
nevezhessük.<br />
Ti is annyira szerettek mesét olvasni, mint ahogyan<br />
az emberek a sót szeretik? Ennek ellenére indulás<br />
előtt mégis a hamuban sült pogácsa jut először<br />
az eszetekbe, és nem feltétlenül hiányzik nektek egy<br />
útravaló olvasmány, mondjuk egy szalonnatáblánál<br />
is vastagabb meséskönyv?! Ekkora súllyal a hátatokon<br />
viszont olyanok lennétek, mint a szállást kérő<br />
róka. Egy ekkora olvasatlan könyvvel az olvasó úgy<br />
érezheti magát, mint Móricz Kis Jánosa – hatalmas<br />
feladat számára… hogy kiolvassa a könyvet.<br />
De az olvasás esetében nincs olyan, hogy többet<br />
kapjon az ember belőle, mint amennyit elbír. És az<br />
ilyen varázsételeket megjelenítő mesék esetében sosem<br />
lehet rendesen „belakni” egyetlen eggyel.<br />
A Kőleves története megtanít arra, hogy hogyan<br />
lehet mégis valami, amikor nincsen semmi, amiből<br />
azt össze lehetne állítani – sokszor ilyen az<br />
írói folyamat is. Még ha egy ideig el is hisszük, hogy<br />
nincsen semmink, egy idő után rájövünk, hogy mindig<br />
van valahol egy kis répa, egy kis só, azaz szavak és<br />
megfelelő mondatok, így mindig elkészül valahogy<br />
az a leves vagy éppen írás.<br />
A Kisgömböc pedig neve ellenére igazán nagy dolgokra<br />
is képes, semmit és senkit nem kell alábecsülni.<br />
Minden csak nézőpont kérdése. A Borsószem hercegkiszasszonynak<br />
például egyetlen egy szem borsó<br />
okozott problémát – mert minden apró részlet számít,<br />
és minden vessző fontos.<br />
Hófehérkét viszont az egészséget jelképező almával<br />
mérgezték meg – mert a dolgok nem mindig olyanok,<br />
amilyennek látszanak.<br />
A Só című mesében a király is azt hitte, hogy a legkisebb<br />
lánya nem szereti, pedig még az olvasók sem<br />
bújnának mesekönyveket, ha nem lennének sóval és<br />
borssal fűszerezve a lapjaik.<br />
Hamupipőke a gonosz mostoha parancsára hamuba<br />
szórt lencsét válogatott, hogy ne érhessen oda a<br />
bálra, mert bizony nincs mindenhol kolbászból a kerítés.<br />
Ahogy a mézeskalácsházban a látszat ellenére<br />
sem minden méz és kalács…<br />
A Három dióban a kisebb legény az arany helyett a<br />
termékenység jelképét választotta, és „dióból” lett<br />
végül az egész vagyona.<br />
Az elégedetlen fazék megszökött eredeti szerepéből,<br />
és bejárta a világot csak azért, hogy a végén<br />
visszatérjen a gyökereihez, és ugyancsak a töltöttkáposztáról<br />
álmodjon.<br />
Egy könyvet akkor akarunk inkább elolvasni,<br />
amikor a borítója is szép, de a tölteléke is laktató.<br />
Az ember szinte megkívánja, hogy legyen egy terülj-terülj<br />
asztalkája, ami úgy termi a mesebeli finomságokat,<br />
mint ahogy az üres monitoromon szinte<br />
megírta magát ez a különleges ínyencség, ami azóta<br />
mint valami képzeletbeli tejbedara akar túlfutni a<br />
megadott karakterszámon.<br />
Lojewski Erika Arina<br />
(Bukarest)<br />
rEsti – irodalmi gasztro, az ízekre szedő<br />
25
Naplemente<br />
Michael Ende Momo című műve alapján<br />
sherLOCKED – s a szálak kibomlanak<br />
26<br />
„A mesék őrzik azt az ősi tudást,<br />
ami megvolt, csak időről időre elveszett.”<br />
(Vészits Andrea: A próbák palotája)<br />
A kislány csak ült a sarokban. Bámult ki az ablakon,<br />
húsos mutatóujját a hatalmas üvegfelületnek nyomta,<br />
úgy ugrált az alattuk elterülő város felhőkarcolóin,<br />
egyikről a másikra. A férfinak csak akkor tűnt<br />
fel, amikor a nyomtatóhoz lépett, és kis híján átesett<br />
a gyereken.<br />
– Mit csinálsz te itt? Hol az apád? Menj haza, ne<br />
legyél láb alatt!<br />
A kislány lassan felnézett a felnőttre. Fekete Bogárszeme<br />
rakoncátlanul és okosan csillogott a kócos<br />
szénfekete haja alól. Gondolkodott, melyik kérdést<br />
válaszolja meg, végül megtalálta a legkézenfekvőbbet,<br />
és megszólalt:<br />
– Dolgozik – majd a szomszédos irodára mutatott.<br />
– Akkor miért nem nála vagy?<br />
– Abban az irodában nincsen ablak. Meg növények.<br />
Csak egy óra – az utolsó mondatot már magában motyogta.<br />
– Akkor legalább ne legyél láb alatt! – vakkantotta<br />
a férfi és már nem is fecsérelte tovább az idejét<br />
felesleges locsogásra, redős ábrázattal az irataiba<br />
mélyedt.<br />
A kislány nem akarta magára haragítani, ezért bebújt<br />
az asztal alá. Mivel több íróasztalt összetoltak,<br />
olyan volt, mint valami bunker: három oldalról fedett,<br />
a negyediken meg egy gurulós szék zárta el őt<br />
a világtól.<br />
Ahogy bemászott legújabb rejtekébe, porcicák ragadtak<br />
foltozott szoknyájára. Óvatos mozdulatokkal<br />
szedegette le őket, majd addig gyúrogatta, göngyölte<br />
ujjai közt, mígnem egy kis várost épített fel belőlük.<br />
Ebbe a zugba mindenfajta kincsek potyogtak be<br />
az idők folyamán. Gémkapcsok, gombostűk, befőttes<br />
gumik. Ezekből alakított ki villanypóznát, tavat<br />
és járdaszegélyt. Egy kis papírfecnit galacsinná<br />
gyűrt, az lett az ő főhőse, aki a várost meg akarja védeni<br />
a szörnytől, aki mindent porig akar rombolni.<br />
– Hogy az a jó sistergős mennykő csapna beléd te, gyerek!<br />
– a férfi, aki éppen akkor ült le az asztalhoz, egy<br />
mozdulattal szétrúgta a szépen felépített mesevilágot.<br />
A kislány felnézett az óriásra, a szörnyre, aki ellen<br />
a hősének esélye sem volt.<br />
– Nem megmondtam, hogy ne legyél láb alatt? Minek<br />
vagy egyáltalán itt? Miért nem vagy otthon?<br />
– Sosem látom aput – motyogta. – Most is tárgyal,<br />
ezért kizavart ide. És itt van ablak.<br />
– Na és az anyád?<br />
A kislány csak vonogatta a vállát. Szája széle<br />
legörbült, mintha azonnal sírni akarna. Visszaült a<br />
sarokba, az ablak mellé, és csak bámult kifelé. Esteledett.<br />
Árnyak teste zuhant át a betonon. A Nap már<br />
lemenőben volt. Tudta, nemsokára kiönti színes festékpalettáját<br />
az égre, amelyik aztán, mint megannyi<br />
színes álom, beszivárog az égi víztükörre.<br />
– No jó, tessék itt egy tablet. Tölts le magadnak rá<br />
pár játékot! Ne unatkozz itt nekem ilyen látványosan.<br />
De a kislány megrázta a fejét, és visszafordult az<br />
ablak felé. A férfi még mormogott valami olyasmit<br />
az orra alatt, hogy erre neki aztán végképp nincsen<br />
ideje, majd újból a munkájába merült.<br />
A kislány sokszor hallotta ezt otthon az apjától<br />
is. Mindig valami olyasmit magyarázott, hogy az idő<br />
az pénz, és nem vesztegethet el egy másodpercet sem,<br />
de megígéri, nem lesz ez mindig így. Mert ha most<br />
sokat dolgozik, akkor nemsokára lesz pénzük, és elkezdhetnek<br />
élni. A kislány itt vesztette el mindig<br />
a fonalat, és apja magyarázatának a maradéka úgy<br />
siklott tova fejében, mint egy jégtáncos a jégen. Elkezdhetünk<br />
élni, visszhangzott ilyenkor mindig a<br />
fejében. De hát most sem élnek rosszul, nem szűkölködnek,<br />
és mégis, mi végre annyi pénz, ha úgy sincs<br />
idejük elkölteni. No meg, amit ő szeretett volna,<br />
az még pénzbe sem került. Hiányzott neki, hogy kifeküdjenek<br />
a rétre az apjával, hogy aztán a felhők<br />
formájába mindenféle alakot lássanak bele, és hogy<br />
ezekkel a figurákkal az apja este mesét mondjon neki,<br />
királyokról, sárkányokról és más csodás lényekről.<br />
Olvasott egy könyvet egy másik kislányról, valami<br />
Momóról. Ő is hasonló helyzetben volt, mint ő, csak<br />
Momónak nem volt se apja, se anyja, magában élt egy<br />
régi amfiteátrum romjai közt. De Momo ugyanúgy hitt<br />
a mesékben, és ugyanúgy fekete haja volt, mint neki,<br />
ezt nagyon szerette. A felnőttek ott is elfelejtették,<br />
milyen volt gyereknek lenni, és emiatt badarságnak<br />
tartották a gyermeki fantázia szülte csodákat. Képtelenek<br />
voltak a csendre, a játékra, egymás meghallgatására.<br />
Csak egy utcaseprő értette meg, mit jelent<br />
jelen lenni a játékban. Sokszor azt hitte, ő is abban a<br />
mesében él. Mintha ez a világ is olyan lenne, mint az,<br />
amelyikben Momo a felnőttek megmentésére indult.<br />
Titokban a kislány is kereste a szürke urakat,<br />
akik elrabolják az apja idejét. Sokszor meredt este<br />
az utca vaksötétjébe, hátha egyszer kiszúrja őket.<br />
Bár tudta, ha léteznek is, már bottal ütheti a nyomukat,<br />
mert az apját réges-régen behálózták.<br />
Nem hallatszódott más, csak az óra kattogása és<br />
a toll sercegése a papíron. A kislány elnézte ezt a<br />
férfit, és ahogy nézte, egy kérdés fogalmazódott meg<br />
benne:<br />
– Te mit szeretnél tenni, ha már végre szabad leszel?<br />
Ha majd élhetsz?<br />
A férfi felnézett. Hirtelen nem is értette a kérdést.<br />
Csak üveges szemmel meredt maga elé, majd kis<br />
idő múlva visszakérdezett.<br />
– És te mit találsz olyan érdekesnek ezen a kilátáson,<br />
hogy órák óta nézed?<br />
– Mindjárt lemegy a Nap.<br />
– És?
– És olyankor gyönyörű színes az ég. Szeretem a<br />
naplementét. Meg utána már csak az árnyak lopakodnak<br />
faltól falig, folyton a nyomomban. Nem szeretem a<br />
sötétet. Minden olyan hatalmas. Nappal mindig lehet<br />
látni, merre sétál az ember. De az éjszaka az árnyak<br />
birodalma. Amint lemegy a Nap, ezek elkanászodnak,<br />
és lesben várják, mikor lépek ki a házból. Rátekerednek<br />
a bokámra, és követnek mindenhova. Csak reggel<br />
tűnnek el. Nem állják a napfényt.<br />
A férfi kilépett az asztala mögül, és csípőre tett<br />
kézzel megállt a gyermek mellett az ablaknál. Tekintetével<br />
követte az irányt, amerre a gyermek mutatott,<br />
és látta, valóban megnőnek a fák és villanyoszlopok<br />
árnyékai, lustán, hosszan, mintha egy másik világba<br />
kerültek volna. Hát ezeket nézte a gyerek szörnyeknek.<br />
A testek vetületét.<br />
– De ne azokat nézze, mert elmulasztja a csodát!<br />
Az ég bíborvörösbe borult, szétfolyt a szín az<br />
égen, az izzó napkorong lustán ereszkedett alá. Fenségesen,<br />
mint ahogy a császárok tértek nyugovóra<br />
hajdanán. A szürke emberek szinte elégtek ebben a<br />
színkavalkádban.<br />
Szentesi Eszter<br />
(Veresegyház)<br />
Mesemúzeum a la Kányádi<br />
„…éppen a szóban forgó király idején élt a mesemondók<br />
mesemondója,<br />
aki éppen a költők költője is volt, mert olyan<br />
mesét talált ki, hogy aki azt végighallgatta,<br />
mindjárt más ember lett belőle: a rosszból jó,<br />
a jóból még jobb; a gőgös szerénnyé,<br />
az irigy nagylelkűvé változott, a haragos megbékélt,<br />
a hazug attól kezdve csak igazat mondott…”<br />
(Kányádi Sándor: Mesék meséje)<br />
Mi az, ami mindenkinek más, de mégis egységes? Egyedi<br />
és egyéni? Amit hiába próbálunk megfogni, mert<br />
elérhetetlen? Sziszifuszi módon próbáljuk megragadni,<br />
de rémisztő gördülékenyen zuhan a mélybe, és<br />
éppen az utolsó pillanatban tudunk csak félreugrani<br />
előle, hogy a sodrás magával ne rántson minket.<br />
Mintegy végszóként halljuk a hegy legaljából a fülsértő<br />
csattanást: a felhalmozott fáradalmak hiábavalóságának<br />
fájdalmas zaját.<br />
De akkor mégis mi az a láthatatlan erő, ami virágzásra<br />
sarkallja a cseresznyefát, hogy rügyei újabbnál<br />
újabb, édesebbnél édesebb termést hozzanak?<br />
Mert valaminek át kell hidalnia azt a mérhetetlen<br />
különbséget, hogy amíg az egyik virág kirívó bátorsággal<br />
űzi el a telet, a másik pompázatos rügy csak<br />
jóval később kerül szem elé. Talán ezek sem véletlenek,<br />
talán minden és mindenki csak a maga idejét<br />
várja.<br />
A maguk idejét várják a rügyek, majd a virágok és<br />
a termések, de a maguk idejét várják a szentek, az<br />
őrültek, a fák és a költők is. Bár a költők kifinomulttá<br />
csiszolt verseiben megjelenhetnek hasonlóságok,<br />
a különbségek nemcsak korszakbeli, jellegzetességbeli,<br />
elképzelésbeli megfontolásból, hanem<br />
az életmű különböző szakaszaiban is megtalálhatók.<br />
Kihangsúlyozódik egy-egy közös téma, motívum, idea,<br />
de felvetődik a kérdés, amelyet Kányádi Sándor sokszor<br />
szegez önmagának: „Ugyan mi mondanivalója lehet<br />
egy kitapasztalt, sokat megélt férfinak?” Hiszen<br />
az értékes mondanivaló „kifogyhat s éppen az orrom<br />
előtt / épp amikor rám került (derült) volna a sor(s)”<br />
(SOR(S)-VERS)<br />
Az elme azonban sosem pihen. Az elme nem végez<br />
sziszifuszi munkát. Az ember mindig próbál. Próbál<br />
írni. Próbál mondani. Próbál érteni és értetni. Próbál<br />
küzdeni. Próbál élni és túlélni. De a gondolat, a<br />
meggyőződés, az idea nem próbálkozik, hanem szárnyal.<br />
Éveken, nemzeteken, nemzedékeken, korokon és<br />
határokon át. Legyőzhetetlenül rója a köröket, kíméletlenül<br />
belefészkelődik az egyén világába. Parazita<br />
módjára szinte leigázza azt, összenő, egyesül<br />
vele.<br />
A szenvedély sosem kérdez, sosem kételkedik. A<br />
szenvedély cselekszik. A legelképzelhetetlenebb<br />
formában teremti meg a virágzás lehetőségét. A legabszurdabb<br />
szituációban is életképes, és küzd. Fitytyet<br />
hány miden láthatatlan (vagy látható) kézre,<br />
minden lenéző, elítélő tekintetre. Él és fejlődik,<br />
csakúgy, mint a mese.<br />
Mert a mese szebbé tesz. A mese szórakoztat. A mese<br />
szükséglet.<br />
A mese körbeszövi életünket, ha engedjük, hogy<br />
úgy kússzon be gondolatvilágunkba, akár a napsugarak<br />
reggelente a ködös tájra. Az elbűvölt világok<br />
pompázatos átjáróit ugyanis semmilyen láthatatlan<br />
kéz nem zárja el. A szórakozás és szórakoztatás, a lélekformálás<br />
és -formálódás ugyanis szükséglet az<br />
ember számára.<br />
Ezt vallja Kányádi Sándor, a Mesemúzeum elvarázsolt<br />
gondolatának felvetője. A költő a múzeumok<br />
világának poros gyűjteményét idéző látképét értelmezi<br />
újra és alkotja meg az elképzelhetőt az elképzelhetetlenből.<br />
A Mesemúzeum az a hely, ahol az<br />
ember megtapasztalhatja a csodák alkotta világok<br />
realitását, ahol valóban átélheti a kedélyes történetek<br />
formáló erejét. És ehhez szükség van egy helyre,<br />
hiszen „a mesét csöndben kell hallgatni. Áhítattal,<br />
mert a mese a királyoknál is hatalmasabb.<br />
Örök életű.” (Mesék meséje)<br />
Felszegi Kincső<br />
(Szamosújvár)<br />
sherLOCKED – s a szálak kibomlanak<br />
27
Mesélj még!<br />
Klasszikus magyar rajzfilmek bűvkörében<br />
Enter – belépő a filmek világába<br />
28<br />
„Vidám lelkem senki se érti,<br />
Se gyerek, se nő és se férfi,<br />
Senki, senki itt a világon,<br />
Mi is az én titkos nagy álmom.”<br />
(Csukás István: Süsü)<br />
Írjunk-e mesét a mesékről? Most nem újragondolásra,<br />
belehelyezkedésre vagy paródiaötletre érdemes gondolni,<br />
inkább nosztalgiázásra. Pontosabban képzeljünk<br />
magunk elé egy idillikus, erősen megszépített<br />
jelenetet, ami valószínűleg senkivel sem így történt<br />
meg, viszont ahogy korosodunk, mindinkább úgy meséljük,<br />
mintha így történt volna. Lehet, hogy megszépítve<br />
adjuk elő, mennyire szerettük már elsőre a<br />
Szaffit, alig tizenegy évesen, vagy mennyire bőszen<br />
kértük a szüleinket, hadd nézhessünk Vukot a Harry<br />
Potter helyett. Akárhogy is történt, inkább írjunk<br />
egy mesét a „mi meséinknek”.<br />
A már jócskán megkopott, a szíve mélyén talán még<br />
mindig bézs és megkérdőjelezhető foltokkal tarkított<br />
rozoga kanapén ülsz csöndesen. A mama nappalijában<br />
semmi sem változott, ugyanaz a szépiás fény von be<br />
minden tárgyat a szobában évtizedek óta. Anya kocsiját<br />
alig hallani kintről, a tompa hangokon kívül lassan<br />
minden reménye elszáll a menekülésnek, nincs mit<br />
tenni, itt az idő szembenézni a legrosszabbal.<br />
Mama még sertepertél valamit a konyhában, azt<br />
ígérte, mindjárt visszatér, ha minden jól megy, az új<br />
elemekkel a távirányító számára. Téged körbeölel a<br />
fülledten meleg nyári délután, száműzetésednek egy<br />
újabb napja, amíg a szülők rejtelmes dolgokat űznek<br />
a munkahelynek nevezett távoli bolygón.<br />
A gondolataid hol elvesznek az osztálytársaidról<br />
kitalált hőstörténetekben, ki milyen izgalmakkal<br />
töltheti az ötödik osztályt megelőző nyarat, hol meg<br />
attól rettegnek, mivel is állhat elő a mama.<br />
A keresett elemek sokkal hamarabb előkerültek,<br />
mint ahogy azt el tudtad volna képzelni. Már húznád<br />
a szád, ellenkezésed vádpontjaira készülsz lelkiekben,<br />
amikor a hangyás képernyő hirtelen átvált<br />
az első színes képkockákba. Dacod lankadni látszik,<br />
egyre érdekesebbnek tűnik a képernyőn kirajzolódó<br />
macska-egér játszma, Grabowski és Mr. Teufel küzdelme,<br />
Von Schwarz, Safranek vagy a gengszter patkányok<br />
humora ebben a ’80-as években megrajzolt<br />
sci-fimesében. A külvilág lassanként megszűnik, aztán<br />
hirtelen azon kapod magad, hogy itt az ideje elkölteni<br />
a szokásos lekvároskenyér-uzsonnát, és egy<br />
kicsit jobban beleszerelmesedve egy egérbe és Sinkó<br />
László hangjába állsz fel a kanapéról. Még ott visszhangzik<br />
a füledben a párbeszéd: „Mr. Teufel: Mehet,<br />
Safranek, és üdvözlöm a kedves feleségét! Safranek:<br />
Köszönöm, Uram, de már egy éve önnel él.”<br />
Öveket kikapcsolni, a nosztalgiautazás itt véget<br />
ért! Pontosítok: véget kell itt érnie? Az a szép<br />
azokban a bizonyos rajzfilmekben, hogy mennyire<br />
a mieink. Sokáig nem értettem például, mit szeretett<br />
annyira a nagypapám a Frakkban vagy a Kukori<br />
és Kotkodában. Éveknek kellett eltelnie, mire észrevettem,<br />
hogy ő maga mennyire hasonlít a macskák<br />
rémére, vagy milyen sokszor idézi Kukori bölcsességeit.<br />
Lassan, így vagy úgy, de mindannyian elhagyjuk<br />
azt a szépiával átitatott délutánt, a nagyi kanapéját<br />
egy másik világban felejtjük, és hirtelen felnövünk.<br />
Az a különös időszak veszi kezdetét, amikor<br />
elkezdünk beszélni arról, milyen kultikusak és<br />
utánozhatatlanok voltak azok a klasszikus magyar<br />
rajzfilmek, de már nehézkesen idézzük fel, mikor is<br />
néztünk végig együltében, teljes nyugalomban egyet.<br />
Ezek olyan ajtók, amelyek sohasem csukódnak be végleg,<br />
egyszerűen nem arra tervezték őket. Nekünk az a<br />
feladatunk, hogy tudjuk: csak a kulcslyukon akarunk<br />
leskelődni, vagy be is akarunk lépni.<br />
Rózsa Anna<br />
(Pécs)
Pál utcai paradoxon,<br />
avagy miért (nem) csak a happy endig tart minden tragédia<br />
„Na… a film véget ért, keljetek fel nyomorultak,<br />
és szégyelljétek magatokat, hogy életben vagytok”<br />
(Krum)<br />
Bántanak a fények. Zavar minden emberi hang, telefonrezgés,<br />
kabátsusogás. Alig várom már, hogy kikászálódhassak<br />
innen, elmenekülhessek a tömeg elől<br />
egy olyan helyre, ahol végre csendben, a megvilágosodás<br />
sötétjében egyedül lehetek, ha csak egy kis<br />
időre is.<br />
A színház méhszáján kiesve szakadó esőben találom<br />
magam. Az esernyőmet, ha lenne, sem keresném. Homályos<br />
gondolatokkal és azzal a különös érzéssel a<br />
gyomromban kerülgetek mindent és mindenkit magam<br />
körül, hogy a köldökzsinórom elér legalább hazáig.<br />
„Elég furcsa megszületni úgy, hogy mások meghalnak<br />
körülötted.”<br />
Elveszetten nyomkodom a telefonom oldalsó gombjait,<br />
nézem a kezeim, gyűrögetem a zakóm alját, miközben<br />
várom a buszomat, majd a sokadik idegesítő<br />
zaj után inkább bedugom a fülest. Még mindig nem<br />
látok tisztán, a jelzőlámpák fényei halványan egymásba<br />
mosódnak.<br />
Piros, pirosas sárga…<br />
Valami nincs jól.<br />
Mikor valami úgy kezdődik, „hol volt, hol nem<br />
volt”, én már hátradőlve várom a megnyugvást, a klisés,<br />
de jóleső történetet a legkisebb fiúról, a legfiatalabb<br />
testvérről, aki csodákat tesz, kiharcolja<br />
a szabadságot, és feleségül veszi a királylányt.<br />
A világ békéje helyre áll, a mérleg kiegyenlítődik,<br />
a képlet pedig egyszerű: bátor főszereplő + sikeres<br />
küldetés – vasorrú bába = fele királyság. És nincs<br />
tovább.<br />
„Valamikor réges-régen, az üveghegyen innen, az<br />
óperenciás tengeren is túl…” – Ha egy mese így kezdődött,<br />
az 99.9%-ban végződött a sárkány legyőzésével,<br />
a gonosz megbüntetésével és a legfiatalabb fiú<br />
sikerével.<br />
Egyik lábamról a másikra állva hintázok, miközben<br />
vizes tincseim egyre jobban a homlokomhoz tapadnak.<br />
Hülyén nézhetek ki.<br />
Lehet, hogy eddig csak befejezetlen meséket olvastam?<br />
Soha senki nem beszélt nekem arról, mi történik<br />
a vége főcím után. Lepörög a stáblista, felkapcsolják<br />
a villanyt, majd mindenki megy, amerre lát. Nincs<br />
második rész, nincs tovább semmi. A Grund kis időre<br />
megmenekült, Nemecsek mégis meghalt.<br />
Különben is… Ki dönti el, hogy a mesének mikor<br />
van vége? Van egyáltalán „Vége” egy történetnek?<br />
Merengésemből a hatalmas kék csuklósbusz szakít<br />
ki. „Zöld.” Céltudatosan török előre, majd leülök a<br />
kedvenc helyemre. Ez egy körjárat… Igazából ennek<br />
sincs vége… De akkor hogyan utazok a végállomásig?<br />
Óvatosan végignézek a tömegen. Csupa vörösinges.<br />
Eláztam.<br />
Kérdések sokasága gyalogol át rajtam.<br />
Kihasználnak minket a rendezők?<br />
Érzelmileg manipulál a színház?<br />
Ki vezet kit a darabban? Mi a színész funkciója, mi<br />
a tragédia funkciója?<br />
Hogyan hozható egy kalap alá a színház és a mese?<br />
Mi a mese? Mit kezdenek vele a színházban?<br />
Mi a színház?<br />
Ki vagy mi dönti el, hogy nevetek vagy sírok egy<br />
történeten?<br />
Meddig tart a színház? Faltól falig? Este héttől<br />
kilencig vagy tízig?<br />
A végállomás előtt megállunk a kereszteződésnél,<br />
hogy átengedjük a gyalogosokat.<br />
„Háromnegyed egykor, épp abban a pillanatban,<br />
mikor a természetrajzi terem katedraasztalán hoszszú<br />
és sikertelen kísérletek után végre-valahára,<br />
nagy nehezen, izgatott várakozás jutalmául a Bunsen-lámpa<br />
színtelen lángjában fellobbant egy gyönyörű,<br />
smaragdzöld csík, annak jeléül, hogy az a<br />
vegyület, melyről a tanár úr be akarta bizonyítani,<br />
hogy zöldre festi a lángot, a lángot csakugyan zöldre<br />
festette, mondom: pont háromnegyed egykor, épp<br />
abban a diadalmas minutumban megpendült a szomszéd<br />
ház udvarán egy zongora-verkli, s ezzel minden komolyságnak<br />
vége szakadt.”<br />
„Piros… zöld”<br />
A busz elindult.<br />
Liszák Lili<br />
(Keszthely)<br />
GriMaszk – a színházi leleplező<br />
29
Zenébe szőtt karácsony<br />
Mesebalett mindenkinek<br />
A mese az élet lenyomata. Őseink saját (sokszor beteljesületlen)<br />
vágyaikat szőtték történetekbe, amelyek<br />
azóta is velünk maradtak. Kislány korunkban<br />
egy tündérország hercegnői szerettünk volna lenni<br />
egy daliás királyfi oldalán. A kisfiúk pedig természetesen<br />
a királyfi szerepében látták magukat, akik<br />
legyőzték a hétfejű sárkányt, így mentve meg választottjukat.<br />
A nagy ünnepekhez különösen sok történet kapcsolódik:<br />
ezek zenei feldolgozásai általában igen<br />
népszerűek. A legmeghittebb és legtitokzatosabb ünnepünket,<br />
a karácsonyt például ma már el sem tudnánk<br />
képzelni Csajkovszkij mesebalettje, a Diótörő<br />
nélkül. Persze nem csak a színpadon találkozhatunk<br />
vele: televíziós reklámokban, vagy éppen áruházakban<br />
háttérzeneként is gyakran felcsendülnek<br />
az orosz mester dallamai.<br />
Pjotr Iljics Csajkovszkij utolsó balettje az E. T. A.<br />
Hoffmann által írt Diótörő és Egérkirály című mese<br />
Dumas-féle feldolgozásán alapul. A Cári Színház<br />
igazgatója, Ivan Vszevolozsszkij adta ki a megbízást<br />
a mű megírására, akinek elképzelése a legszebb jelmezeket<br />
és impozáns díszleteket felvonultató pazar<br />
balettprodukció létrehozása volt. Csajkovszkij kissé<br />
tartott is attól, hogy a látvány háttérbe szorítja<br />
a zenét és a történetet. Hoffmann eredeti meséjétől<br />
(érdekesség, hogy ő nemcsak írt, de komponált is) Dumas<br />
és Marius Petipa, a híres koreográfus egyaránt<br />
eltért: a két képre osztott mű a második részben már<br />
nem a mese cselekményét követi.<br />
A történet szerint Marika egy diótörő bábut kap<br />
karácsonyra keresztapjától, amit testvére, Frici<br />
megrongál. Marika álmában a herceggé változott Diótörővel<br />
legyőzi az Egérkirályt, majd elmegy a herceg<br />
mesés birodalmába. A mesebalett harmadik felvonásában<br />
ekkor a különböző népek (pl. spanyol tánc,<br />
keleti tánc, trepak) tánccal köszöntik őket. Az álom<br />
azonban egyszer csak véget ér, a „mese” viszont folytatódik.<br />
Ez Csajkovszkij legrövidebb balettje: nem éri el<br />
A hattyúk tava és a Csipkerózsika terjedelmét sem.<br />
Egyes előadásokban ezért más balettek részleteivel<br />
gazdagítják a partitúrát.<br />
A mű számos, a maga korában újszerűnek számító<br />
harmóniafordulattal él, fülbemászó dallamai (például<br />
a Virágkeringő vagy a Trepak – Orosz tánc)<br />
önállóan is népszerűvé váltak. A megzenésítés különlegessége<br />
a cseleszta nevű hangszer használata,<br />
amelynek bársonyos hangja a mese főszereplőjét, Marika<br />
álombeli megfelelőjét, Mária hercegnőt szimbolizálja.<br />
Érdekes háttértörténet, hogy a Rózsakeringőt követő<br />
adagio-tétel megírására a szerzőt egy barátjának<br />
állítása inspirálta, aki szerint Csajkovszkij<br />
nem tud oktávok egymásra épüléséből jó művet írni.<br />
A komponista ezzel a tétellel bizonyította az ellenkezőjét.<br />
A három felvonásos mesebalett 1892. december 18-i<br />
szentpétervári ősbemutatója hatalmas sikert aratott.<br />
Azóta is a balettszínpadok egyik slágerdarabja,<br />
amelynek népszerűségét sokféle feldolgozás növelte<br />
tovább, így például szatirikus filmek (Íme, a<br />
Diótörő, 20<strong>03</strong>) és animációs filmek (Fantasia, 1940;<br />
Történetek a gyerekkoromból, 1973; Barbie és a Diótörő,<br />
2001).<br />
Csajkovszkij vonakodva fogott hozzá a balett megkomponálásához,<br />
talán nem is gondolta 131 éve, hogy<br />
a legszebb ünnepi időszakban a világ összes operaházában<br />
teltházas balettelőadásokat rendeznek. Diótörő<br />
nélkül nincs karácsony!<br />
Galambos Boglárka Ágnes<br />
(Székesfehérvár)<br />
bakeLit – zene és irodalom<br />
30
Filmtekercsek<br />
Diavetítő-nosztalgia<br />
Minden advent utolsó napjait a nagyszüleinknél<br />
töltöttük vidéken. Habár mama és papa pár éve már a<br />
felhőkön ülve vigyázza lépteinket, most testvéremmel<br />
elhatároztuk, hogy tartunk egy kis időutazást.<br />
Egy óra lelkes kotorászás után megtaláltuk berozsdásodott<br />
időgépünket a sok kis filmtekerccsel<br />
együtt. Mama babakék diafilmvetítőjét már megette a<br />
rozsda, de úgy örültünk neki, mintha új lett volna.<br />
Most is, ahogy régen, találomra választott az<br />
öcsém egy kis dobozkát, és egy üres falfelületre irányítottuk<br />
a csóvát, amin a következő mese rajzolódott<br />
ki: Berci és Márk<br />
– Ezt Papa írta rólunk, emlékszel? – Ült mellém egy<br />
dohos pléddel a hátán a tesóm.<br />
– Hogyne! Ez volt az egyik kedvencem.<br />
Kezem közben már a fehér tekerőn matatott, és lassan,<br />
nyikorogva forogni kezdett a kis filmszalag.<br />
A lefagyott macskaköves utcán kopogtak a patkók.<br />
Az útszéli bódék előtt tömött sorban várakoztak az<br />
emberek. A város a narancsos forralt boráról volt<br />
híres.<br />
Estére járt, a hó csendesen szállingózott. Egy pehely<br />
hullott Bercinek, az utcai keveréknek az orrára<br />
is. Farkát csóválva készült legjobb barátjához,<br />
Márkhoz, aki éppen ötödikes volt a helyi iskolában.<br />
Mindennap a főkapunál találkoztak, hiszen valamilyen<br />
oknál fogva ők nem a városban éltek, mint az<br />
átlagos polgárok. Berci sosem értette, hogy miért.<br />
A városi farkas leült a kapu elé, figyelte az egyre<br />
közeledő és távolodó embereket. Valaki lehajolt<br />
hozzá, és megvakargatta fülét. Mások pár kolbászdarabkát<br />
is hoztak a karácsonyi vacsorájukból. Berci<br />
fél óra múlva teljesen jóllakott, ennek ellenére csak<br />
gyűltek előtte a szebbnél szebb húsok.<br />
Márk még sehol sem volt, ezért a szájába vett pár<br />
kolbászkarikát és nekivágott a város szélén lévő<br />
sötét erdőnek. Kicsi séta után a ropogó hóban füstszagra<br />
lett figyelmes. Odavágtatott a legközelebbi<br />
csapáshoz, és megtalálta a vékony szövetből összetákolt<br />
huzatos ponyvalakást.<br />
Bedugta az orrát, és rögtön észrevette Márkot,<br />
ahogyan éppen egy mécses felett kuporog. Nem értette,<br />
miért nem jött be a városba ennivalóért, hiszen<br />
biztos volt benne, hogy neki is adtak volna a helyiek.<br />
Bősz farokcsóválás közepette letette Márk elé a<br />
zsákmányt, akinek erre a látványra kicsordultak a<br />
könnyei. Berci nem értette, miért sír. Talán nem szereti<br />
a kolbászt?<br />
A fiú közelebb húzta magához a kutyát, és zokogva<br />
simogatta borzas szőrét. Berci értetlenkedve megbökte<br />
orrával. Mire ő csak ennyit mondott: emberibb<br />
vagy bármelyik embernél.<br />
Vége.<br />
– Annyira nem szeretem, hogy ilyen rövid. Vetíts<br />
le még egyet! – nyekergett az öcsém.<br />
Hirtelen kaparásra lettem figyelmes.<br />
– Jaj, elfelejtettem megetetni a kutyát!<br />
Ezzel a lendülettel felpattantam és elszaladtam,<br />
otthagyva értetlenkedő testvéremet.<br />
Az ajtót kinyitva a lábam mellett szinte berobbant<br />
a nappaliba egy fekete szőrmók, és a diavetítő mellé,<br />
a plédre kucorodott.<br />
– Szerintem várhat a vacsora, Berci inkább most<br />
mozizna – nevetett csilingelve Márk.<br />
Kemecsey Anna Viktória<br />
(Budapest)<br />
Pixel – KéPpontok<br />
31
Szunnyadó óriások<br />
Scotland the brave<br />
„Minden ország legromantikusabb tájéka az,<br />
ahol a hegyek találkoznak a síksággal,<br />
az alfölddel... ”<br />
(Walter Scott: Nigel szerencséje)<br />
El kell vesznem a részletekben. Hiába próbálok mesélni<br />
a nagy dolgokról, átfogóan, mindig elakadok egy hangfalatban,<br />
barátok közti édes összemosolygásban. Tehát<br />
most sem kezdhetem egyből az égboltot karcoló hegyekkel,<br />
amikor ott gurul a lábuk előtt egy kisbusz, tizenöt<br />
emberrel, akik az óriások mellett valódi porszemek.<br />
Ott, a semmi közepén szinte rám dőltek a hatalmas<br />
sziklák, én pedig elpilledtem a nyújtózó csendben.<br />
A hangosan zúgó szél magával vitte, és a tájba mosta a<br />
halk szuszogást, minden apró moccanást. Benyúltam a<br />
bolyhos bárányok léptei közt húzódó némaságba. Így<br />
fedeztünk fel olyan apróságokat, amelyekre otthon sosem<br />
lelnénk rá. Ilyen volt az edinburgh-i katedrális<br />
padjainak suttogó recsegése mise közben. A falak közé<br />
szorult hideg befurakodott a kabátok ujjain, remegésre<br />
késztetve minket, miközben mennyei orgonaszó öntötte<br />
el a lelkeket.<br />
Gyakran úgy éreztem, súgni szeretnének nekem valamit<br />
az épületek, amelyek már annyi történelemalakító<br />
személyiséget láttak. Akiknek a szavai például a Holyroodhouse-palota<br />
ódon kőfalainak repedései közé szorultak<br />
az idők során. Ezeken a repedéseken keresztül<br />
éreztem a rám nehezedő történelem súlyát, a magasztos,<br />
királyi levegőt.<br />
Felemésztő érzés elveszni a természetben, eggyé<br />
lenni az érintetlennel. Szeretem, amikor mindennapi<br />
apróságaim nevetségessé válnak a szorosan ölelkező<br />
fenyők halk dörmögése közt. Ezért az emberfeletti<br />
szépségért pedig hajlamos az ember bátrabb lenni, s<br />
akár a falig is elmenni.<br />
Szerettem volna, ha a hatalmas Hermitage-vízesés<br />
közelebbről suttogott volna a fülembe. Többen lemerészkedtünk<br />
a csúszós sziklákra, s kapaszkodtunk egymásba.<br />
Egy rossz lépés és a víznek nem kell csalogatnia<br />
többé. Ám a barátaim megragadták a karom, húztak viszsza,<br />
fölfelé és szóltak: „Ne félj, a kövek csúsznak, de a<br />
moha tapad.”<br />
Mintha sosem engedtük volna el egymás kezét. Akkor<br />
sem, mikor mászás közben az Old Man of Storr szikláit<br />
madzagként körbetekerő szél magával akart rántani<br />
minket. Hajamba tekeredett, felborzolta szavaimat, de<br />
az úton maradtam. A csúcsról pedig a szembeszéltől száradt<br />
szememmel figyeltem a tájat, és hallgattam a hegyről<br />
szóló legendát. Mintha egy pillanatra megmozdult<br />
volna az évezredek óta alvó óriás hüvelykujja.<br />
Esténként pedig a sötétben cinkosan villant egyegy<br />
hangosabb nevetés. Tekintet a tekintetbe veszett,<br />
kerestük egymást, a gyenge pontot, amelytől megremeg<br />
a másik szája széle. Ezeken az estéken a csillagok is<br />
elhallgattak, és egyedül ránk figyeltek. Irigyeltek<br />
minket, a derűt, a szabadságot, a szívünkbe vésett kalandot.<br />
Később elpilledve, az esti meséket hallgatva<br />
egyesével kibomlottunk, néhol könnycsepp csordult a<br />
kihűlt arcokon. Mind gyermekek vagyunk.<br />
Nem tudok minden mozzanatot, rezdülést, lélegzetet<br />
elmesélni. A keserű kávé, majd a ragacsos sütemény ízét<br />
a nyelvemen, a jéghideg tó vizét, ahogy a lábam köré tekeredett,<br />
fojtogatta, zsibbasztotta szegényt, miközben<br />
nevettem, a csúcsról lopott kövek súlyát a zsebemben,<br />
a zenéhez simuló táncunk ringását és az egymásba kapaszkodást.<br />
Ezek mind Skóciában maradnak. Valamiféle<br />
utolsó rezzenésként halkan duruzsolt az út végén az<br />
émelyítő ígéret: visszajövök még, ezekkel az emberekkel.<br />
Hiszen hiányzunk. Az óriások nem lehetnek önmaguk<br />
a porszemeik nélkül.<br />
Aranyi Panna<br />
(Szekszárd)<br />
GPS – irodalmi útvonaltervező<br />
32<br />
Roma aeterna<br />
„(…) már napok óta Rómában volt, és még mindig<br />
nem történt vele semmi sem. (…) Csak Róma történt<br />
vele, ha szabad így mondani.”<br />
(Szerb Antal: Utas és holdvilág)<br />
Róma egy álom. Bódító varázsában a valóság árnya eltörpül.<br />
Emlékszem, odafele menet vakító jégmezőket láttam<br />
a repülő ablakából, amelyek csak lassan szelídültek<br />
könnyező gomolyfelhőkké. Itália derűs arca elmosódott<br />
a szemerkélő esőben. A bizalmatlan, döbbent eszmélés<br />
percei voltak ezek: magyar és olasz szív méregette egymást<br />
idegenkedve.<br />
Nehéz megállapítani, hogy Róma éjszakai vagy nappali<br />
arca áll-e közelebb hozzám. A város mesterien ve-<br />
zeti az ámuldozó utazókat macskaköves utcáin, antik<br />
szobrok és diadalívek, szerényen megbúvó templomok<br />
között. Míg éjjel bágyasztó ködöt emel a szem elé, misztikus<br />
fénybe vonva az elnéptelenedett városközpontot;<br />
nappal hangok, ízek, színek kavalkádjával árasztja el a<br />
gyanútlan látogatót. Egyszerre tesz éberré és bódulttá.<br />
A vakító napfényben még a Colosseum is kénytelen<br />
felfedni véres titkait.<br />
„Roma aeterna” – írta Tibullus. Én azt mondom, Róma<br />
arca ugyan megváltozott, ruháját itt-ott kiszakította,<br />
majd befoltozta az idő; ám a szíve ugyanúgy pulzál. Ha<br />
megállunk egyhelyben a Forum Romanum romos sétányán,<br />
és a tűző napsütésben szorosan lehunyjuk szemeinket,<br />
megérezhetjük ezt az energiát. Hiszen még mindig ott
kiáltoznak a kereskedők, beesett szemű rabszolgákat<br />
kínálgatva, amott tornyosul a Vesta-szüzek kecses<br />
temploma, ahol a Szent Tűz vígan lobog; a völgy túloldalán<br />
pedig a Capitolium dombja magasodik méltóságteljesen.<br />
A szerencsétlenül járt Cicero levágott feje<br />
még szomorúan bámul a zsibongó tömegre, s közben a Nap<br />
elviselhetetlenül tűz.<br />
„A halottak az élők emlékezetében élnek tovább.” –<br />
mondaná a szónok, ha tehetné. Ki nem mondott szavai<br />
azonban mély igazságot rejtenek. A holtak élnek. Különösen<br />
Rómában, ahol a kereszténység, a feltámadás<br />
tanának hirdetője megvetette lábát. Közel félmillió<br />
keresztény él a kilométereken át húzódó Szent Callixtus-katakombákban,<br />
lelkük illata belengi a hűvös folyosókat,<br />
az érdes kőfalakat. A Nekropoliszban, a halottak<br />
városában pedig ott pihen Szent Péter, a sírja felett<br />
tornyosuló bazilika óvó ölelésében. A katolikus egyház<br />
egyik legfőbb templomának irdatlan kupolája büszkén<br />
visszhangozza a harangszót, és az Agnus Dei dallama<br />
lágyan száll oszlopról oszlopra, megpihenve Michelangelo<br />
Pietà-ján, majd visszaszáll az aranyozott oltárra,<br />
ahol Krisztus megtöretett teste fekszik.<br />
Sosem gondoltam volna, hogy magyar identitásom<br />
ekkora megerősítésre lelhet Itália szívében. Nem hittem<br />
volna, hogy nemzeti öntudatom darabjai éppúgy el<br />
vannak rejtve a magyar kultúra római fellegvárában, a<br />
Falconieri-palotában, mint a Pápai Magyar Egyházi Intézet<br />
modern kápolnájában. Honnan is sejthettem volna,<br />
hogy anyanyelvemen fogok hallani először Róma kettős<br />
univerzalitásáról, az antikvitás és az egyház egymást<br />
kiegészítő dimenzióiról? Pedig az ezen gondolatokat<br />
tolmácsoló Vértesaljai László jezsuita szerzetes olyan<br />
baráti szeretettel fogadott minket, mintha már évek óta<br />
ismernénk egymást.<br />
Rómának egy a szíve, de több lelke van. Míg a templomok<br />
tereit a szentség, a szakralitás tölti be, a csúszós,<br />
girbegurba kis utcácskákat valami egészen más<br />
határozza meg, valami pezsgő, vibráló hangulat. Ez a<br />
Trastevere. Talán Szerb Antal is itt lehetett igazán az<br />
„utas a holdvilágban”. Mi is egy ilyen esős, holdvilágos<br />
éjjelen koptattuk a macskaköveket itt.<br />
Róma akarva-akaratlanul is zarándokúttá válik, az<br />
egyház itt nem különíthető el a világtól. Az impulzusok<br />
ezernyi helyről érkeznek, elárasztják az érzékszerveket,<br />
kiszívják a testből az erőt, ám a lelket valami<br />
egészen különleges tartalommal töltik meg. A magasztos,<br />
aranyozott kupolák az ég, a transzcendencia felé<br />
fordítják a tekintetet. Ha pedig a zarándok távozni<br />
kényszerül Rómából, maga az örök város falai visszhangozzák,<br />
sóhajtják a kérdést: Quo Vadis?<br />
Kótyuk Veronika<br />
(Zalaegerszeg)<br />
3<br />
15<br />
28<br />
30<br />
11<br />
9<br />
16<br />
17<br />
13<br />
22<br />
21<br />
1<br />
29<br />
20 25<br />
5<br />
19 <strong>12</strong><br />
6<br />
10<br />
7<br />
<strong>23</strong><br />
26<br />
2<br />
14<br />
4<br />
27<br />
8<br />
◄◄◄<br />
24<br />
KárPit-meder: a szerkesztői háló<br />
18<br />
1. Aranyi Panna – Szekszárd<br />
2. Bartusz-Dobosi László – Pécs<br />
3. Birinyi Flóra Lilla – Budakalász<br />
4. Boldog Zoltán – Deszk<br />
5. Csernák Zsófia – Kecskemét<br />
6. Cservid Ákos – Székelyhíd<br />
7. Dénes Attila Norbert – Makfalva<br />
8. Domokos Írisz Kamilla – Brassó<br />
9. Ekbauer Lili Csenge – Szombathely<br />
10. Felszegi Kincső – Szamosújvár<br />
11. Galambos Boglárka Ágnes – Székesfehérvár<br />
<strong>12</strong>. Gallyas Georgina – Kecskemét<br />
13. Hegyi Lili Gerda – Veszprém<br />
14. Janzsó Dávid – Szeged<br />
15. Kemecsey Anna Viktória – Budapest<br />
16. Kótyuk Veronika – Zalaegerszeg<br />
17. Liszák Lili – Keszthely<br />
18. Lojewski Erika Arina – Bukarest<br />
19. Lovas Tekla – Kecskemét<br />
20. Melján Anna – Kecskemét<br />
21. Molnár Dóra Laura – Szekszárd<br />
22. Morvai Levente – Veszprém<br />
<strong>23</strong>. Pálffy Katinka – Székelyudvarhely<br />
24. Picciano Alisia – Milánó<br />
25. Polyák Marcell – Kecskemét<br />
26. Rózsa Anna – Pécs<br />
27. Sánta Eszter – Barót<br />
28. Szentesi Eszter – Veresegyház<br />
29. Szuromi Gréta – Solt<br />
30. Tardos Luca – Pápa<br />
kárpit-meder<br />
33
„Túléltem halálom”<br />
Az utolsó szó jogán 4.<br />
170-100 – művészeti tudakozó<br />
34<br />
Felakasztott vers vagyok. Tudtam, hogy ez leszek.<br />
Szemem kiszáradt már, így hát Kobaknak útját magamra<br />
veszem. Domokos, te is, mind elhagytatok, választásom<br />
nem is volt. Sok volt a bánat, sok a fájdalom,<br />
kiszolgáltatott lélekburám végleg kiengedett. Most<br />
reménytelenül fekszem itt, és az érzésekhez térek<br />
vissza. Kezem csak megtette, ami hiányzott, az életem<br />
rég feléltem: „túléltem halálom, / napjaim nem számolom,<br />
/ nem kapaszkodok földbe, / a halál sem vesz<br />
ölbe, / ítélet sem lesz – félek, / csak amit magamra<br />
mérek.”<br />
Mézédes élet<br />
Medvebocsnyi bölcsesség<br />
Lépni előre, nem keresni és nem gondolkodni, lemerülni<br />
és felbukkanni a vízből olyan meghatározhatatlan<br />
pillanatok, amelyek az ember szabad akaratának<br />
spontaneitásából fakadnak. Képesek vagyunk<br />
drasztikus lépéseket tenni annak érdekében, hogy<br />
minden a jó irányba haladjon, a tökéletes boldogság<br />
után maraton méretű utakon törtetünk, szembe menve<br />
minden akadálynak vélt, általunk alkotott kényszerrel.<br />
– Óh, ne haragudj, Micimackó, annyira belemerültem<br />
az írásba, hogy nem hallottam, mit mondtál. Megismételnéd,<br />
kérlek?<br />
– Tudod, hol van a méz?<br />
– Megetted.<br />
– Meg?<br />
– Meg.<br />
– Mikor?<br />
– Tegnap.<br />
– Hm. Akkor megyek, keresek újat.<br />
– És mi lesz, ha megcsíp egy méh?<br />
– Az nem baj. Védi azt, ami az enyém. Ez a dolga.<br />
Ilyen és ehhez hasonló beszélgetéseink során jövök<br />
rá arra, hogy a világ legfilozofikusabb medvebocsával<br />
társalgok. Ha csak egy kicsit is próbálnánk<br />
megérteni őt, talán a világban nem lenne minden<br />
olyan bonyolult. A Százholdas Pagony ösvényein lépdelve,<br />
a mézkereső expedícióink rávilágítanak arra,<br />
Ó… mennyire más volt még, amikor Kobaknak a meséjét<br />
gépeltem, amikor finom hangon engem hívott,<br />
szólított: „anya”. Hallom, ahogy gyermeteg kérdéseivel<br />
engem traktál, én pedig magyarázkodom. Emlékszem,<br />
amikor apjával együtt, vígan daloltunk<br />
a bukaresti utcákon. De jött a rideg valóság. A könyörtelen<br />
sors a mosolyt lemarta rólunk, majd lassan<br />
elvett tőlem mindent, ami éltetett. Élettelen lettem,<br />
térdre kényszerített a szenvedés. Felakasztott vers<br />
vagyok. Így lehetek ismét önmagam... Hervay Gizella.<br />
Cservid Ákos<br />
(Székelyhíd)<br />
hogy van értelme keresni azokat a mérföldköveket,<br />
amelyek meghatároznak minket. Pont úgy, ahogy a Tao<br />
tanításai is egyengetik az életben elveszett ember<br />
mindennapjait. Mindezt Mackó olyan barátokkal<br />
cammogja be, akik példaként szolgálnak azon emberi<br />
tulajdonságokra, amelyek néha megnehezítik a boldogság<br />
és nyugodt élet elérését. Olyan módon, mint<br />
amikor a méz túlzott édessége megfoszt a pillanat<br />
örömétől, amelyet átvesz a rosszullét. Amolyan jóból<br />
is megárt a sok alapon.<br />
Micimackó hamarabb látja meg a szentjánosbogár<br />
pislákolását, mint magát a bogarat, vagy magát a sötétséget,<br />
amiben bolyong. Mert a lényegre koncentrál.<br />
A méz aranysárgáján megcsillanó fényre. Úgy<br />
sodródik az árral, mint akinek nincs vesztenivalója,<br />
akár egy taoista bölcs, ki eggyé válik az idővel.<br />
Belső idillt épít fel, nem pusztán beletörődik, hanem<br />
megéli.<br />
A miérteken agyalni önpusztító vállalkozás. Neked<br />
csak egy dolgod van: hagyni, hogy a méz megszerzése<br />
közben a méhecske megcsípjen. Hogy érezd, hogy<br />
élsz, és hogy van értelme a keresésnek.<br />
– Na, Mackó, sikerrel jártál?<br />
– Én csak félig, de a méhecske teljesen.<br />
Domokos Irisz-Kamilla<br />
(Brassó)
Figyeld a pályázatokat, mert<br />
2024-ben számtalan lehetőséged lesz<br />
részt venni az MCC KáPé által szervezett<br />
külföldi szakmai tanulmányutakon! Az<br />
úticélok között szerepel többek között<br />
Oxford és Cambridge, Brüsszel, Andalúzia<br />
és Görögország is.<br />
ProgramON<br />
Figyeld a pályázatokat, és jelentkezz!<br />
A KárPit szerkesztősége várja azon diákok<br />
jelentkezését, akik szívesen részt vennének<br />
a folyóirat elkészítésében, akár szerkesztőként,<br />
akár szépirodalmi igénnyel megírt alkotásaikkal.<br />
Jelentkezés Bartusz-Dobosi László főszerkesztőnél<br />
a karpit@mcc.hu emailcímen folyamatosan.<br />
A következő, tavaszi szám tematikája: angyal<br />
A következő évben is folytatódik<br />
az MCC KáPé KaPucsínó című<br />
podcastjének sorozata.<br />
Keressétek az MCC honlapján<br />
és a Spotify-on!<br />
Az MCC KáPé szekszárdi központja<br />
országos művészeti Ki mit tud?<br />
vetélkedőt hirdet, amelynek győztesei<br />
külföldi jutalomútban részesülnek.<br />
A részletekről érdeklődj saját<br />
koordinátorodnál!<br />
Szeretettel várunk<br />
az MCC Középiskolás<br />
Programjába. Jelentkezz<br />
a www.kp.mcc.hu oldalon!<br />
Szívesen alakítanád úgy a<br />
történelmet, hogy közben<br />
a problémamegoldó képességed is<br />
fejlődik?<br />
Ha a kérdésre igen a válaszod,<br />
akkor figyeld az e-learning<br />
kurzusaink kínálatát, mert<br />
hamarosan jelentkezhetsz az új,<br />
Esetmegoldás - Alakítsd Te<br />
a történelmet! című kurzusunkra.<br />
ProgramON – hovatovább<br />
35