You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
orító<br />
2017. július-augusztus<br />
| 1
KULTURÁLIS SZALON<br />
Hegyesi Károlyné (Rozali), lapunk<br />
külföldi tudósítójának Hawaiion<br />
készült fotóiból válogattunk… (2.rész)<br />
Hawaii<br />
Hawaii (hawaii nyelven<br />
Moku’āina o Hawai’i) az<br />
Amerikai Egyesült Államok<br />
egyik exklávé tagállama.<br />
(a másik Alaszka.)<br />
Az 50. tagállam,<br />
amely 1959. augusztus<br />
21-e óta az ország része.<br />
Földrajzilag elkülönül<br />
az ország törzsterületétől,<br />
de még az amerikai<br />
kontinenstől is, és lényegében<br />
egy Polinéziához<br />
(Óceánia) tartozó<br />
szigetcsoport a Csendes-óceánon.<br />
Fővárosa<br />
és egyben legnagyobb<br />
települése Honolulu.<br />
Változatos természeti<br />
környezete, meleg trópusi<br />
éghajlata, nyilvános<br />
strandokban való<br />
bősége és aktív vulkánjai<br />
miatt a turisták,<br />
szörfösök, biológusok<br />
és vulkanológusok számára<br />
egyaránt népszerű<br />
célpont. Barack Obama,<br />
az Egyesült Államok<br />
előző elnöke, fiatal kora<br />
nagy részét itt töltötte.<br />
A Hawaii szót a proto-polinéziai<br />
Sawaiki<br />
szóból származtatják,<br />
melynek jelentése<br />
„anyaföld”. A szó más<br />
polinéziai nyelvekben is<br />
megtalálható, úgy mint<br />
a maori Hawaiki, a rarotongai<br />
Avaiki, és a szamoai<br />
Savaii. Polinézia<br />
más területein Hawaii<br />
az alvilág vagy az őshaza<br />
neve, de Hawaiion<br />
nincs jelentése.<br />
Forrás: Wikipédia<br />
Szent Patrik<br />
felvonulás a<br />
szállodánk<br />
előtt<br />
A naplemente<br />
itt mindig<br />
szép...<br />
A Hawaii<br />
-szigetek egyik<br />
jellegzetességével,<br />
a virágfűzérrel<br />
a nyakamban.<br />
Az oldal összeállításánál<br />
Szabó<br />
Tibor unokaöcsém<br />
segédkezett.<br />
Egy<br />
pillanatnyi<br />
nyugalom<br />
2 | 2017. július-augusztus
A Főszerkesztő<br />
postájából<br />
Idézet<br />
„Elég egyet ütni, de azt a<br />
szeg fejére kell.”<br />
Mesterházi Lajos<br />
„Nincs halálos érv a<br />
maradásra, csak a találkozásra<br />
s a kalandra.”<br />
Sándor József<br />
Csoóri Sándor<br />
„Azt pedig tudjuk, hogy akik Istent<br />
szeretik, azoknak minden javukra<br />
szolgál, azoknak, akiket elhatározása<br />
szerint elhívott.”<br />
Pál Levele a Rómaiakhoz 8, 28.<br />
Sándor József<br />
Tudósítás Pápáról, a<br />
Szeretet Jegyében<br />
A Pápa és Környéke Zsidó Kulturális<br />
Hagyományőrző Egyesület,<br />
Schmidt Orsolya elnök szervezésével,<br />
rendezésében, a Pápán lévő két zsidó<br />
temető meglátogatására invitálta a<br />
város Tisztelt Lakosságát, mégpedig<br />
azzal a nemes, és itt Pápán mindig<br />
meglévő céllal, hogy a különböző felekezetek,<br />
még jobban megismerjék egymás<br />
hitét, kultúráját, s így szeretetteli<br />
békében éljék mindennapjaikat.<br />
Óh, az Édenben történt bukás óta<br />
jött be a halál az emberiség történetébe,<br />
mert Isten Törvénye így szól:<br />
„A bűn zsoldja a halál…” Isten eredeti<br />
tervében nem szerepelt a halál!<br />
Jelenleg a Föld egy nagy temető, de<br />
hála az Örökkévaló Mindenhatónak,<br />
hogy Szent Ígéretében Olvasható Ama<br />
Nagy Helyreállítás és a halál eltörlése!<br />
A mélylélektan a szívekből sokszor felszínre<br />
hozza ezt! Így aztán 2017. június<br />
13-án délután örömmel írhatom, hogy<br />
nagyszámú érdeklődővel, a helynek és<br />
alkalomnak való kegyelettel megtörtént<br />
a tervezett látogatás! Schmidt Orsolya<br />
az összejött Vendégeket szeretettel<br />
és tisztelettel köszöntötte, s utalt a<br />
program nemes céljaira! Ezt követően<br />
Politzer Sándor elnökségi tag ismertette<br />
a Mózesi Rendtartás szerinti zsidó<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Régi meccseink<br />
1965. febr. 10.<br />
Nyíregyházi Spartacus –<br />
Nyíregyházi Munkás<br />
5:2 (3:0)<br />
Nyíregyháza, Stadion, 300 néző<br />
Vezette: Móré János<br />
MUNKÁS: Kulimár, (Andrási),<br />
– Ágoston, (Krasznai II.), Molnár,<br />
Vargha, – Szász, Pintér, – Szloboda,<br />
(Karafa), Gelics, Szalai, Pál, Bálint<br />
Góllövők: Aranyi (2) Kovacsics,<br />
Papp, Balogh, ill. Szalai, Szloboda<br />
Barátságos mérkőzés<br />
temetkezési szabályokat, amelyeknek<br />
mind Ó-Szövetségi eredete van! A séta<br />
közben a szemlélődők előtt, főleg a<br />
héber feliratokból nyilvánvalóvá vált,<br />
hogy az Elhunytak hittek a Feltámadásban!!<br />
Az Örökkévaló Mindenható Élő Isten<br />
Igéje, úgy az Ó, mint az Új-Szövetségben<br />
félreérthetetlenül tanítja ezt!<br />
„Én Vagyok Ábrahám Istene, Izsák<br />
Istene és Jákob Istene.<br />
Az Isten nem a holtak Istene, hanem<br />
az élőké.” 2. Mózes 3,6. valamint<br />
Máté 22,32.<br />
Sok más hely is megerősíti a Feltámadás<br />
teljes bizonyosságát a Bibliában!<br />
Érdekesség a temetők felirataiban: „Itt<br />
nyugszik…”- a keresztény/ keresztyén<br />
temetőkből, „ Itt van elrejtve…”- a zsidó<br />
temetőkben.<br />
A temetők fegyelmezett látogatása<br />
végén, Schmidt Orsolya elnöknő megköszönte<br />
a Látogatók jelenlétét, az itt<br />
tapasztalható együttérzést, s mindenki<br />
szeméből érződött, hogy a látogatás<br />
elérte célját! Így most én, de hiszem,<br />
hogy nagyon sokan kiáltanának bele<br />
az egész világ szívébe, hogy a Feltámadás<br />
teljes bizonyosságának tudatában,<br />
ami a Szent Szellemtől Fogant<br />
Úr Jézus Krisztusnak, mint Isten Bárányának<br />
Feltámadásával történelmi<br />
tényévé lett, hogy élő reménységet<br />
adjunk, hogy mindenki, mindenhol<br />
békében, szeretetben várja a világon<br />
Ama Istentől Megígért Nagy Napot!<br />
Óh, Dicsőség az Örökkévaló Mindenható<br />
Istennek!<br />
NYÍRSÉGI GONDOLAT<br />
Lant és Toll díjas (MÚK)<br />
független nonprofit közösségi magazin.<br />
Megjelenik: kéthónap összevontan.<br />
Lapalapító, főszerkesztő:<br />
Kulimár János<br />
A Szerkesztőbizottság vezetője:<br />
Szűcs Veronika<br />
A Szerkesztőbizottság:<br />
Kozma László Sándor (Polgárőrség)<br />
Sándor József (Pápa), Hit-rovat<br />
Dr. Hargitai János (Sport rovat)<br />
Sári Katalin (Régióvezető-dél)<br />
Herman Piroska (Régióvezető-nyugat)<br />
Munkatársak:<br />
Kulimár Edit (Nyíregyháza)<br />
Gulyás Terézia (Vácrátót)<br />
Fekete Zsuzsanna (Kiskunhalas)<br />
E. Nagy István (Fehérgyarmat)<br />
Sepsi Sándor (Tiszavasvári)<br />
Kiadó:<br />
Kulimár János<br />
Szerkesztőség:<br />
4400 Nyíregyháza, Ószőlő u. 116.<br />
Telefon:<br />
0620/961-2510<br />
E-mail:<br />
fuggetlengondolat@gmail.com<br />
Tördelőszerkesztő:<br />
Palicz Tamás<br />
Szedés:<br />
Kulimár Attila,<br />
Fekete Sándor, Herman Piroska<br />
Nyomda:<br />
Fodor irodagép<br />
4400 Nyíregyháza, Derkovits u 132.<br />
ISSN 2060-5463<br />
A megjelent írások tartalmáért<br />
illetve a plágiumért a szerzők<br />
felelősek. A közölt írások<br />
tartalmával a szerkesztőség nem<br />
minden esetben ért egyet.<br />
Honoráriumot nem tudunk fizetni.<br />
2017. július-augusztus<br />
| 3
KULTURÁLIS SZALON<br />
Gulyás Terézia<br />
Kirándulás<br />
a Dobsina-i<br />
jégbarlangba<br />
Egy alkalommal rokoni látogatással<br />
egybekötve, a Dobsina-i jégbarlangot<br />
kerestük fel, amely a vele azonos<br />
nevű város határában, - a 972<br />
méter magas Éleskő hegy mellett -<br />
lévő Ducsa hegy oldalában található.<br />
Ez a kincs a világ egyik legszebb<br />
természeti csodája! Még álmunkban<br />
sem láthatunk ennél szebbet.<br />
A bejárata szűk és keskeny, lejtősen<br />
tart lefelé - s miközben ereszkedünk<br />
alá, útközben kisebb, nagyobb kamrákat,<br />
folyosókat látunk, amelyekben<br />
óriási, egymásra fagyott jégtömbök,<br />
jégfalak vannak. Ezek a lenyűgöző<br />
szépségű jég-alakzatok „légbuborékokat”<br />
tartalmaznak. E csodás látványtól<br />
csak ámultunk, - szinte megszólalni<br />
sem tudtunk. A keskeny bejárattól<br />
18 lépcső vezet a Jégterembe, amely<br />
mintegy 120 m hosszú, 50–60 m széles<br />
és 10–11 m magas lehet. Az aljzatát<br />
sima jég borítja, boltozatát pedig sokezer<br />
csillogó jégkristály alkotja. A köztes<br />
térben pedig olyan lélegzetelállító<br />
jégképződményekben gyönyörködhettünk,<br />
mint a kút, az oltár, a három<br />
hatalmas (3 méter átmérőjű) jégoszlop.<br />
Innen továbbhaladva egy 80 m<br />
hosszú, 15 m széles és 22 m magas folyosón<br />
jutottunk el a barlang egy másik<br />
ágába. Itt szembetaláltuk magunkat<br />
egy csúcsíves boltozatú, kápolnát<br />
ábrázoló képződménnyel. Egyébként<br />
ez a hely volt a Jégbarlang legszárazabb<br />
és leghidegebb része.<br />
Itt láthattuk még a Lucifer nevű<br />
jégtuskót, aztán egy csodálatos jégfüggönyt<br />
valamint egy üvegoszlopot. De<br />
nem ámuldozhattunk a végtelenségig,<br />
mert mennünk kellett tovább. Innen<br />
kb. 150 lépcsőn át feljutottunk a „kis<br />
jégterembe”.<br />
Örömmel tapasztaltuk, hogy mindenfelé<br />
gondozott utak fogadtak, és<br />
minden nehézség, zavaró körülmény<br />
vagy hátráltató veszélyérzet nélkül<br />
tudtuk megcsodálni a föld mélyében<br />
rejlő szépségeket. A túra két órát vett<br />
igénybe, és amikor visszaértünk a felszínre,<br />
bizony jól esett a nap melege<br />
elgémberedett tagjainknak.<br />
Akinek nem volt még szerencséje<br />
meglátogatni a Dobsina-i Jégbarlangot,<br />
ezúton is ajánlom, hogy szánjon<br />
rá időt, mert nem remélt szépségekben<br />
lesz része!<br />
Tisztelt Főszerkesztő Úr,<br />
Kedves János!<br />
Szeretettel köszöntöm és tiszta<br />
szívből kívánok jó egészséget Önnek,<br />
munkatársainak és a Magazin szerzői<br />
gárdájának.<br />
Szeretném közölni, hogy 2017.<br />
április 23.-án a „Szavak, csodálatos<br />
szavak” nemzetközi versírói pályázaton<br />
„Elismerő Oklevelet” kaptam az<br />
MTA. Könyvtár és Információs Központtól<br />
(Budapest), - Prof. Dr. Monok<br />
István főigazgató és Nagy Gabriella<br />
elnök aláírásával.<br />
Nagyon meglepett ez a dolog, és<br />
természetesen örömmel fogadtam,<br />
hogy egy nemzetközi megmérettetésben,<br />
nagy számú pályázó közül ilyen<br />
szintű elismerésben részesültek beküldött<br />
verseim (4 db).<br />
Megemlítem még, hogy korábban<br />
is volt (2000. decemberében) „Ősszel<br />
is nyílik még virág” címmel vers és<br />
prózaíró pályázat kiírva, a Tatabányai<br />
Kertvárosi Bányász Művelődési<br />
Otthon által, ahová szintén pályáztam.<br />
Örömömre itt is díjazták beküldött<br />
pályamunkáimat, és a négy<br />
tagú zsűri „Kiváló Pályamunkáért<br />
Emléklapban” részesített.<br />
Sajnos betegségem miatt egyik alkalommal<br />
sem tudtam megjelenni<br />
az eredményhirdetésen. Mostanában<br />
már olyan az egészségi állapotom,<br />
hogy nehezen telnek napjaim, de ha<br />
egy kis ihlet fog el, papírra vetem gondolataimat<br />
és küldöm önöknek. Ezek<br />
a szép gondolatok és egykori emlékek<br />
éltetnek az egyhangú hétköznapokban,<br />
amelyet igyekszem megörökíteni.<br />
Kedves János! Nemes lelkülete, hivatásszeretete<br />
sokunk életét színessé<br />
teszi. Kívánok és bizton mondhatom,<br />
hogy még sokan kívánnak önnek további<br />
sikeres éveket!<br />
Tisztelő szeretettel: Gulyás Terézia<br />
(Vácrátót), 2017. 06. 19.<br />
Kedves Terézia!<br />
Szerkesztőségünk és Alkotóink nevében<br />
gratulálok a pályázatokon való sikeres<br />
szerepléshez! További szép éveket és töretlen<br />
alkotókedvet kívánok:<br />
Kulimár János Főszerkesztő<br />
Dr. Ötvös László (Debrecen) versei<br />
Fohász a betegágyon<br />
Hálát adok Atyám<br />
nagy kegyelmedért,<br />
hogy megajándékoztál<br />
a Bibliával, Könyveddel.<br />
A Kijelentéssel, üzeneteddel,<br />
a hatással, Lelkeddel...<br />
gyógyítottál szeretettel!<br />
Fogadd hálámat<br />
Fiad érdeméért,<br />
irgalmas Lelkeddel<br />
karod öleléséért,<br />
ugy 1egyen...ámen!<br />
Gyógyház és titkai<br />
Sorház, gyógyház ablakán kinézek.<br />
Családos fák nékem integetnek…<br />
Betegágyon műtétre gondolok;<br />
Az egyik fa, a másikhoz sutyorog!<br />
Gondolatomban az életek összetolódtak,<br />
Egyik meghalt, mások gyógyultan távoztak<br />
Az ágyon a titkokról meditálok,<br />
Boldog társak az ÉLETRŐL szóljatok!<br />
Műtét utáni gondolatok<br />
Az ősi hagyományt<br />
a gyarmatok elhagyták!<br />
A nyugati rendet<br />
átvenni nem tudták...<br />
Magyar földre léptek,<br />
segítséget kérnek...<br />
Urunk Jézus, segíts meg!<br />
Szerénység, jó szándék<br />
- Böjté Csaba atyámfiának -<br />
Isten tanított meg<br />
az ingujjat feltűrni,<br />
elektromos szennyet a<br />
karról letörölni...<br />
Öreg béres karácsonykor<br />
tiszta almot hint az állatok alá...<br />
Hétköznap is ezt teszi,<br />
hogy az embereknek legyen<br />
jó példává...<br />
Emberként hozta<br />
Isten erejét!<br />
Szerénységben<br />
jött rejtett Dicsőség!<br />
Emberként hozza<br />
Isten erejét...<br />
Jó szándékkal<br />
jön rejtett Dicsőség!<br />
János 1:14<br />
Debrecen, 2005. december 26.<br />
4 | 2017. július-augusztus
Vallomások<br />
- Janikám, Tündikém! -<br />
Janikám!<br />
Kék szemű Barcs-i „ srác” -<br />
lehet igaz se volt:<br />
Egy büszke nyári szél,<br />
hozzám sodort?!<br />
Tündikém!<br />
Szép Tündérem, az<br />
élet igaz regény: -<br />
S boldogan talált Rád,<br />
„a volt Barcsi Legény.”<br />
Janikám!<br />
Az enyém lettél<br />
még életemben: -<br />
S ezt sosem tudnám<br />
kimondani szebben.<br />
Tündikém!<br />
Kísérjed sorsom,<br />
Te tündéri álmom: -<br />
S maradj nekem,<br />
beteljesült világom!<br />
Szigethalom, 2016. 09. 23<br />
Szabó Tünde és Barcs János<br />
Szabó Tünde<br />
A költészet szárnyán<br />
Versednek mélységét,<br />
csak az érezheti,<br />
ki gondolat-szárnyán,<br />
véled együtt éli.<br />
Vakon lát gyöngycseppet,<br />
harmatos reggelen: -<br />
s narancs-Nap sugarát,<br />
fénycsillámos egen.<br />
Kúszó bárányfelhőt,<br />
képzelet mennyboltján: -<br />
S élet vitorlását<br />
sorstengernek habján.<br />
Álmodva új reményt,<br />
virágzóbb holnapot.<br />
Élettel s halállal<br />
vívja a sors-harcot!<br />
(Debrecen, 2015. okt.29.)<br />
2017. július-augusztus<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Barcs János<br />
Szabó Tünde<br />
Irodalmi Díja<br />
„Az élet csak egy pillanat.<br />
De ez a pillanat elég,<br />
hogy örökkévaló dolgokat<br />
cselekedjünk.”<br />
Ernest Bersot<br />
Nekem születtél<br />
Isten áldott Tündérem, Te Drága,<br />
Nekem születtél erre a világra.<br />
Isten éltessen e szép nyári napon -:<br />
Örökéletű légy, szívemből akarom…<br />
Tündérem; ezen aranyozott napon,<br />
Tiszta szerelmedet megkaphatom:<br />
Tündikém! Szívemből megszerettelek,<br />
Leborulok eléd: mint éghez a hegyek…<br />
Megtalált Téged, legőszintébb társad:<br />
Legyen minden napunk ünnep, - vasárnap.<br />
Isten éltessen, - maradjál hű társam:<br />
Mi nem hihetünk -: örök-elmúlásban.<br />
Szép szívű szerelmem, áldottak vagyunk: -<br />
S ez nekünk maradjon örök vagyonunk!<br />
Parnasszuson is egymás mellett ülünk:<br />
Mert lelki köpenyt soha nem cserélünk!<br />
Szigethalom. 2015. május 25.<br />
Móra László festménye Barcs Jánosról<br />
Szabó Tünde (Debrecen)<br />
Léghajóval - lét szigetre<br />
Januári szikra-fényben<br />
suhanunk mi kéz a kézben<br />
áldott szívek léghajóján<br />
fellegek kék óceánján.<br />
Csalfa szellő repíts tovább!<br />
Tavasztündér ott lesben áll,<br />
hegyek közé, hol színvilág,<br />
hófödte csúcs „bazalt virág.”<br />
Zöldüljön ki égi határ,<br />
mosolyogjon Nap-lány sugár!<br />
Harmatcsengő csilingeljen:<br />
sarjadzó fű közelében,<br />
nyüzsögjön sok fürge bogár,<br />
derűt csalva kettőnk arcán!<br />
Vígan ébred a természet,<br />
s lelkünk dala újra éled.<br />
Leszállunk majd Sors-szigetre,<br />
küzdő partok mezsgyéjére,<br />
ahol a lét arannyá lesz,<br />
Béke Ura gazdaggá tesz!<br />
(Debrecen, 2015. 01. 17.)<br />
Lászki Erzsébet<br />
Bíztató<br />
Barcs Jánosnak szeretettel<br />
Járj örök ifjúság üde füvén.<br />
Arcodat ne árnyékolja felhő.<br />
Nevess jót azon, ki azt mondja: vén.<br />
Egyszer talán majd ő is felnő.<br />
Öleld a múltat, csókold az árnyát.<br />
Engedd szabadon a csikó-jelent.<br />
Vezessen utad halk zene szárnyán,<br />
Te vagy a tetterő, a történelem.<br />
Te mindig ég és föld között éltél.<br />
Emelt a szerelem, versed, a dal.<br />
Földre szállni sem volt soha kétség,<br />
s mindenütt győzelem várt, diadal.<br />
A könnyeket hagyd a gyengéknek.<br />
Délcegen most is kihúzod magad.<br />
Vers, dalok, lelked pajzsa: védnek.<br />
Idő nincs, mondják,<br />
minden bennünk halad.<br />
| 5
KULTURÁLIS SZALON<br />
Magyar Kultúra lovagjainak<br />
nemzetközi találkozója<br />
2017. május 27-28-29 - Csillebérc<br />
Idén – a megszokottól eltérően –<br />
nem Tihanyban, vagy Aranyosapátiban<br />
került megrendezésre a találkozó,<br />
hanem Budapesten, a csillebérci ifjúsági<br />
táborban. A több holdnyi, ősfás környezet,<br />
a jó levegő és az épp folyó vetélkedők<br />
ifjúsága kellemes keretet adott a<br />
rendezvényhez. Szinte azt is mondhatnánk,<br />
hogy most többen jöttek el külföldről,<br />
mint határainkon belülről.<br />
Nick Ferenc, a Magyar Kultúra<br />
Lovagrendjének alapító elnöke a<br />
folyamatosan érkező vendégeket köszöntötte<br />
és ültette le az ősfákkal körülvett,<br />
kerti asztalokhoz, ahol üdítővel,<br />
harapnivalóval és házi pálinkával<br />
kínált minket. Az első napon az egyetemes<br />
kultúra lovagjainak bemutatása<br />
és bemutatkozása zajlott. Többen<br />
is érkeztek, akik a májusban lezajlott<br />
Panoráma Világklub „Határtalan öszszefogás<br />
értékeinkért” program miatt<br />
hosszabbították meg itt tartózkodásukat<br />
és jöttek le a Lovagok Nemzetközi<br />
Találkozójára is. A Magyar Világtalálkozó<br />
2017. május 14-21-ig tartott,<br />
amely programsorozatával érintette<br />
Aranyosapátit, a Magyar Kultúra Lovagrendjének<br />
székhelyét, Aranyosszigetet<br />
is.<br />
Csillebércen először Dr. Tanka<br />
László előadását hallgattuk, aki a 20<br />
éve alakult, 5 földrészen hidat épített<br />
Panoráma Világklub elnöke, 95 ország<br />
hálózatát és 200 társklubot fog össze.<br />
Filmvetítéssel egybekötött előadásában<br />
hangsúlyozta, hogy a szellemi<br />
kincs a kapcsolati tőke, az egyetemes<br />
kultúra része a határokon átívelő<br />
együttműködés. Hogy ez mennyire<br />
fontos, az is mutatja, hogy a májusi Világtalálkozó<br />
Aranyosapátiban (is) zajlott,<br />
ahol George Pataki amerikai kormányzó<br />
nagyapja született. Dr. Tanka<br />
László egy magyar-angol nyelvű, zenei<br />
bejátszást is bemutatott, melyet a világon<br />
mindenhol szívesen hallgatnak.<br />
Témája a külföldre távozott fiatalok<br />
visszahívása hazájukba, amely szereti<br />
és hiányolja őket.<br />
Ehhez kapcsolódott Nick Ferenc<br />
beszámolója a Reformáció 500 éves,<br />
jubileumi ünnepségéről a Négyes<br />
Határmenti Találkozóról. Ez a Falvak<br />
Kultúrájáért Alapítvány, a Panoráma<br />
Világklub, valamint a Partiumi Szatmár<br />
Református Egyházmegye rendezésében<br />
zajlott és házigazdája Nick<br />
Ferenc, a Magyar Kultúra Lovagrend<br />
alapítója volt. A révaranyosi református<br />
templomban négy ország egyházi<br />
képviselői vettek részt. Közös békeüzenetet<br />
is fogalmaztak meg a világ<br />
magyarságához.<br />
Következő előadónk Dr. Bokor<br />
Balázs, Los Angeles-i főkonzul, aki<br />
nagykövet volt Szíriában, Libanonban,<br />
Marokkóban, összesen 76 országban<br />
dolgozott. Elmondta nekünk, hogy<br />
gyorsan változó világunkban menynyire<br />
fontos a migráció kapcsán az<br />
integráció. A globalizáció világában<br />
azonban jobban meg kell becsülni<br />
saját értékeinket. Pl. Los Angelesben<br />
élő magyarok most ünnepelték Szörényi<br />
Éva színművész születésének<br />
100. évfordulóját. Unokája már ugyan<br />
angol nyelven, de magyar szívvel beszélt<br />
nagyanyja művészetéről. Hollywoodban<br />
nagyon sok magyar él, (pl.<br />
Czukor, Korda, stb.) az újkori filmipar<br />
megalapítói, akik tudták, hogy meg<br />
kell becsülni saját értékeinket. Az integráció<br />
mellett megtartották magyarságukat,<br />
ezért értékeket őriztek meg.<br />
Örömmel hallgattuk Béres György,<br />
Bécsben élő, 89 éves magyar plébános<br />
érdekes beszámolóját. 60 éve az osztrák<br />
fővárosban él, de hazai gyökereit<br />
folyamatosan ápolja. Minden héten<br />
kedden a budapesti Ferences templomban<br />
misézik, megalapítója és szervezője<br />
a gregorián kórusoknak. Megtudtuk,<br />
hogy a „gregorián” szó imát,<br />
éneket, latin nyelvet és közös éneklést<br />
jelent. Több „skólát” alapított, amelyek<br />
Európa különböző egyházi intézményeiben<br />
működnek. Az internet segíti<br />
a speciális zene terjedését, de sorvasztja<br />
is a gregorián zenét: a hagyományos<br />
egyházi zene már átalakulóban van. A<br />
hazai gregorián tanítását Sapszon Ferenc<br />
támogatja.<br />
Az előadás sorozatnak különleges<br />
színfoltja volt Szliman Ahmed Mauritániából.<br />
Magyar nyelvtudását sok<br />
évtizeddel ezelőtt szerezte, amikor a<br />
rendszerváltás előtt igen sok afrikai,<br />
ázsiai, közel-keleti fiatal tanult nálunk,<br />
ő is itt végezte az egyetemet. Elmondta,<br />
hogy jómaga az Európa Afrikáért<br />
Egyesület elnöke, más Afrikai és Arab<br />
kapcsolatok vezetőségének tagja, a Panoráma<br />
Világklub társelnöke. E csodálatos<br />
pályafutás előzménye, hogy<br />
édesapja még egy sivatagi pásztor nép<br />
törzsfőnöke volt, de Ő már – elmondása<br />
szerint – érzi és érti Petőfi költészetét.<br />
Olvasmányai között található Ady,<br />
József Attila és példaképe Kossuth<br />
Lajos. Az első tiszteletbeli magyar kitűntetést<br />
Szliman Ahmed kapta. Kedves<br />
szófordulatával, humorával mindenkit<br />
elbűvölt, amikor belekortyolva<br />
a hazai almapálinkába, azt mondta:<br />
„Allah most nem néz ide!” (Az arabok<br />
ugyanis vallásuk szerint nem ihatnak<br />
alkoholt). Büszke rá, hogy ismeri és<br />
terjesztheti a magyar kultúrát.<br />
A második nap a többi lovagtárs<br />
személyes bemutatkozásával kezdődött.<br />
Elsőnek Kovács Ferenc, aki 2009<br />
óta az Egyetemes Kultúra Lovagja,<br />
Norvégiából érkezett. 15 éve méri<br />
fel az idős, magyar művészek életútját<br />
„Előttünk jártak” címmel. Norvég<br />
nyelvű könyvek magyarra fordításával<br />
és forgalmazásával foglalkozik. Az Osló-i<br />
egyetem mérnöke, idegen nyelvű<br />
könyvtárak támogatója.<br />
Ukrajnából, Rahóról érkezett<br />
Nejzsmann Emma, az ottani Magyar<br />
Társaság elnöke, a Női Egylet megalapítója,<br />
Ukrán-Magyar Információs<br />
Központ elnöke, kórus és tánccsoportok<br />
működésének összefogó ereje. Itt<br />
működik általa a „vasárnapi iskola”<br />
amely a környéki falvakból is foglalkozik<br />
a gyermekek magyar nyelvű tanításával,<br />
de a magyar felnőtt oktatást<br />
is felvállalták. Mivel egy generáció, a<br />
mostani szülők beszélt anyanyelve a<br />
politikai szorítások miatt kiesett, a<br />
jelenlegi gyermekeket a „nagymamák<br />
nyelvén” próbálják visszatanítani a<br />
szórvány vidékeken.<br />
Udo Zigler és felesége, Katalin 25<br />
éve foglalkoznak nemzetközi kulturális<br />
kommunikációval. Magyar vonatkozású<br />
munkájukban a magyar-német<br />
kapcsolatok ápolása, magyar polgármesterek<br />
és egyéb tisztségviselők kölcsönös<br />
kapcsolattartása, vendégsége is<br />
szerepel.<br />
Stancsics Erzsébet<br />
-folytatjuk<br />
6 | 2017. július-augusztus
KULTURÁLIS SZALON<br />
Nagy Zsuzsa Izraeli tudósítónk képes küldeménye<br />
Masszáda - kis unokám az<br />
amerikai barátjával<br />
A fotó 2017. március 11.- én készült, az Izraeli Arad nevű<br />
város közelében (Southern District, Izrael)<br />
Kapernaum<br />
Near Rosh Hanikra<br />
A Nyírségi Gondolat című Magazint szeretettel üdvözli Uwe and<br />
Christa Seyfert Izraelből. (A fotókat beküldte: Sándor József Pápáról.)<br />
Nagy Zsuzsa fenti fotóit feltöltötte:<br />
Szilvia Levi<br />
Bakony<br />
Császár Mihály festményei<br />
Hegyek<br />
2017. július-augusztus<br />
| 7
Sándor József<br />
A Szent Cél Kulcsa<br />
Jn. 15,15.<br />
Barátom! Bárki vagy,<br />
A Krisztushit Kulcsát,<br />
Az Ige Zárjába téve,<br />
Isten Kinyitja neked,<br />
Ami jót elrejtett génjeidbe!<br />
Szíved kamráiban pedig,<br />
Ma Isten fia a Világosságod,<br />
Látod majd lelki szemeiddel,<br />
A neked elkészített lehetőségeket,<br />
S teszed azt az Úrtól kapott Erővel!<br />
Óh, s ha valóság lesz ez,<br />
Válik az Mennyei Kinccsé, s<br />
Az Égi Bank megőrzi azt,<br />
Mikorra Jő hamar a Vőlegény, s<br />
Örökre a Mennybe Ragadtatsz.<br />
Juhász Pál<br />
A létezés közönye<br />
Az alkonyat fáin csüngnek a kételyek,<br />
Áhítatott morzsoló cserebogarak.<br />
A mosdatlan szó, életemből kiszalad,<br />
Megcsáklyázott hajó a gondolat.<br />
A kiscserkész magányán lovagolok,<br />
Felkap az alattomos déli áramlat.<br />
Büszkén, a jéghegyek csúcsán alszom,<br />
Ágyába fektet a nem létező álomasszony.<br />
Durvább a létezés közönye, mint a halál?<br />
Birtokló vásznainkban megpihen a test.<br />
A lélek, sorvadó madárként tévelyeg,<br />
A verőfényben sem látjuk meg, amit érdemes.<br />
Parádsasvár, 2017. február 2.<br />
Demeter Sándor (Nyíregyháza)<br />
Pőre fák, mint...<br />
A pőre fák, mint fantom állnak,<br />
az égre emelik csontváz ágaik,<br />
az erdőn néhány elhagyott kóbor eb,<br />
a köd lepte fák közt vadul csahol-nyi,<br />
a táj halvány, szürke, s benne zajt hallani,<br />
lassan száll a sápadozó holdkorong.<br />
Ő magányos, minthogyha fázna a térben,<br />
s a világra lebámul, kimerülten,<br />
a kopár táj felett búsan tovább ballag.<br />
A fákon a jeges szél zúgva nyargal,<br />
s madarak ülnek fagyott lábakkal,<br />
a pőre gallyakon ón-kérgű legyező<br />
és szürke ködleple ül a tájon<br />
a reggel fénye még nem jő,<br />
csak köd gomolyog fenn az ágon.<br />
2015.02.22.<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Varga Györgyné Bárány Ágota<br />
Mottó. Máté 7, 13-14<br />
Fiataloknak<br />
szük-keskeny<br />
Már ifjan jó és kell<br />
a korlát, szabályok,<br />
szűk kapu, keskeny út;<br />
EGYENES, ne rézsút!<br />
Tágas kapu - széles út<br />
ne tévesszen téged;<br />
veszedelembe visz,<br />
elveszted a lelked!<br />
Ne a tömeg, a trend<br />
vezesse az élted.<br />
Isten szent Igéje<br />
a zsinórmértéked!<br />
Válasszad ezt, kérlek.<br />
Meglátod mily szép lesz;<br />
Lelked gazdagodik<br />
az ÉLET tiéd lesz!<br />
Tövis közt is rózsás;<br />
ami nehéz, szép lesz;<br />
öröm és boldogság:<br />
KEGYELMÉBŐL élhetsz!<br />
Isten óv, veled jár,<br />
nem lesz csalódásod.<br />
Amit Ő megígért -<br />
ÁLDÁSÁT MEGLÁTOD!<br />
Írtam a Szentháromság Istent<br />
dicsőítő költők XIV. Országos<br />
Találkozójára, 2017. évre.<br />
Pápa, 2016. 12.07<br />
Csorvási Kata<br />
Elalvás előtt<br />
Mackó mama mancsod<br />
tedd a fejecskémre<br />
takard be pocakom<br />
ne fázzon estére.<br />
Brummogj nekem mesét<br />
a málnabokorról –<br />
lépes-mézes sütit<br />
adj egyet a polcról.<br />
S míg az elalvás<br />
sütidből majszolok,<br />
szívemből örülök<br />
hogy a bocsod vagyok.<br />
Juhász Pál versei<br />
Palkó csodája<br />
(Fényesi Krisztinához)<br />
Feldúlt vágyakozással, örömödre várok.<br />
Tetteim vers-zenéjét hallgatom. – Fázok’<br />
Jössz, szerényen, Palkó csodájává változva,<br />
Örömkönnyeim csodájától szipogva.<br />
A szeretet oltára előtt félve megállunk,<br />
Emberek hiányát, - lelkeket számlálunk.<br />
Angyali hajad karzatában kapaszkodok’<br />
Szíved ütemét verik, a csend-dobok.<br />
Egy verőér örökre összekapcsol minket,<br />
Néha melegít, néha fájón lüktet.<br />
Nem szakad el, elkísér a tátongó sírig,<br />
Virágok nyílnak a szent utunkon végig.<br />
Parádsasvár, 2017. január 24.<br />
Alvajáró vagyok<br />
Alvajáró vagyok, ne keltsetek fel,<br />
A rejtelmes éjszaka gyengéden átölel.<br />
Lábam vágyaimmal együtt mozog,<br />
Édesanyám a mennyben zokog.<br />
Alvajáró vagyok, ne keltsetek fel,<br />
Ajándék-lépésem, riadtan rám lel.<br />
Ujjaim hegyén vonakodik az érzés,<br />
Felejthetetlen volt, az utolsó lépés.<br />
Alvajáró vagyok, ne keltsetek fel,<br />
Életem az éjszakával ne múljon el.<br />
Kezemmel kitapintom emlékeim útját,<br />
Elhagyom szenvedéseim múltját.<br />
Alvajáró vagyok, ne keltsetek fel,<br />
Az utolsó hajnal csendje rám lehel.<br />
Belépek a kiolthatatlan fénybe,<br />
S lebegek, a kristálytiszta térbe’.<br />
Parádsasvár, 2017. január 25.<br />
Sóhaj szilánkok<br />
Sóhaj szilánkok fúródnak lelkedbe,<br />
fájdalmad jeges mosolyába nézek.<br />
elköszönő érzelmeidtől félek,<br />
halálomat dédelgeted öledbe<br />
Megszületni belőled, erre vágytam,<br />
kebled halmán életemre ébredni.<br />
Angyal arcodat démonként tisztelni,<br />
szépségedet nem bírta el a vállam.<br />
A gyönyörök kertjében sorvadok el,<br />
kezed nem rázza le a vágy gyümölcsét,<br />
méhek hordják össze epéd permetét.<br />
Vérszegény szavamra senki nem felel,<br />
lelkem libabőrös vásznát teríted, -<br />
magad, lelkem keresztjére feszíted.<br />
Parádsasvár, 2017. január 31.<br />
8 | 2017. július-augusztus
KULTURÁLIS SZALON<br />
Dr. Sándor József<br />
Veronai tragédia<br />
Kétezer-tizenhét tele<br />
Tragikus hírekkel tele<br />
Hólavinák, fagyhalálok<br />
Rengették meg a világot.<br />
Traumákkal teli korszak<br />
Kijutott a magyaroknak<br />
Veronai tragédia<br />
Nemzeti gyász, letargia.<br />
Öreg bolygónk fáradt, fülledt<br />
Idén jégkorszakba süllyedt<br />
Ott túl hosszan megrekedve<br />
Zimankóját ránk lehelte.<br />
Őselemek összecsapva<br />
Zuhantak egy kis csapatra<br />
Zsúfolásig megtelt járgány<br />
Fáklyaként lángolt a sztrádán.<br />
Sítúrából hazafelé<br />
Diák sereg balesete<br />
Valahol a Pó-síkságon<br />
Karambol egy hajnaltájon.<br />
Mint Titanic a jéghegynek<br />
Hídpillérrel úgy ütköztek<br />
Szörnyű robaj rázott testet<br />
Lomha jármű megfeneklett.<br />
Félálomban, néma csöndben<br />
Fáradtságtól elpilledten<br />
A veszélyről mit sem sejtve<br />
Bóbiskoltak szenderegve.<br />
Nagy reccsenés töré csendet<br />
Riadalom vágott rendet<br />
Úrrá lett a pánik rögtön<br />
Bekapcsolt az életösztön.<br />
Menekülés néma jelszó<br />
Láng-füst együtt már borzasztó<br />
Élet-Haláltusa leckét<br />
Tizenhatan elszenvedték.<br />
Bakanccsal bezúzott ablak<br />
Menekülő utat adtak<br />
A London-i<br />
2017. július-augusztus<br />
Sürgősségi vészkijárat<br />
Ha az ajtók lángban állnak.<br />
Szerencsések kimerülve<br />
Fulladozva, megsérülve<br />
Buszuk poklát hátrahagyva<br />
Vánszorogtak ki a placcra.<br />
Mint a megperzselt madarak<br />
Diákok és ősz-tanarak<br />
Égő kinzó-kamra fényben<br />
Hűsöltek a hideg fényben.<br />
Balesetről rossz hírfoszlány<br />
Száguld éter hullámhosszán<br />
Döbbenet a médiában -<br />
Katasztrófa Veronában.<br />
Szülők, testvér rokonsággal<br />
Fohászkodnak néma gyásszal<br />
Kétkedésben forr a bánat<br />
Odaveszett egy családtag.<br />
Hiány terhe szívük nyomja<br />
Pszichológus orvosolja<br />
Sokkolóvá vált szörnyület<br />
Elzokogták már könnyüket.<br />
Élet-Halálharc hatalma<br />
Tudás fáján nem ért alma<br />
Megszakadt élet-stádium<br />
Csonka Merse gimnázium.<br />
Eltelnek majd évtizedek<br />
Lassan hegednek a sebek<br />
Emlékfa gyökere erős<br />
A nagy bajban nincs felelős…<br />
Veronai halálkanyar<br />
Lángmartalék tizenhatan<br />
Huszon felül a sebesült<br />
Halál torkával szembesült.<br />
Anonim hősei a sorsnak<br />
Nemzeti gyászban osztoznak<br />
Tanarak és tinédzserek<br />
Mondjunk értük rekviemet…<br />
Gyöngyös, 2017. január 25-27.<br />
6:3-ra emlékezve<br />
Az Aranycsapat fotója (Dr. Sándor József megőrzött sportemlékeiből)<br />
Sárközy Vendel Gergely<br />
Géniusz<br />
Már kisgyermek koromban megfigyeltem,<br />
apám hogyan ülteti (el) a fát.<br />
Mindig nagyon vonzódtam a zöld<br />
természethez, ezért nagyon megfigyeltem<br />
a növények szaporítását: gyarapítását.<br />
Sőt ezek oltását, szemzését is eltanultam<br />
a szakkönyvekből. Mivel sok<br />
ilyet tudhatok magaménak; elmondhatom,<br />
hogy tettem valamit a természet<br />
fennmaradásáért.<br />
És ez a tevékenység nem zárta ki az<br />
irodalommal való fáradhatatlan, lendületes<br />
tevékenységemet sem; (Úgy<br />
tudom a tízedik kötetemnél járok.)<br />
Most vissza kell gondolnom a régi<br />
időkre:<br />
Anyám az uborkamag fajfenntartását<br />
szorgalmazta, apám a „ tökök”<br />
magjait tette el, amelyekkel biztosította<br />
– jövő évre is - a fajta fennmaradását.<br />
A következő tavaszon figyeltem,<br />
hogy szüleim hogyan készítik a fészkeket<br />
a kiválasztott magvaknak, hogy<br />
belehelyezzék azokat.<br />
Megjelölték negyven centis nádszálakkal,<br />
hogy hol is fog „kiemelkedni.”<br />
Géniusz.<br />
Megfelelően, jól el kell készíteni a<br />
fészkeket, tehát úgymond „egészséges”<br />
fészekre, humusz-dús ágyazásra<br />
van szükség. De a magnak is genetikailag<br />
kifogástalannak és egészségesnek<br />
kell lennie.<br />
És ez az emberi lénynél is így igaz.<br />
Csak az embernél - amely világos<br />
megítélés szerint - ha mindketten<br />
egészségesek, az eltérő korkülönbség<br />
nem annyira okoz gondot, mert ha<br />
azonos korúak, de betegek, itt egészséges<br />
utód nem lehet.<br />
A tudomány szerint, az idős szülőknek<br />
is lehet egy utódjuk és az zseniális<br />
szellemi képességű lesz: ZSENI!<br />
Az egy „ zseni” szükséges még nagy<br />
korkülönbséggel is, azért, hogy az udvaron<br />
elkoptatott söprűvel a munkát a<br />
jogos „udvaronc” vegye át.<br />
- Nem pedig valamilyen illetéktelen,<br />
aki méltatlan a „söprűre.”<br />
(Itt jut eszembe, hogy az effajta<br />
munkához is jót tesz a kultúra, hogy<br />
jól „söpörjön” a söprű. Már tizenhét<br />
éves kiskorúságomban kultúrotthon<br />
ügyvezető voltam, részfizetésért.)<br />
2013. szeptember 8.<br />
| 9
KULTURÁLIS SZALON<br />
Sárközi Árpád versei<br />
Munkatársaimnak<br />
Verseimet nem én írom,<br />
barátaim. Ti fogalmazzátok!<br />
Csak teremtő eszközötök vagyok,<br />
kitartó, hűséges társatok,<br />
ebben a viharzásban!<br />
Dióhéjban<br />
Zónafizetés,<br />
zónapörkölt,<br />
zónaszerelem,<br />
zónaélet.<br />
Bővített ragozás<br />
Én vagyok! Valóban vagyok még?<br />
Te vagy! Belém csípsz, tehát vagy!<br />
Ő van! De minek?<br />
Mi vagyunk! A jövő karátja.<br />
Ti vagytok! A peremen!<br />
Ők vannak!<br />
Mert Floridából írtak üdvözlőlapot!<br />
Napfényből, fellegekből<br />
Napfényből\ fellegekből kevert<br />
égbolt alatt<br />
még sorban állok<br />
egy kis örömért.<br />
Nem reménytelen.<br />
Felnyújtom kezem<br />
s felhőtlen éggel<br />
libbenek haza.<br />
Ha mondják nevem:<br />
Sárközi Árpád!<br />
- Jelen!<br />
Élet:<br />
oly rég<br />
készülődöm belőled<br />
s leckéd<br />
kívülről fújom!<br />
Kulcsár Attila (Nyíregyháza)<br />
Hangversenykörút<br />
A hadművész karmester úr<br />
világkörüli útján<br />
sikert sikerre halmoz<br />
az Isten is marsallbotot<br />
szánt pálcaként kezébe.<br />
A régi nagy hangversenyek<br />
a háborúk koncertjein<br />
is bérletes közönség<br />
- még légnyomástól vájt fülű -<br />
hogy volt hogy volt - bravózza<br />
s pompás akusztikájú<br />
táblás fővárosban<br />
a nagy Maestró sorban<br />
díszsortüzet vezényel.<br />
Párizs ezer puskára<br />
most komponált<br />
szimfóniára tapsolt<br />
Bécsben ötszáz géppisztolyos<br />
ratája pitzigatót<br />
szólt oly feledhetetlenül<br />
Moszkvában száz mozsárra<br />
írt largó tételével<br />
gyöngy-könnyeket vezényelt<br />
a hallgatók szemébe<br />
az Ismerős Katona<br />
osztatlan tiszteletére<br />
Athénben lágy görögtűz<br />
interpretált petárda<br />
sokkolta hallgatóság<br />
tapsolta ráadásra -<br />
a tűzzel játszani -<br />
például Boszniában…<br />
Külpolitikai hír<br />
Ma délután félötkor<br />
a Getsemáné kert<br />
nemzetközi repülőtérre<br />
Jézus Nazarénus<br />
Rex Judeórum<br />
szentek kíséretében<br />
kormánygép nélkül<br />
simán leszállt.<br />
Fogadására Júdás<br />
Iskariótes<br />
a főcsokolnok úr<br />
Kajafás főminiszter<br />
és Pontius Pilátus<br />
helytartósága<br />
a dísz-cuppantásra megjelent.<br />
A vendéglő király<br />
elléphetett<br />
a díszegyenruhás<br />
légionáriusok<br />
feszes sorfalai előtt<br />
akik vállhoz vetett<br />
s előre s z e g e z e t t<br />
keresztjeikkel<br />
fegyelmezetten<br />
tisztelegtek.<br />
Mégis -<br />
baljós előítéletek dacára<br />
a tárgyaló felek<br />
a hit-vitás kérdéseket<br />
békés úton<br />
elrendezték:<br />
ecce homo-homo sapiens.<br />
Haiku<br />
Magyarul lusta<br />
Olyan akarnok<br />
Aki semmit tevésben<br />
Akar maradni (186)<br />
Alvajáró<br />
Alva járatlan<br />
leléptem a tetőről<br />
fel se ébredtem (187)<br />
Hortobágyon<br />
Szürke marha az<br />
is, akinek nincs szarva<br />
de szilaj magyar (188)<br />
Életérzés II.<br />
Kétségbe estem<br />
ejtőzök egy kicsit még<br />
míg feldob a vég (189)<br />
Éjfélkor<br />
Éjfélkor kísért<br />
másnap határán lenni<br />
~ visszafordulhatsz (190)<br />
Az oldalon szereplők fotói<br />
Zsibongó piacok<br />
Zsibongó piacok mélyéről<br />
kihallom a tenyércsapkodást.<br />
Bőrömre megy a licitálás.<br />
Milyen alku záloga vagyok?<br />
Majd az alkunál kiderül!<br />
Sárközi Árpád<br />
Kulcsár Attila<br />
10 | 2017. július-augusztus
KULTURÁLIS SZALON<br />
Péter Éva (Budapest)<br />
Boldogság keresése<br />
Akik szeretnek, azokból merítünk erőt,<br />
Köszönjük meg, hogy velünk szemben jótevők.<br />
Ahogy korosodunk, előjönnek az emlékek, álmok,<br />
Mi az utolsó percig a boldogára vágyunk.<br />
Minden perc oly rövid, az elmúláshoz vezet,<br />
Ezért hozzon néked minden perc örömet.<br />
Ne sürgesd az időt, rohan az magától,<br />
Találkoznod kell még, a földi boldogsággal.<br />
Ahogy múlik az idő, sok-sok emlék kísér,<br />
Nem hagy el minket, soha sem a remény.<br />
Szívünkben őrizzük sok szép nap örömét,<br />
S reméljük, még élvezhetjük a Nap fényes melegét.<br />
Ha a boldogság fénye betölti szívünket,<br />
Boldogan élhetjük hátralévő életünket.<br />
Szeretteink emléke kísér majd utunkon,<br />
S boldog szívvel távozunk, hozzájuk egy napon.<br />
Tőkés Istvánné (Budapest)<br />
Szoboszlói helyzetkép<br />
Nyugalom szigete az őszi Szoboszló,<br />
Néptelen utcákon csendben menni oly jó!<br />
Csak a medencékben zajlik vidám élet, -<br />
A gyógyulni vágyók reményekkel élnek.<br />
Csobban a gyógyforrás meggyőző erővel,<br />
Megadón tűröm: ázó fejtetővel.<br />
Tíz napot töltök itt; szállásom kitűnő,<br />
Gondoskodik erről Kiss-Kocsis Enikő.<br />
A félpanzióról már nem is beszélve,<br />
Patkó ételbárban van sok mindenféle…<br />
Előzékeny „gárda” tartja ott a frontot,<br />
Mindent előteremt, amit vendég gondolt!<br />
Jövőre - ha lehet - ismét ide térek,<br />
Ahol megbecsülik az összes vendéget.<br />
Munkájukhoz szívből minden jót kívánunk,<br />
Terjesztem ezentúl: csak ide „ irányulj”!<br />
(Több éven keresztül a<br />
Kiss-Kocsis panzióba tértünk vissza!)<br />
Lovassy Gézáné (Hajdúszoboszló)<br />
Régi bál<br />
(2.rész)<br />
2017. július-augusztus<br />
Amikor a sorfal végére értek, felkértek<br />
egy fiút és egy leányt és így táncoltak<br />
visszafele.<br />
Ezután a zenekar játszott egy tangót<br />
és ez idő alatt feltűzhettük a fiúknak a<br />
zsebkendőt. Amelyik fiú felkért, fordultunk<br />
egy párat és mondtam neki,<br />
gyerek adok neked zsebkendőt. Odamentünk<br />
anyukámhoz és a kiskosárból<br />
feltűztem egy zsebkendőt. A fiú a<br />
zsebébe nyúlt és adott csokoládét, vagy<br />
édességet. Egyik, másik fiúnak 14 zsebkendő<br />
is volt az öltönyére tűzve.<br />
Később volt egy fél órás szünet. Ekkor<br />
evett, ivott, aki akart és megkínáltuk<br />
a házaspár tanítónkat, a szülőket<br />
és a zenészeket. Este 11 óráig tartott a<br />
záróműsor.<br />
Ettől kezdve mehettünk vasárnaponként<br />
a bálba „a nagyok” közé. Ennek<br />
már mindenki örült. De hova siettünk!?<br />
A mai ésszel lassítanánk bizony<br />
az időt.<br />
Amikor következő alkalommal<br />
mentünk a bálba, a pénztárnál már várt<br />
az egyik táncos fiú. Mondta, hogy már<br />
megváltotta a belépőt és várt bennünket.<br />
Úgy mondtuk, beváltott bennünket<br />
a bálba. Anyukám megköszönte. Ez<br />
a fiú már gondoskodott anyukámnak<br />
székről, hogy jó helyről tudja figyelni a<br />
lányát. Ilyenkor az első tánc azé a fiúé<br />
volt, aki beváltott. Mivel a tánciskolából<br />
már sok ismerőse volt mindenkinek,<br />
így a fiúk télen szerveztek szánkózást.<br />
Akinek volt lova, befogta a nagy<br />
szán elé és jöttek a házakhoz, szedték<br />
fel a lányokat, jó pár kört tettek a faluban<br />
és ugyanúgy sorban hazavitték<br />
őket a szánkózás végeztével. Így telt el<br />
a tél. Vasárnap bál, hétköznap munka.<br />
Anyukám csuhé szatyrot font. Nagymamám<br />
a rokkán szőtt. Készítettünk<br />
szőtt kosarat, lábtörlőt, fakanál tartót<br />
és egyebeket. Én pedig cérnából horgoltam<br />
csipketerítőt. Majd jött a tavasz<br />
és a húsvét. Az ismert táncosok jöttek<br />
locsolkodni.<br />
Nyáron mindenki dolgozott és őszszel<br />
újra kezdődött a báli szezon: az<br />
udvarlás a szerelem és ekkor még<br />
17-18 éves korunkban mentünk férjhez.<br />
Én tavasszal Debrecenbe jártam<br />
gyors-és gépírótanfolyamra, amelyet<br />
a későbbi munkahelyemen jól tudtam<br />
hasznosítani.<br />
A díszzsebkendőkből még a mai napig<br />
meg van néhány darab. Jó időnként<br />
elővenni, megnézegetni és elmerengeni<br />
azon, hogy igen volt egy bál, volt<br />
egy tánc, volt egy szerelem, volt egyszer<br />
egy esküvő.<br />
Most van két gyermekem, öt unokám,<br />
két dédunokám. És ha kiteszem a<br />
zsebkendőket, szinte hallom a vasutas<br />
zenekar dalát.<br />
„Csak a szépre emlékezem<br />
Az első boldog nyárra.<br />
Két csillag a két szemeden<br />
Fénylett az éjszakában”.<br />
Hajdúszoboszló, 2017.01.20.<br />
-vége<br />
Mezei csokor a<br />
búzakereszten<br />
Püspökladányban a 60 évvel ezelőtti<br />
falunktól igen messze volt a tanyánk,<br />
amíg kidöcögtünk a lovas szekérrel. Ezt<br />
a 18 km-t még nagyon sokan megtették,<br />
akiknek arra volt a földjük. Ahogy<br />
kiértünk a faluból mentünk a nagy síkságon<br />
a széles szikes mezőn és csak a<br />
porfelhőből lelhetett látni, hogy valaki<br />
közeledik felénk. Jöttek mentek a lovas<br />
vagy tehénfogatos szekerek. Amikor<br />
egymás mellé értek a szekéren ülő gazdák<br />
kalap emeléssel köszöntötték egymást.<br />
Mostani szememmel nézve festői<br />
volt a táj. Egyszer-egyszer kirajzolódott<br />
a tájból egy kis cserepes tanya nyárfákkal<br />
és gémeskúttal. A másik oldalra<br />
nézve pedig egy távolabbi falu tornya.<br />
A szekéren üldögélve időnként kérdezgettem<br />
hol járunk most? Haladtunk a<br />
különböző nevezetű földek mellett,<br />
melyet a népnyelv valamilyen oknál<br />
fogva így nevezett el.<br />
Körgát, Naményalja, Sárgagát, Lusztik,<br />
28-as Rét, Kerektiszta. Mindenütt<br />
végig szép vetések voltak, amelyek már<br />
megnőttek, mivel nyár volt. Mi Kerektisztába<br />
igyekeztünk.<br />
Az út mellett szemet gyönyörködtető<br />
hatalmas ringó szőke búzatáblák és<br />
kukorica, zab, napraforgó, kender, repce,<br />
répatábla és dinnyeföld. Sok volt a<br />
tanya akkor 1959-ben itt az Alföldön.<br />
A gazdák már készültek az aratásra. Mi<br />
is megérkeztünk a tanyára. Ilyenkor távolt<br />
voltunk 5-6 napot.<br />
<br />
Lovassy Gézáné<br />
-folytatjuk<br />
| 11
Kiss László (Nyíregyháza) versei<br />
Pokoli (7)<br />
Embertelen külsőm mögött<br />
emberi alázat,<br />
nem válthat meg már az Isten,<br />
sem holt szó, sem gyalázat.<br />
Négyszer kopog majd az ajtón,<br />
ki ajándékom hozza,<br />
megment majd a dohos pince,<br />
kinek lelkem volt a fogja.<br />
Imám lesz a megváltásom,<br />
penész szürke tükre,<br />
fáradtságom izzadtsága:<br />
őszinte és büszke.<br />
Legyek az, mi volt<br />
Legyek rút alakzat,<br />
tipródó nincstelen fémtest,<br />
emelkedjek magaslatként,<br />
mint akiről épp fest.<br />
Tekergőzve ajkaidra,<br />
az éppenséget féltve,<br />
hogy késznek érezzelek:<br />
nyíljon mind egészre.<br />
Szakíts le ágadként,<br />
ha már édesnek képzel,<br />
kóstolgass kéjittasan,<br />
és köpj el szerte széllel.<br />
Legyek sok, de soha<br />
nem elég semmire,<br />
nézz rám csak úgy,<br />
mint soha még senkire.<br />
Ébreszd vágyaimat,<br />
majd ölj meg vakon ésszel,<br />
ne hallgass, hol szív terem,<br />
hol visszhangozva térdel.<br />
Ne legyen alkuvás,<br />
ne legyen sajnálatom tükre,<br />
úgy vesd arcomat<br />
a megrontó küszöbre.<br />
Ajtajad nyíljon,<br />
ablakod kitörve a szélben,<br />
minden vacsoránál<br />
maradékból éljen.<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Szavaimnak darabjai<br />
akadjanak meg torkán,<br />
én legyek gyertyája<br />
minden egyes tortán.<br />
Átlépni<br />
Az talán még nem fájhat,<br />
ha őszintén érezlek,<br />
az talán még soha nem lehet elég korai,<br />
ha alkonyként ébresztlek.<br />
Abból talán még építhetünk,<br />
ha egyszer romboltunk is porrá,<br />
úgy talán nem remeghet meg kezed sem,<br />
ha mindkét kezem fogná.<br />
Kilépve alkonyba,<br />
némi apró neszre,<br />
hogy végre rád ismerjek,<br />
mint ember az emberre.<br />
Ne csak dobálozzak<br />
szertelennek látszva,<br />
tudjak veled élni,<br />
úgy magamtól eljátszva.<br />
Arccal le...<br />
Gőg és nyomorúság<br />
béklyó alatt fekve,<br />
angyalokat játszva,<br />
rút poklot teremtve.<br />
Hosszú idők sorján<br />
kapargatja bőszen,<br />
ingatag Isten fia<br />
leborul a mélyben.<br />
Lentebb alá társul,<br />
ördög karja rándul,<br />
embertelen testén<br />
vérmes köteg tágul.<br />
Asszonya vagy égnek,<br />
ezer vak reménynek,<br />
sötét hatalmaknak,<br />
gyilkos szenvedélynek.<br />
Aztán majd a hajnal,<br />
az a vérrel áldott,<br />
elborítja földjét,<br />
hol ember Istent játszott.<br />
Trázsi Éva versei<br />
Elsőszülött unokámnak,<br />
Flórának<br />
Csillagösvényen ki jártál,<br />
angyalként e földre szálltál.<br />
Nekünk értél, nekünk nyíltál,<br />
világodba minket hívtál.<br />
Pocaklakók piciny hőse,<br />
tündérkertek királynője,<br />
végre megmutattad magad:<br />
kezed, lábad, hátad, hasad.<br />
Tél lett mire megszülettél,<br />
utad hópelyhek követték.<br />
Még a szél is azt suttogta:<br />
megérkezett Balogh Flóra.<br />
Formás fejed sötét selyme,<br />
reá tapadt tág szemekre,<br />
és követte vezényszóra,<br />
arcod pírja, nyíló rózsa.<br />
Te felsírtál, nem haboztál,<br />
január négy hőse voltál:<br />
súlyoddal és termeteddel,<br />
világmegváltó lényeddel.<br />
Ó, nevednek bongó hangja,<br />
a szép tavaszt csalogatja...<br />
Otthonodban, két karomban,<br />
megáldalak, Balogh Flóra!<br />
2017.01.07.<br />
Szeretnék...<br />
Szeretnék én madár lenni,<br />
Vállaidon megpihenni.<br />
Csakis neked énekelni,<br />
Életedbe napfényt vinni.<br />
Szeretnék én könnycsepp lenni,<br />
Az arcodon legördülni.<br />
Két mosoly közt elidőzni,<br />
Közben örömtáncot járni.<br />
Szeretnék én csillag lenni,<br />
Szemeidben tündökölni.<br />
Ablakodon beragyogni,<br />
Reád édes álmot szórni.<br />
Szeretnék az álmod lenni,<br />
Tőled édes csókot csenni.<br />
Vágyakozva rád hajolni,<br />
Izzó tűzben veled égni.<br />
2016.03.14.<br />
12 | 2017. július-augusztus
RECENZIÓ –<br />
Tóth-Hekkel Arany:<br />
A Hetvenkedő idő című<br />
válogatott verseket tartalmazó<br />
kötetéről. (1968-2016)<br />
Egy költő, amikor már „hetvenkedik”<br />
vele az idő, akkor számot<br />
vet a hét évtizedes útról, annak küzdelmeiről,<br />
örömeiről, bánatairól, sikereiről<br />
és kudarcairól. Így tesz bölcsen<br />
Tóth-Hekkel Arany is.<br />
Mivel volt szerencsém megismerni,<br />
világra segíteni első kötetét, amely<br />
„Vándorutam piramisa” címmel jelent<br />
meg 2014-ben, így ismerem érzelemvilágát,<br />
stílusát, gondolatait, álmait,<br />
szenvedéseit. E kötet egyedülálló, mert<br />
a világban szerencsét próbáló, főként<br />
bébiszitterként dolgozó lányok és aszszonyok<br />
küzdelmeit: keserveit, apró<br />
örömeit, és kiszolgáltatottságát mutatja<br />
be saját sorsán keresztül, amelyet az<br />
itthoni nincstelenség, kilátástalanság<br />
és az eladósodás kényszerített ki.<br />
A mostani, „HETVENKEDŐ IDŐ”<br />
című kötetében az 1968-2016 között<br />
írt verseiből ad egy válogatást olvasóinak.<br />
XI fejezetbe tagolva adja közkinccsé<br />
életének sok, sok rezdülését,<br />
szól a lélek vívódásairól és szól a körülötte<br />
zajló, változó világról.<br />
A költő a kötet elején a szülői ház, a<br />
szülők, nagyszülők életét, a gyermekkor,<br />
a karácsonyok, az elsőáldozás idilli<br />
szépségét mutatja be.<br />
Bár szegénység volt, mégis boldog<br />
gyermekkor elevenül fel a sorokban,<br />
költői képekben.<br />
A táj, a természet, az állatok közelsége,<br />
a szegényes játékok széppé<br />
tettek mindent, csak a szülőknek,<br />
nagyszülőknek kellett „robotolni” a<br />
mindennapi kenyérért. Sok helyütt az<br />
országban szinte a nagyszülőkre hárult<br />
a gyermeknevelés öröme és kínja.<br />
Fájdalmas szépséggel emlékezik meg<br />
róluk.<br />
második fejezetben a Hetvenkedő<br />
idő sok kedves emlékét<br />
A<br />
tárja elénk a költő, melynek során szól<br />
gyermekeiről, és a gyermeknevelésben<br />
magára maradásról. Ám szólt arról is,<br />
hogy a sok munka, a sok tanulás bilincsben<br />
tartotta testét-lelkét és rombolta<br />
egészségét. Sokszor számolta az<br />
évek múlását és reménykedett, hogy<br />
megéri az ötvenedik, hatvanadik, hetvenedik<br />
évét is...<br />
2017. július-augusztus<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
A következő fejezetben már a gyermekeiben<br />
való öröm, azok növekedése<br />
és felnőtté válása, a család és az anyaság<br />
összetartó ereje, a betegségből való felépülés,<br />
az újabb és újabb unokák megszületése<br />
színezi az olykor boldog és<br />
olykor fájdalmas, meditatív csöndjeit.<br />
Írt egy szép „krúdys hangulatú” verset<br />
is.<br />
A költő „Visszanéztem” ciklusban<br />
emlékezik az első amerikai útjára, amikor<br />
a „vándorok védőszentje” Szent<br />
Kristóf vigyázta. Sokat ingázott New<br />
York és Székesfehérvár között. Nehéz<br />
volt leküzdeni a honvágyat és a pénztelenséget.<br />
Amikor Amerikában volt, akkor<br />
haza vágyott szeretteihez, amikor meg<br />
itthon volt, akkor a pénz miatt New<br />
Yorkba kívánkozott. E kettősség között<br />
örlődött sokáig.<br />
Itthon mentsvárat a gyermeki múlt<br />
színhelye, Seregélyes, valamint Székesfehérvár<br />
adott, aki „lányává fogadta”.<br />
Megemlékezik több ismerőséről,<br />
köztük a nemrég elhunyt Ihász-Kovács<br />
Éva költőről és fiáról Bornemisza Attila<br />
költőről is.<br />
Aztán a következőkben az ifjúkori<br />
szerelmes ábrándozásokról,<br />
a kiteljesülésről, valamint a szerelem<br />
gyötrő-fájdalmas szépségeiről ír szép<br />
lírai hangon, dallamos sorokban...<br />
Peregnek az évek, sokasodnak a<br />
küzdelmek és a sebek, a költőnek is<br />
egyre többször eszébe jut édesanyja. A<br />
szép hangú, váltakozó stílusu és formájú<br />
lírai verseit a „Szólítlak anyám” című<br />
fejezetben szedte csokorba. Azt veszi<br />
észre magán, hogy az idő múlásával<br />
külsőleg és lélekben is egyre jobban hasonlít<br />
édesanyjához.<br />
A „Csendes ima” fejezetben a csend,<br />
a meditáció és a művészetek, főként a<br />
festészet szívgyógyító, nyugtató hatalmáról<br />
ír. A színek a lelkét mindig<br />
feltöltik, és örömmel hódol gyermekkorában<br />
dédelgetett vágya megvalósulásának:<br />
- a festészetnek.<br />
„Színekkel mulatok” írja e ciklus<br />
záró versében.<br />
Aki falun született, élte gyermekkorát,<br />
amikor is a lélek feltöltődik a<br />
felnőttkori küzdelmekre, az szereti a<br />
természetet, az ember legfontosabb barátját<br />
és vigasztalóját.<br />
Ezekről az élményekről, a természet<br />
csodálatáról, az évszakokról, mint „szerelmeiről”<br />
kivételes szépséggel ír. Hiába<br />
él sok éve városban, a falu varázsa nem<br />
engedi el.<br />
Ahogy „Fut az idő, fut”, úgy egyre<br />
több hatások érik a szerzőt, szaporodnak<br />
a szomorúságok, és látja, hogy<br />
az országban is egyre több a gond, a<br />
nincstelenség, a kilátástalanság. Ősi<br />
dicsőségünk a homályba fullad, „Megfakult<br />
zászlónk”-at szaggatja a szél. A<br />
költő nem leli helyét, mégis szereti e<br />
sorsverte kicsi hazát, és reménykedik a<br />
szebb jövőben is.<br />
A kor lenyomatát - a nyomorúság<br />
terjedését, az egymás megértésének<br />
hiányát, az ellenségeskedést, a modern<br />
népvándorlást írja meg a költő a X. fejezetében<br />
és figyelmeztet: „Vigyázz Európa!”<br />
kötetet egy szép, díjnyertes<br />
szonettkoszorú zárja.<br />
A<br />
Tóth-Hekkel Arany 70 felé közeledve,<br />
egy érzelmekben gazdag kötettel lepte<br />
meg önmagát és olvasóit. Megmutatta<br />
költői tudományát, a szavak szépségét,<br />
zengését modern és népies ihletésű verseiben<br />
egyaránt.<br />
Bizonyára nyitott szívekre találnak<br />
gondolatai.<br />
Budapest, 2016. április hó<br />
Király Lajos<br />
költő, író, műfordító<br />
Pásztor Gergely versei<br />
Isteni sóhaj<br />
Látszólagos nehézségek,<br />
Amelyek megkeserítik életedet,<br />
Ám ne hagyd,<br />
Hogy a gondok rajtad<br />
felülemelkedjenek,<br />
Mert isteni sugallatra<br />
Életed tovább kell élned!<br />
Tedd meg!<br />
Tedd meg, amíg megteheted,<br />
Lázasan igyekezz,<br />
S az utat magad<br />
mögött felperzseled,<br />
Isteni fényben ragyogsz,<br />
Amitől szikrázóan tündökölsz,<br />
Hinned kell, hogy a Csodát<br />
A Teremtő Benned rejtette el!<br />
| 13
KULTURÁLIS SZALON<br />
Debrei Éva (Karácsond)<br />
Kabaré<br />
Humorra éhező közönség várja<br />
a színpadra lépők poénzáporát.<br />
Tornyosuló gondját múlatja<br />
egy vidám kabaréesten át.<br />
Hacsek és Sajó sziporkázik most,<br />
majd másik humorista lép színre.<br />
Zsúfolt nézőtér kacagástól hangos,<br />
sorra érkezik a nézők kedvence.<br />
Színfalak mögött megy a kuncogás,<br />
komoly arccal kibírni nem lehet,<br />
nagysikerű, vidám előadás.<br />
Szívvel-lélekkel játszanak a színészek,<br />
őket hát sűrűn vastapssal jutalmazzák.<br />
Lélekszabadító, gondűző mulatság.<br />
A Világ Pódiumain<br />
Lucius Annaeus<br />
Seneca Maior<br />
Seneca Lucius Annaeus<br />
Maior (i.e. 55 - i.sz. 39.)<br />
Római szónok, filozófus, a<br />
hasonnevű SENECA apja.<br />
Hispániai lovagrendi családból<br />
származott. Feleségétől<br />
Helvétiától 3 fia született.<br />
Augustus császár uralma alatt hosszabb időt töltött Rómában,<br />
ahol a legjobb szónokokat hallgatta. Így tanult Kr.<br />
előtt 43 után Marullus és Arellius Fuscus iskolájában. Hispániába<br />
visszatérve, öregkorában állította össze szónoklattani<br />
példatárait a „vitabeszédek 10.” című könyvében.<br />
Ez képzelt esetekre rögtönzött bírósági beszédeket tartalmazó<br />
példatár. A császárság elején a szónoklás a közéleti<br />
tettből „vértelen irodalommá” vált.<br />
Forrás: Wikipédia<br />
Alázatos fűz<br />
Kulimár János<br />
Debrei Éva festményei<br />
A vándor estéje<br />
Rubin-nő<br />
Országjáráson<br />
„Őszi este volt, messze<br />
túl háborgott a tenger,<br />
Darabokra hullt az ég<br />
a szemhatáron.<br />
Lidércek lángját<br />
látta a vándor,<br />
és baljós csend ült<br />
a vámpír-tanyákon.”<br />
(részlet)<br />
Szűcs<br />
Veronika<br />
Lovassy Gézáné festménye: Dimbes dombos táj<br />
Emlékek a szerkesztőség fotóalbumából...<br />
14 | 2017. július-augusztus
Dr. Dolinay Tamás<br />
orvos – író Forgácsaim 4 című kötetéből közlünk<br />
folyamatosan. A kötet illusztrációit Szabó Tibor festőművész<br />
– grafikus készítette.<br />
Advent<br />
Jön a tél a hosszú estékkel, a<br />
varázslatos éjszakákkal, a misztikus<br />
- mámoros egyedüllétekkel,<br />
az apró örömökkel, a nagy<br />
vágyakozásokkal.<br />
Jön a tél, a nagy takarító, a<br />
nagy szemfényvesztő. Leplet<br />
Szabó Tibor - terít a sárga levelekre, a pusztuló<br />
avarra, a fák csupasz, horgas<br />
Önarckép<br />
ujjú ágaira, a felpezsdült szerelmekre, a friss bánatokra,<br />
a szűnni nem akaró acsarkodásokra.<br />
December a tisztulás hava, a számvetésé, a megmérettetésé<br />
és a felkészülésé.<br />
Advent: a szent idő, készülődés a karácsony ünnepére,<br />
a megváltó megérkezésére. A várakozás, a reménykedés<br />
ideje.<br />
Látom naponta az anyókát, áll a börtön kapu előtt,<br />
kéri a bebocsátást, beszélőre, nap mint nap. Az ügyeletes<br />
tiszt nem érti - de néni, megalázta magát, elvette a<br />
pénzét, mindenéből kiforgatta. Most is csak kér és kér.<br />
Tiszt úr én vagyok a hibás, rosszul szerettem, higygyen<br />
nekem, ez egy jó gyerek. És kéri, könyörgi a bebocsátást.<br />
Ez szent idő, a várakozás, a megbocsátás ideje. Ahogy<br />
III. Ince pápa mondja: az Advent Krisztus négyféle eljövetelét<br />
jelképezi, megjelenik a test felhőjében, a kegyelem<br />
harmóniájában, a halál tusájában és az ítélet tüzében.<br />
A lány készülődik, szombatra várja a fiút, biztos,<br />
hogy hazajön - mondja - én az ilyesmit megérzem. Még<br />
a dédanyjától hallotta, hogy a harangkötélből csenjen<br />
el egy foszlányit, fűzze a hajába, farsangkor biztos<br />
lánykérés lesz belőle. Kimegy a vonathoz, szaggatja<br />
vékony kabátját a szél. Pontosan érkezik, percet sem<br />
késik. Ketten jönnek, összebújva, nevetve, észre sem<br />
veszik.<br />
Nem baj, mondja, kiveszi hajából a kenderszálat. -<br />
Jó lesz az még, s annyi könny hull a tenyerébe, hogy<br />
mosakodni lehetne vele.<br />
Nem baj.<br />
Araszol az idő, harmadik-negyedik gyertya lángja<br />
lobban a koszorúban.<br />
Hiszek benne, hogy együtt leszünk, a szeretet, a bizalom,<br />
mint egy hatalmas fuvallat összetereli a családot.<br />
Máraival együtt mondom, hogy sok ünnepet megélhetsz<br />
és mégis, mintha még mindig várnál valamire.<br />
Azt hiszem, szeretetre vágyom, pedig kapni nem lehet,<br />
azt adni kell, az a módja. Ez az igazi beteljesülés.<br />
„Nem időpont, vagy időszak a Karácsony, hanem<br />
lelkiállapot. Békességben, jóakaratúan és könyörületesen<br />
élni - ez a Karácsony igazi szelleme.”<br />
<br />
(Calvin Coolidge)<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Honvári Erzsébet Irodalmi<br />
hagyatékáról rendelkezés<br />
A költőnő irodalmi hagyatékát a Nagykállói Irodalmi<br />
Múzeumra hagyja halála után, ahonnan ígéretet kapott<br />
annak megőrzésére, A lírai, meleg hangú és vallásos illetve<br />
gyermekverseiről országosan ismert szerző gazdag<br />
irodalmi pályát tudhat maga mögött. Munkásságát<br />
több, mint 1300 vers, 70 próza és 11 önálló kötet őrzi,<br />
valamint az a 125 hozzá írt levél, amely hűen tükrözi a<br />
közte és az olvasók közti kapcsolatot.<br />
Honvári Erzsébet (Nyíregyháza)<br />
Megrendülten<br />
- A kétszeres Kossuth-díjas Jókai Anna emlékére –<br />
Most hallom, hogy elhunytál, drága Anna!<br />
És a hír igen-igen megrendített.<br />
Ó, Jaj!<br />
Ki hirdeti nekünk ezután Istent?!<br />
Minden kedves szavad Belőle áradt…<br />
Nem ismerünk nagyobb tudóst Tenálad.<br />
Mindig azt mondtad: Te tudod az Istent…!<br />
Neki köszönheted díjaidat, s Mindent.<br />
Belőle éltél itt és majd Odaát.<br />
Magaddal vitted azt a sok-sok csodát…<br />
Egykor kezedbe, - tollat is Ő adott.<br />
Akik Téged olvasnak, - MIND boldogok.<br />
Ahogyan boldog voltál Te is VELE!<br />
Dupla Kossuth-díjad, Kettőtök Érdeme!<br />
Nem önmagadat mutogattad, - csak ŐT.<br />
Ő készített Neked ÖRÖK, SZÉP JÖVŐT,<br />
És olyat, ami soha nem múlik el!<br />
Betöltött VÉGLEG Örök Szeretettel!<br />
Ahogyan éltél, - úgy fogadott Téged.<br />
Benne találtál Örök Békességet.<br />
„Szíved fel se fogta”…, amit elnyertél.<br />
Folytasd szép munkád az Égieknél…!<br />
Karjaiba ölelt Krisztus Istenünk…<br />
Örök hűséged, itt hagytad nekünk.<br />
Mi el nem feledünk Téged, - soha már!<br />
Világítson Neked Ő, - a Szent Király!<br />
Íródott 2017. június 26-án, Jókai Anna halálhírére.<br />
Örök emlékül, Szeretettel:<br />
Csorvási Kata<br />
Mackó sirató<br />
Ez a világ egyik fele, az meg ott a vége,<br />
annak ottan se eleje, se alja, se széle.<br />
Én vagyok itt a közepén ezért látok mindent,<br />
csak azt tudnám, hol a mackóm, nálatok se nincsen?<br />
Nem tudom, hogy hova tettem, az előbb még megvolt,<br />
volt a nyakán egy kék szalag, száján meg egy meggy-folt.<br />
Akkor kerülhetett oda, mikor megetettem,<br />
nem akarta mind megenni, ezért beletömtem.<br />
Lehet, hogy most megsértődött, utálja a meggyet?<br />
Világgá ment? Hol keressem? Mondjatok csak egyet!<br />
Nem fogom a fülét húzni, tekergetni körbe,<br />
megígérem, hogy jó leszek, csak már visszajönne!<br />
Ha a világ másik felén egyszer megtalálod,<br />
Mondd meg neki, hogy hiányzik, mert ő a barátom.<br />
2017. július-augusztus<br />
| 15
Csorba Tibor (Békéscsaba) versei<br />
Mészvesztő<br />
Kocsi mésszel - ha megázik,<br />
de hosszú az út hazáig!<br />
Sityereg, sutyorog a mész,<br />
füstölög, gőzölög az ész.<br />
Meszes vándor ül a bakon,<br />
ostorozik a lovakon.<br />
Hunyorog, nyihereg a ló,<br />
buzorog, megered a szó.<br />
Fut a szekér, kotyog a lőcs –<br />
iramodik, megfog a görcs.<br />
Csámborog, csömpörög a zaj,<br />
somforog, sündörög a baj.<br />
Szakad az ég, ver a zápor –<br />
pépül a kő, kőre ráforr.<br />
Imbolyog, kanyarog az út,<br />
nyöszörög, nyiszorog a rúd.<br />
Hol van a csűr, hol egy pajta?<br />
Gyí, te Fakó, Rigó rajta!<br />
Kidagad, megszakad az ér,<br />
kifakul, elpirul a vér.<br />
Csak a patak, csak a meder!<br />
Szomjas a mész, egyre vedel.<br />
Hömpölyög, habzsolog az ár,<br />
hajladozik benne a halál.<br />
Belerobban, belegázol:<br />
„Ázzál ronggyá, ha már ázol -<br />
fortyogjál, zubogjál te kő!”<br />
Serceg a csont, a hús lefő:<br />
péppé foszlik a két lova,<br />
vándor is úgy: szét és tova…<br />
Szörcsög, lefetyel a Sátán –<br />
mésztej csobolyog a száján…<br />
2016.04.25.<br />
Plagiza<br />
Mikor az utcán átmegy a kedvetlen,<br />
azt hiszi, bújával ő az egyetlen.<br />
Ha galambok verebekhez ülnek,<br />
a másság kényszerével szembesülnek.<br />
Szürke szamár szeme villan a ködben –<br />
fel-feldobott kő néha tovaröppen.<br />
KULTURÁLIS SZALON<br />
Dinnyehéjat bámulni a vén Dunán –<br />
száz évre nyúló búsongó délután.<br />
Aki hol volt, hol nem volt a világon –<br />
kis teste vacog egy arasznyi ágon.<br />
Ha nem szeretnél párnák közt halni meg,<br />
köpd ki a mérget, mielőtt hatni kezd!<br />
Vonz a holt költők örök társasága –<br />
férkőzz be mindnek egy-egy zárt sorába...<br />
2016.04.22.<br />
Ha tanítanék<br />
az ékes magyar nyelv lenne<br />
csupán minden eszközöm –<br />
amin a vendég üdvözöl<br />
és ha elmegy, elköszön.<br />
Hisz rég tudott: az egyszeregy<br />
a nyelvünk titka, kódja,<br />
hogy magyarul összeadni<br />
a számtan ritka módja.<br />
Ha tanítanék<br />
elmondanám, hogy magyarnak<br />
lenni áldott irgalom,<br />
s Himnuszt sírva bent magamban<br />
fájdalmunkat ringatom<br />
Mert nem termőbb a föld sehol:<br />
vértől dús a szent kalász,<br />
s belőle sült friss kenyérnél<br />
ízesebbet nem találsz.<br />
Ha tanítanék<br />
megmutatnám ősi titkok<br />
hegyekbe bújt rejtekét –<br />
kezdetektől mint vigyázta<br />
nemzedékről nemzedék.<br />
Kövekbe rótt imáinkat,<br />
útjaink térképeit.<br />
Királyaink égi vágyát<br />
és az ellen vétkeit.<br />
Ha tanítanék<br />
könyörögnék a szívekhez:<br />
őrizzék a pentatont –<br />
gesztenyefák alatt a sírt,<br />
s csillagokban fent a hont.<br />
Pásztor Gergely<br />
Szemben az árral<br />
Szüntelenül kutatom,<br />
Mivel tehetném jobbá sorsom,<br />
Azon túl, hogy<br />
embertársaimat szolgálom,<br />
Felszínre kell hoznom,<br />
Mindazt a rejtett jót,<br />
Amit másokkal megosztva<br />
Hajózom el arra az útra,<br />
Mi szembe megy az árral,<br />
Hogy szép emléket állítsak<br />
a világnak fényárral!<br />
Trázsi Éva (Tiszafüred)<br />
Olyannak szeress<br />
amilyen vagyok<br />
Szeress, ki tudja lesznek-e holnapok,<br />
az égről már tűnik a szivárvány.<br />
Olyannak szeress amilyen vagyok:<br />
hol csiszolt, hol csiszolatlan márvány.<br />
Ne akarj engem megváltoztatni;<br />
Fogadj el olyannak amilyen vagyok!<br />
Rám nem lehet semmivel se hatni,<br />
megváltozni én már nem akarok.<br />
Hisz én vagyok a lüktető tavasz,<br />
a benned rügyet bontó kikelet.<br />
Meglehet, a tavasz olykor ravasz,<br />
ám erről kedves én nem tehetek.<br />
Vagyok szerelemtől izzó nyár is:<br />
szomjad oltó, gyümölcsöt érlelő;<br />
És trillázó énekes madár is:<br />
lombos fák helyett öledbe fészkelő.<br />
Van, hogy villám vagyok fenn az égen;<br />
Éppen kitörni készülő vihar.<br />
Isten se tart engem akkor féken:<br />
amerre járok jég és zivatar.<br />
Ám aranysárga színét az ősznek,<br />
kedvesem, csak neked köszönhetem.<br />
De félek, hogy nem látszanál hősnek<br />
ha kettőnkről kellene döntened.<br />
Nem jó, hogy én itt és Te ott messze:<br />
az egyedüllét börtönébe zár;<br />
S lehet, hogy egy jégvirágos este,<br />
a vágyak kihűlt lepedője vár.<br />
Ha titkos féreg foga rág az almán,<br />
Éva vágya túlnő Isten hatalmán.<br />
Karóval indulni a másvilágra –<br />
hetykén ráinteni a nászvirágra.<br />
Kufároknak ne higgyenek:<br />
ne vigyen, ki nem hozott!<br />
Hazug szavaktól óvjanak<br />
iskolát és templomot.<br />
2016.04.20.<br />
Jöjj hát és szeress, fogynak a napok!<br />
Az égről már tűnik a szivárvány...<br />
Szeress olyannak amilyen vagyok:<br />
hol csiszolt, hol csiszolatlan márvány.<br />
2014.09.05.<br />
16 | 2017. július-augusztus
TÁRSASÁGI KULTURÁLIS SZALON<br />
Hajdúböszörmény a festők városa<br />
(56. rész)<br />
Sántha Antal<br />
bővített kötetének<br />
borítója<br />
2017. július-augusztus<br />
Sántha Antal Hajdúböszörmény<br />
szülötte.<br />
Mint gyüjtő és lokálpatrióta<br />
kutató munkája során<br />
katalógusban rögzítette<br />
városának több mint<br />
százéves festészet történetét<br />
az alkotók fotójával<br />
és rövid szakmai életrajzával.<br />
A 71 fő festő és<br />
grafikus munkáiból álló<br />
alkotásokat 2016-ban<br />
gyűjteményes kiállításon<br />
mutatta be Hajdúböszörményben.<br />
Lapunk- mivel<br />
Sántha Antal vállakozását<br />
országosan is<br />
példaértékűnek és követendőnek<br />
tartja, - ezért<br />
a következő számaiban<br />
folyamatosan bemutatja<br />
a gyűjteményt és az alkotókat.<br />
Gyenes István versei a Rónákon át c. kötetből<br />
Gyenes István Tudom, versei anyám, fáj most nagyon, Rónákon át c. kötetből<br />
Anyámnak<br />
Anyám, emlékszel - rég volt –<br />
rég volt, mikor világra teremtettél,<br />
emlődből etetgettél - emlékszel?<br />
Bölcsőm ide-oda lökted,<br />
altatódalt énekelted.<br />
Vigyáztál rám, a fiadra,<br />
életemre, s magadra.<br />
Hogyha sírtam, tejet adtál,<br />
beteg voltam, gyógyítottál.<br />
Anyám Te voltál,<br />
ki életet adtál.<br />
Hogy ily nagyra növekedtem,<br />
s évek múltán cseperedtem,<br />
rossz is jó is voltam<br />
Hozzád, szereteted egy volt hozzám.<br />
Anyám, Te voltál,<br />
ki életet adtál.<br />
hogy a fiad távol vagyon.<br />
Ne félts, hiszen jó helyem van,<br />
a világon minden megvan.<br />
Tudod, mikor bevonultam,<br />
bátor, erős fiad voltam.<br />
Szólt a haza, fegyvert kaptam,<br />
s a félelmet odaadtam.<br />
Most kiáltok, előre, ki a határ mentére!<br />
Bátran őrzöm hazámat,<br />
drága szülőanyámat.<br />
Anyám élj és boldog legyél,<br />
fiad őrt áll a határ mentén.<br />
Fegyvert erős kézzel fogja, Anyám,<br />
nem hagylak el soha!<br />
Muray Róbert - Szalonka<br />
Cs. Gyenes Emese - Virág<br />
(A Mátra című vershez) (Az Anyámnak című vershez)<br />
Mátra<br />
Hegyek — völgyek<br />
mi minden nekem<br />
örök valóság<br />
itt az élet<br />
napfényes mámor ül<br />
borostás arcomra<br />
mikor csúcsáról a<br />
messzi távolba nézek.<br />
Fenyvesek - ősfák közt<br />
vadak - madarak élnek<br />
patakok vizében<br />
pisztrángok szöknek<br />
cserkésző útjait a<br />
vadász járja<br />
áprilisi fényben<br />
szalonkára várva.<br />
Nekem a Mátra<br />
nem a Föld háta<br />
Ő éltető remény a<br />
szeretet lángja<br />
ki évszakokban a<br />
hűségek atyja<br />
fényében - színében<br />
az anyait adja<br />
Cs. Gyenes Emese<br />
Gyenes István<br />
Muray Róbert<br />
| 17
Hetényi György versei<br />
A kilencvenedik<br />
telem, nekem!<br />
Téli szürke alkonyon,<br />
Szél fúvását hallgatom.<br />
Csukva van az ablakom;<br />
S én a múltról álmodom.<br />
Szél süvít a fák felett,<br />
Otthagy csendben engemet.<br />
Azért, mert én vén vagyok!<br />
Hiszi, hogy emlékeim vakok?<br />
Emlékemmel útra kél;<br />
Csak a vén hársfám beszél.<br />
És ha újra lesz tavasz,<br />
Ég alja se lesz magas.<br />
Kilenctized évem az;<br />
Melyben Isten irgalmas.<br />
Vezet tovább utamon.<br />
Világit a csillagom,<br />
Aranybetűs sorokon:<br />
Verseimet írhatom.<br />
2013. december 25.<br />
Balda Mihályné, Kotroczó Magdolna<br />
„Alkotó évek munkái”<br />
című kiállítására<br />
Balda Mihályné, Kotroczó Magda.<br />
Művészi munkái kirakva:<br />
Itt ünnepi díszben!<br />
Mint a népmesékben:<br />
Hallgatva néznek reánk,<br />
A kivarrott ruhacsodák,<br />
-Ezen a kiállításon.<br />
Igen! Ő egy iparművész!<br />
Míg otthonában csak kertész.<br />
Szereti a virágot;<br />
Melyet már gyermekkorában is ápolt,<br />
Akkor, a polgári iskolában:<br />
Rajzolva tanulta imába,<br />
-Varrásnak a művészetét.<br />
Azóta alkot és tanít.<br />
Népművészi útra tekint.<br />
Bárhol is a szakkörön:<br />
Tanítani neki öröm!<br />
Népi munkái művészetén:<br />
Szép városa él a szívén, -<br />
- És a békési táj világa.<br />
Köszöntünk Téged Magdolna!<br />
Ölel, a kovácsházi haza.<br />
A lakói nagyon szeretnek:<br />
Így kívánnak hosszú életet!<br />
Mezőkovácsháza, 2013. április 20.<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Monda Margit (Kiskunhalas) versei<br />
Játék<br />
Játszani hív ma az élet<br />
Mondd, játszani jössz-e velem<br />
Csábítón, csalfán nyújtja a kártyát<br />
Ámde a lapokat én keverem.<br />
Gyere kérlek, ülj ide szembe<br />
Osztom a lapokat, figyeld kezem<br />
Tiéd az ász, de enyém az adu<br />
Legyőznöd engem lehetetlen.<br />
Szemembe nézz, ne pillants félre,<br />
Csalni és lesni nem illdomos<br />
Támaszkodj a józan logikára<br />
Mert a lapok forgása folytonos.<br />
Járnak a lapok körbe-körbe<br />
S felcsillan előtted a remény<br />
Már azt hiszed nyertél, ámde mégse<br />
Játék csak, ám a valóság kemény.<br />
Kevered jobbra, kevered balra,<br />
Új lapot húzol, majd ledobod<br />
Csak ne izgulj! Nagy-nagy nyugalommal<br />
Vizsgáld át újra minden lapod!<br />
Forogjon agyad, vetítsd előre<br />
Vajon a másik mire készül<br />
Gondosan számíts ki minden lépést<br />
Így szerzel tapasztalatot nyereségül.<br />
Játék az élet, s játszani öröm<br />
Ha hittel és igazán teszed azt<br />
Olykor-olykor ne félj kockáztatni<br />
Mert ki mer, az babért arat.<br />
Sokat játszottam, gyermeki hittel<br />
Voltam alázatos, de becstelen nem<br />
De bárhogy csábított a lehetőség<br />
Az asztal fölött volt mindig kezem.<br />
Játszani hívott engem az élet<br />
Kihívásként fogadtam a pillanatot<br />
Sokszor hittem, na most veszítek<br />
De az utolsó percben győzni hagyott.<br />
Örök a játék, sosem ér véget<br />
Csak néha egy kicsit abbamarad<br />
Hogy újult erővel, töretlen hittel<br />
Győzni tanulj és ne hagyd magad!<br />
A Szív óhaja<br />
Szeretnélek vendégül látni,<br />
Szívemben a béke szigetén,<br />
Csendesen mellém ültetnélek,<br />
S te kíváncsian fordulnál felém.<br />
Mutatnék neked sok-sok csodát,<br />
Mit sehol másutt nem láthat szem<br />
Felfedném szívem egyetlen titkát,<br />
Gyere kérlek, tarts hát velem.<br />
Legféltettebb kincsem tenném eléd,<br />
Mi nem más, mint a szeretet,<br />
Belőle bőven meríthetnél,<br />
S nem rabolnád meg szívemet.<br />
Csordultig töltöm neked majd<br />
A jóság szépmívű poharát<br />
Gyere, ülj mellém kedves,<br />
Fogyassz el velem egy vacsorát.<br />
Jó gazda módjára melléd ülnék,<br />
Mi fogyóban van, újratölteném.<br />
S hálásan köszönném meg néked,<br />
Ha szerető vendégem lennél.<br />
S ha úgy érzed, mindaz, mit kaptál,<br />
Pihenni késztetne tégedet,<br />
Szeretet-szirmokkal behintett<br />
Nyughelyül kínálnám szívemet.<br />
S a legszebb álmot hinteném szemedre,<br />
Mely valaha létezett,<br />
Mit szebbre nem festhetne<br />
Sem ecset, sem képzelet.<br />
Nem siettetném ébredésed,<br />
Szívemmel takarnám szívedet,<br />
És szeretnélek itt tartani<br />
Az idők végezetéig tégedet!<br />
Dombrádi István<br />
Kiskocsma lett az iskolám<br />
Kint még alig sötétedik :–<br />
S a butykosom üresedik.<br />
Jaj, hogy tart ki éjfélig?<br />
Éjféli tizenkettőig?!<br />
Őszi fáim búsan állnak,<br />
engemet oly régen láttak!<br />
Kiskocsma lett az iskolám<br />
s eredmény a részeg-imám!<br />
Bor-csókos esti időben,<br />
töltik a bort kocsma-hőben!<br />
Poharamba hatszor-hétszer,<br />
de ezután még tizenkétszer!<br />
Számba sűrűn bort eresztek,<br />
tüzes-borom, úgy szeretlek!<br />
Üres pohár szúrja szemem :–<br />
De telten már megemelem!<br />
18 | 2017. július-augusztus
Dombrádi István versei<br />
Vörösbor<br />
Boroknak mindenese<br />
Mindenségnek ménese :–<br />
Fejemben szól vér-zene<br />
Jókedv a szekerese.<br />
Örök borok vöröse<br />
Telt pohárból szeretve<br />
Oly sűrűn jutsz eszembe.<br />
Kellesz reggel és este!<br />
Egyszerre kancsó fele<br />
Mehet gyorsan lefele.<br />
Jó vörösbor lenyelve<br />
S futhat a bú elfele!<br />
Velem azt bor ne tegye<br />
Amíg a hordó tele :–<br />
Borból nekem ne lenne?<br />
Kerüljön dús vérembe!<br />
Jó vörösbor szeretve<br />
Száraz ajkam ötlete :–<br />
Legjobb a bor beöntve<br />
S szállok Istent keresve :–<br />
Töltsön észt a fejembe<br />
S vigye lábam előre.<br />
Nincs a fejem ellene :–<br />
Induljak más pincébe!<br />
2015. november 11.<br />
Torkom bor-molnár<br />
Torkom röndös bor-molnár,<br />
„ÖRLI A BORT” nem tud mást!<br />
Szeretem-e lét formát,<br />
garatra hűs bor hordást.<br />
Teendőm mi volna más?<br />
Benyelem pincék borát<br />
s mondom: Nekem sosem árt!<br />
Szemem csillog, ha bort lát–,<br />
megemelek telt kupát<br />
s beborozván dúdolám:<br />
Veres bor, te nagy betyár :–<br />
Önként lettél a szolgám.<br />
Engem holtomig szolgálj!<br />
S ha berúgok ne sajnálj!<br />
Torkom folyvást bor-molnár,<br />
„ÖRLI A BORT” nem tud mást!<br />
Hejnye a rézangyalát:<br />
Veres bort ittam jócskán.<br />
Trillázok, mint hegedű<br />
s virulok, mint zsenge fű.<br />
Hétszer emeltem kupát,<br />
elázott a bor-molnár!<br />
2016. február 24.<br />
2017. július-augusztus<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Barna József<br />
III. Villanás<br />
1956.<br />
A Száll. Rak. (Szállítmányozási Raktározás)<br />
barakktáborában éltünk, - egyszerűbben<br />
az Ezres-barakk -, amikor az általános<br />
iskola negyedik osztályát kezdtem<br />
1956 őszén. Sztálinvárost abban az időben<br />
tulajdonképpen az új lakótelep, a kolónia<br />
jelentette és a hozzá csatlakozó munkás<br />
peremterületek – Déli-város, Radar, Ezres-barakk.<br />
Na és persze Dunapentele a<br />
mai Óváros, amit akkoriban egyszerűen,<br />
„a falu”-nak hívtunk. A városban még<br />
csak két általános iskola működött. A<br />
„10-es” vagyis a Móricz Zsigmond és a<br />
„20-as”, a Vasvári Pál. Természetesen volt<br />
harmadik is, de az csak a faluban a Római<br />
Katolikus templom és a Felszaba „Dúlás”<br />
kocsma között elhelyezkedő, régi falusi<br />
iskola volt, akkor is, ma is Szórád Mártonról,<br />
Pentele forradalmár szülöttjéről elnevezve.<br />
Én a 10-esbe jártam, ami a Duna<br />
magas, vadregényes löszpartjához közel<br />
épült a kis-Vasmű út mögött, a Kilián<br />
György úttal szemben.<br />
Naponta hosszú kilométereket gyalogoltunk<br />
a srácokkal az iskoláig és viszsza.<br />
Hol a mai Papírgyári útnak nevezett<br />
betonút mellett a Vasmű főkapu előtt a<br />
Sztalin útig, hol meg csak úgy a Radaron<br />
át, keresztül erdőn, hegyen-völgyön, Vidám<br />
Parkon. Ilyenkor a Sikló elején, a<br />
Sztálinvárosi Kohász NB-s (általában másodosztályú)<br />
csapatának központi futballpályája<br />
mellett, a Vidám Park bejáratánál,<br />
a híres-hírhedt Kék Egér csehó környékén<br />
jutottunk a városba. Ezt az utat nem is tudom<br />
miért, de valahogy az egész csapat<br />
jobban szerette. Amikor a legális betonutat<br />
választottuk, mindenáldott nap szembe<br />
jött velünk egy<br />
idősödő, lenin-szakállas,<br />
pipából füstölgő,<br />
komótos kis ember.<br />
Pontos volt, mint<br />
a svájci órák. Találkozásaink<br />
helyéből<br />
mindig tudtam – sietünk,<br />
vagy késésben<br />
vagyunk. Nagy Imre bá, - az öreg baszki<br />
-, mert így becézték kollégái, szavajárása<br />
után, később művezetőm lett egy időre a<br />
Volánnál.<br />
Szép volt a szeptember, kellemes az<br />
október. Mi gyerekek nagyokat csavaroghattunk.<br />
Én bizony nem éreztem semminek,<br />
sem az előszelét, sem a forgószelét,<br />
pedig a Sztalin út közepén (ma Vasmű<br />
út) végig, nem csak a téglával megrakott<br />
vonatok jártak el az OTI fehér épülete<br />
előtt egészen az Irodaházig, de az északi<br />
szél is végig fújta a vakolatlan házak vörös<br />
téglaporát. Aztán egy, október végi estén<br />
azt látom otthon, hogy Apám és a szomszéd<br />
Vass Péter bácsi idegesen hajolnak a<br />
fekete fémdobozba zárt Néprádió fölé. A<br />
rádióban híreket mondtak, felolvastak,<br />
idegesen és ünnepélyesen beszéltek, utána<br />
indulókat játszottak, majd csak az éter sercegett.<br />
Később durrogás zaja szűrődött ki<br />
a Kossuth adón, mert akkoriban még csak<br />
Kossuth és Petőfi adó volt.<br />
– Lőnek, – mondta Apám, amire a<br />
szomszéd nagy komolyan rábólintott. Cigarettáztak.<br />
Abból is Kossuthot szívtak.<br />
1956. Október 23-a volt a forradalom-ellenforradalom<br />
napja. Budapesten. A mi<br />
városunkban még másnap, 24-én is tanítás<br />
volt. De még a rákövetkező napon, 25-<br />
én is iskolába mentünk. Emlékezetem szerint<br />
24-e, vagy 25-e reggelén a Vasmű út<br />
és az Építők út kereszteződése előtt láttunk<br />
egy kb. 100-150 fős csoportot jönni velünk<br />
szembe, - Munkát, kenyeret, Rákosira kötelet-,<br />
kiabálták bátran, és rendezetlenül<br />
vonultak tovább a VASMŰ főbejárata felé.<br />
Akkor már mindenfelé röpcédulák fehérlettek,<br />
- Le Rákosival, Független Magyarországot,<br />
Oroszok menjetek haza! – olvastuk.<br />
Másnap nem mehettünk iskolába,<br />
aminek persze mi gyerekek nagyon örültünk.<br />
Csak azt nem értettem, hogy Apám<br />
miért tűnt el néhány napra, és Anyám<br />
miért sírt, amikor civil fegyveresek érdeklődtek<br />
Apám holléte után. Később<br />
tudtam meg, hogy a neve szerepelt azon<br />
az állítólagos 100-as listán, amelynek alapján<br />
a kommunistákat gyűjtötték össze és a<br />
Vasmű főépülete alatti pincében tartották<br />
fogva őket. November 4-én már az alábbi<br />
igazolással járt a gyárba dolgozni.<br />
Monoton őszi esőként összefolynak<br />
bennem a napok. Még októberben történt,<br />
hogy összegyűltek az 1000-es barakk<br />
lakói és a valahonnan odakeveredett önjelölt,<br />
vagy küldött szónok biztatására ledöntötték<br />
a kocsma és az étterem közti kis<br />
ligetben díszelgő Sztálin szobrot.<br />
-folytatjuk<br />
| 19
Tímár Gábor (Budapest)<br />
Szent György<br />
lovag legendája<br />
A szentföldi harcok végén,<br />
Túl sok volt már a szaracén.<br />
Az imádság nem volt elég,<br />
Elbukott a keresztesség.<br />
Júdeának nincs királya,<br />
Szaladin nyert, s lett szultánja.<br />
*<br />
Kenti György, bár jó lovag volt,<br />
Idejében ellovagolt.<br />
Talján földön hazafelé,<br />
Elért egy szép város elé.<br />
Ponte Oro volt a neve,<br />
Ettől jött meg Gyuri kedve.<br />
Fáradt volt már Gyuri lova,<br />
Istállója hívogatta.<br />
Gyuri ott jó szállást kapott,<br />
Kocsmájában iszogatott.<br />
Ponte Oro gazdag város,<br />
Lakossága búbánatos.<br />
Megkérdezte, mi a nagy baj,<br />
Sárkányölés volt az óhaj.<br />
„Ki a sárkány fejét veszi,<br />
Ezer arany jár majd neki.”<br />
Gyuri bizony sóher lovag,<br />
S jól jönne az ezer arany.<br />
Kérdezte a polgárokat:<br />
„Mit vétett e szörnyű alak?”<br />
„Minden hónap első napján,<br />
Adunk neki szép szűz leányt,<br />
Ha nem tesszük, fúj majd lángot,<br />
S leégeti a fél várost.”<br />
Kérdi Gyuri: „Hol találom?<br />
Pallosommal, majd levágom.”<br />
„Hűvös barlang hegy tetején,<br />
Sárkány lakja, izma kemény.”<br />
*<br />
Barlang előtt Gyuri megállt,<br />
Kihúzta hát kedvenc kardját.<br />
Belülről jő sárkány hangja:<br />
„Mit akarsz te emberfia?”<br />
Beszédem van veled sárkány,<br />
Arra kérnek, legyél vegán.”<br />
„Ezért akarsz most megölni?<br />
Tán jobb lenne egyezkedni.<br />
Jöjj be lovag, találkozzunk,<br />
Előbb igyunk, majd harcoljunk.”<br />
„Sárkány, a bort meg nem vetem,<br />
A vöröset be szeretem.”<br />
Barlangnak hűs, nagy termében,<br />
Hétfejű állt harcra készen.<br />
Gyuri látta, nincs itt mese,<br />
Ez a párbaj lesz a veszte.<br />
„Az lesz a jó, ha tárgyalunk,<br />
Így tán élve maradhatunk.”<br />
Szólt a sárkány: ”Jól van lovag,<br />
Mondjad, hogyan szólítsalak.”<br />
„Gyuri vagyok, angol, Kentből,<br />
Most jöttem meg Izraelből.”<br />
„Ősi nevem büszke Kármán,<br />
Kitenyésztett, nemes sárkány.”<br />
Gyuri szusszant, majd leültek,<br />
Vörös nedűt szürcsölgettek.<br />
„Azt beszélik lépten-nyomon,<br />
Ponte Orot megsarcolod.”<br />
„Sárkányoknak húst kell enni,<br />
Vaddisznóra itt nem lelni.<br />
Talján marha kemény fajta,<br />
Eltörik egy sárkány foga.<br />
Csirke, bárány kicsi állat,<br />
Ebből jót nem vacsorázhatsz.”<br />
„Megértelek, kedves Kármán,<br />
Bár szűzlányból nagy a hiány.”<br />
„Hidd el nekem vitéz lovag,<br />
Az emberhús hamar rohad.<br />
Gyomorbajos könnyen leszek,<br />
Szódabikát kell, hogy egyek.”<br />
Inkább ennék jó friss szarvast,<br />
Itt nem lehet lelni vadat.”<br />
„Figyelj akkor rám, öregem,<br />
Elmegyünk mi innen ketten.<br />
Elviszlek a vén Bakonyba,<br />
Vadászhatsz ott ős vadonban.<br />
Van ott őz meg szarvas tokány,<br />
Jót fogsz enni kedves Kármán.”<br />
„Okos fiú vagy te Gyuri,<br />
Meglásd fiam, lesz jó muri.<br />
Nem disznóláb, itt a kezem,<br />
Testvérem lész Gyuri nekem.”<br />
*<br />
Másnap reggel elindultak,<br />
Útközben jót vadászgattak.<br />
Megérkeztek vén Bakonyba,<br />
Szállást leltek azon nyomban.<br />
Útjuk végén pihengettek,<br />
Végül Gyuri felvetette:<br />
„Sajnos, vissza kell most mennem,<br />
Elkérhetem jogos pénzem”.<br />
Kármán sárkány nagyot nézett,<br />
„Hogy megöljél, pénzt ígértek?”<br />
„Sok aranyat, jó valutát.”<br />
„Te bevetted ezt a dumát?”<br />
„Csak egy sóher lovag vagyok,<br />
Éhségtől a szemem kopog.<br />
Zsoldom immár nem fizették,<br />
Csődbe ment a keresztesség.”<br />
„Jól van Gyuri, segíthetek,<br />
Jogos pénzed felvehessed.”.<br />
„Köszi szépen, kedves Kármán.<br />
Mit tegyek, hogy kapjak dohányt?”<br />
„Gyurikám, hát hazudj nekik.<br />
„Kitalálunk majd valamit.<br />
Sárkányügyem eredményes,<br />
Elűztelek, ez végleges.”<br />
„Nem lesz elég, nem fizetnek,<br />
Hamis népek, rossz emberek.”<br />
Búbánatos Gyuri kérdi:<br />
„Hát akkor mit kéne tenni?”<br />
„Adok neked sárkányfejet.”<br />
„No és azt te honnan veszed?”.<br />
Kármán szusszant, s így folytatta:<br />
„Sok fej miatt vagyok bajba.<br />
Hatos fejem rég bedöglött,<br />
Sárkány doki csak hümmögött.<br />
Legjobb lenne amputálni,<br />
Jobban tudnék szundikálni.”<br />
„Ha kibírod a fájdalmat,<br />
Levághatom egy nyakadat.”<br />
„Nem hiszem, hogy nagyon fájna,<br />
Elhalt már az aortája,<br />
Ha levágod, hálás leszek,<br />
Doktor úrnak nem fizetek”.<br />
Gyuri fogta kedvenc kardját,<br />
Lecsapta az egyik nyakát.<br />
*<br />
Harmad napon indul reggel,<br />
Tarsolyában sárkányfejjel.<br />
„Remélem, nem boncolgatják,<br />
Valódinak elfogadják”.<br />
Ponte Oro jól fogadta,<br />
Zászlóerdőt lobogtatta.<br />
Sárkányfejért jött az ezres,<br />
Minden nőnek Gyuri kedves.<br />
Elbúcsúzott, hajóra szállt,<br />
Zöld Kent felé vett ő irányt.<br />
*<br />
Pár nap múlva jött a pápa,<br />
Ponte Orot hogy megáldja.<br />
Városatyák nem fizettek,<br />
Szentatya meg elképedett.<br />
Városatyák kijelentik:<br />
„Helybéli szent kerestetik!”<br />
Vatikán dönt, s mert pénzéhes,<br />
Jó aranyért erre képes.<br />
Sárkányölő lett az új szent,<br />
Szent György, aki várost megment.<br />
*<br />
A dolognak nincs még vége,<br />
Szent lett Gyuri életében.<br />
Nem tudta meg soha senki,<br />
Szent György csak egy kenti dzsentri.<br />
Britek kértek védőszentet,<br />
S György lovagban megegyeztek.<br />
Gyuri meghalt százévesen,<br />
Gyászba borult Kentben minden.<br />
Siratták őt gyermekei,<br />
Elhagyott, bús kedvesei.<br />
*<br />
Mennyországnak kapujában,<br />
Várt a pápa rezignáltan.<br />
„Te vagy talán az egyetlen,<br />
Akit élve szentté tettem.”<br />
„Köszi szépen,” mondta Gyuri,<br />
„Könnyebb lesz így mennybe jutni.”<br />
Angoloknak védőszentje,<br />
Angyalkáknak fő kedvence.<br />
Amit kért, mind megadatott,<br />
S Britannia uralkodott.<br />
Csak a pápák nem szeretik,<br />
Szentek közül töröltetik.<br />
De az angol kemény fajta,<br />
Védőszentjét fel nem adja.<br />
20 | 2017. július-augusztus
Kis Ferencné Elő Mária (Kiskunhalas)<br />
Albert Ferenc (Budapest) versei<br />
Herédi Károlyné (Kiskunhalas)<br />
Az én hősöm<br />
Én őt csodálom, a nagy életművészt,<br />
Kit az élet kényszerített a csodákra.<br />
Bármily helyzetben is megállta a helyét.<br />
Törékeny testtel bátran megvívott a világgal.<br />
Nem tudta, kivel küzd, de tette ezt izzadásig.<br />
Reményvesztetten, de mégis folyton<br />
reménykedve.<br />
Várta, hogy élete lesz még szebb, jobb, más is!<br />
Hitte, olyat ő nem tett, hogy ezt érdemelje.<br />
Bízott, hogy egyszer még visszakapja társát:<br />
A párját, szerelmét, szíve-lelke másik felét.<br />
Nem egyedül kell cipelni roskadozó hátán<br />
A szürke, sötét élet nehéz terheit.<br />
Hogy ki volt ő, ki nem önszántából lett hős?<br />
Az én szememben biztos legnagyobb!<br />
Az édesanyám! – ki másnak csak gyenge nő,<br />
De nekem a hősöm, a példaképem,<br />
fénylő csillagom.<br />
2017. május 29.<br />
A másik hősöm<br />
Ki volt az én másik hősöm,<br />
Aki éppúgy áldozat,<br />
Mint az a többi sok ezer,<br />
Ki a háború vértanújaként<br />
Családjától mindörökre elszakadt?<br />
Kinek szíve – biztos tudom –<br />
Mikor utolsót dobbant,<br />
Itt volt – távol, messze tőlünk,<br />
Ide szállt a gondolat.<br />
S családjánál mindörökre ott maradt.<br />
Hiába volt idegen föld teste befogadója,<br />
Lelke itt volt és van köztünk.<br />
Ide vágyott, e hazába<br />
És közöttünk mindörökre itt marad.<br />
Édesapám! Másik hősöm!<br />
Ki volt hát az áldozat?<br />
Ő, vagy kiket árvákká tett<br />
az értelmetlen gondolat?<br />
És közöttünk mindörökre<br />
csak az emléke marad?<br />
Ne legyen több véráldozat!<br />
Ne hulljon több család szét!<br />
Apa, anya, gyerek szíve<br />
Sose fájjon mások miatt, egymásért.<br />
Teremtsük és őrizzük meg<br />
Mindörökre a békét!<br />
2017. július-augusztus<br />
Kora-nyári idill<br />
Illatos felhőben úszik a hajnal,<br />
és balzsamos parfümben fürdőzik a hárs;<br />
harmatcsepp flörtöl egy rózsabokorral,<br />
míg várja a Nap, tündöklő sugarát.<br />
Rigónak dalára ébred a reggel,<br />
a felkelő Napnak zeng ez a trilla;<br />
kis gerle a párját felhőtlen kedvvel,<br />
dalba fogant szóval fészkére hívja.<br />
Az égi mező selymes kék bársonyán<br />
kis bárányfelhők, ma vígan legelésznek;<br />
virágaim szirma, mint földi szivárvány,<br />
kaláris füzére e színes kertemnek.<br />
Lesem ez idillt, szerény alázattal,<br />
míg kortyolom kávém, ölel az erkély;<br />
lelkemben csendül egy régi, régi dal,<br />
s lángol szívemben az örök szenvedély.<br />
Szemtelen legyecske<br />
Egyik este,<br />
mikor jött a naplemente,<br />
nyitott ablakon át<br />
betornázta magát<br />
egy szemtelen legyecske.<br />
Gyengén hallottam<br />
halk szárnycsapkodását,<br />
űztem hajtottam, de minek?<br />
A gaz, galádul kinevetett;<br />
karomról arcomra szállt,<br />
nem adva meg magát.<br />
Harapott csípett,<br />
teljesen felidegesített,<br />
s én rágtam a kefét;<br />
ily szemtelen apróság<br />
hogy megkeseríti<br />
az ember nyugodt életét,<br />
döntöttem ebből elég.<br />
Hathatós tervet kreáltam,<br />
ne zabálja a hátam,<br />
vizes cukorra csaltam,<br />
megbűnhődött, - lecsaptam.<br />
Szüret<br />
Fényszellő<br />
Fényszellő suhan át a légen,<br />
virágok illatoznak a réten.<br />
Rét illata áradozik széjjel,<br />
még érződik, minden éjjel.<br />
Fű, fa, virág mind illatozik,<br />
a természet gazdagsága sokasodik.<br />
Szellő szárnyán sodorja a szél,<br />
s nem tudni miről mesél.<br />
Tüneményes a növények élete,<br />
különlegességük természetessége.<br />
Olyan, mint egy mesés világ.<br />
Körül ölel bennünket, mint a valóság.<br />
Fényszellő átsuhan az égen,<br />
átszelve a mindenségen.<br />
Fényszellő átszeli az eget,<br />
átoson, átsuhan, s úgy integet.<br />
Arcomat simogatja,<br />
testemet megnyugtatja.<br />
Megnyugvást ad lelkemnek,<br />
s a távolba elmerengek.<br />
Hír kereng az őszben: - újból itt a szüret;<br />
s lásd, mint rég, ma is csupa vigalom.<br />
Homokon, s a hegyen,<br />
mikor mézes nektár cseppen,<br />
vesszőkön feszengő fürtök,<br />
létől duzzadó édes szőlőszemek<br />
kiáltanak: - gyertek!<br />
Akkor itt az ideje a szüretnek.<br />
Búcsút inthetünk a tikkasztó nyárnak;<br />
a levelek, rőt színben pompáznak.<br />
Tőkék volt magányán<br />
felhőtlen, derűs kacaj száll,<br />
s dús fürtök hizlalják a legények puttonyát.<br />
Napestig jókedv, be nem áll a száj,<br />
nóta, vicc-özön és terefere;<br />
hogy nem fájdul bele az embernek feje?<br />
Pihenés helyett jő este a vigasság;<br />
kezdetét veszi vidám szüreti bál;<br />
táncmulatság bővén, a lábak, amíg bírják.<br />
Perdül, fordul az idő, s véle az indiánnyár,<br />
a leány, s legény is vidám táncot jár.<br />
Távozik a búbánat, a harag megbékél,<br />
mostantól, csak a must forrong<br />
az ódon pincék, hűvös szentélyén.<br />
| 21
A történet 1. része a 2016. szeptember-októberi<br />
lapszámunk 20. oldalán<br />
jelent meg. A nagyszerűen megírt történetet<br />
most örömmel folytatjuk.<br />
Jártó Róza írása<br />
Kovács József<br />
2.rész<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
- Kovács József vagyok, a pirityi Önkormányzattól<br />
jöttem és Te? - kérdezte.<br />
- Jó ismerőst látni. Így öltönybe is helyes<br />
vagy - nevetett a nő.<br />
- Van valahol foglalt helyed, ha nincs,<br />
maradjunk együtt, akár a szekciókra is<br />
egyformán iratkozhatunk fel. Persze ha<br />
nincs jobb programod - mosolygott József.<br />
Az éjszakát együtt töltötték. Reggel<br />
együtt mentek reggelizni. A nő kedvesen<br />
kiöntötte a kávét és a cukrot is bele téve<br />
megkavarta. Így nyújtotta át neki. Mintha<br />
mindig is ezt tette volna. Talán ez a<br />
mozdulat volt, amikor érezte József, hogy<br />
végérvényesen szerelmes lett. A nap többi<br />
részére nem is emlékszik. Csak arra, hogy<br />
Éva ott volt vele, hogy mellette ült, hogy<br />
a pad alatt fogta a kezét, és hogy többet<br />
néztek egymásra, mint az előadóra. Három<br />
hónap múlva meg volt az esküvő.<br />
Másfél évre pedig a kisfiúk is megszületett.<br />
Sikerült egy telket vásárolniuk közel a<br />
városhoz, igaz közel a Gödörhöz is, a cigánytelephez.<br />
A ház felépült, az udvart is<br />
rendezték az évek során. Szerettek itt lakni.<br />
Csend volt, Jó levegő, és mégis közel<br />
a város központjához. A Gödör is lassan<br />
felszámolódott.<br />
Már csak pár vityilló, háznak alig<br />
mondható valami állt a telepen. Igaz az<br />
egyik a szomszédságukban. Azt József is<br />
elismerte, hogy a házacska a körülményekhez<br />
képest rendezett volt. Évente<br />
többször meszelve, az udvaron kis virágágyas.<br />
A kert felásva és veteményezve,<br />
annak ellenére, hogy feltöltött területi<br />
kemény, agyagos volt a föld. A szomszédban,<br />
ahogy nőttek a gyerekek úgy<br />
fogta be az apjuk dolgozni őket. A lányok<br />
mostak, főztek, takarítottak. A fiúk ástak,<br />
kapáltak, házat javítottak. Szigorú volt az<br />
apa, ezt el kellett ismerni Józsefnek is. És<br />
igazán takarosak, a körülményekhez képest<br />
is.<br />
Ősszel vette meg a rotakapát. Felrotálta<br />
az egész udvart, a felső réteget elvitte az<br />
utánfutóval a komposztálóba. Új földet<br />
hozatott rá, elsimította, tömítette és fűmaggal<br />
beszórta. Megelégedve nézett végig<br />
a birodalmán. Átnézve a szomszédba<br />
látta, hogy a szomszéd a két fiúval ássa a<br />
kertet. Szótlanul, a munkára figyelve. Az<br />
apa megállt, zsebkendőt vett elő és megtörölte<br />
a homlokát. József akkor rájött,<br />
hogy nehéz, nagyon nehéz munkát végeznek<br />
a szomszédban. Nem is gondolkodva<br />
mit tesz, átköszönt.<br />
- Jó napot szomszéd úr. Nem kemény<br />
a föld? - kérdezte.<br />
A szomszéd felnézett. El kellett telni<br />
pár pillanatnak, míg rájött, hogy hozzá<br />
szóltak.<br />
- Hát nem puha. Még jó, hogy az ásó<br />
nem görbül meg - szólt mosolyt erőtetve<br />
az arcára.<br />
- Géppel, rotával, nem könnyebb lenne<br />
- folytatta József a beszélgetést.<br />
Végül is a rotát átvitte József, a hoszszabbítót<br />
a saját házába dugta be a konnektorba.<br />
A két fiú félre állt, kíváncsian<br />
nézték apjukat és a szomszédot, ahogy<br />
egymást segítve, igazgatva a gépet pár óra<br />
alatt felrotálta a kertet. A felső réteget itt<br />
is összegereblyézték. József az utánfutóval<br />
a ház elé állt, és talicskával kihordták a<br />
földet. Ekkor már tudta, hogy a szomszédot<br />
is Józsefnek hívják. Több fordulóval<br />
hordták el a komposztálóba. Visszafele,<br />
meg friss és szép feketeföldet hoztak. Míg<br />
ő és druszája’ odavolt, addig a két fiú elterítette<br />
a földet. Az anya, meg a két lány<br />
is kijött a házból. Friss kaláccsal kínálták<br />
a visszatérőket. Addigra Éva is hazatért a<br />
látogatásból, ahova a gyerek is vele ment.<br />
Átöltöztek és ők is átmentek a szomszédba,<br />
először óvatosan szétnézni, aztán már<br />
segíteni. Ezen a pár órán többet megtudtak<br />
egymásról, mint az eltelt tizenkét év<br />
alatt. József meglepődött, hogy a család<br />
csupán a családi pótlékból, és a családfő<br />
esetenkénti napszámmal keresett pénzéből<br />
él. Pedig az apa asztalos szakmunkás.<br />
A gyerekek se rossz tanulók. A fiúknál<br />
alig van kettes osztályzat, a lányoknál is<br />
csak elvétve volt hármas az ellenőrzőben.<br />
Nem sok időre a kerti munka után a<br />
Faiparhoz hívták be Józsefet. Munkát<br />
ajánlottak. Minimálbérrel. Persze a próbaidőt<br />
is kikötötték. A cég egy aranykezű<br />
szakembert kapott a személyével. Az<br />
asszony meg Évának segédkezett, mivel<br />
ikreket vártak és veszélyeztettet terhes<br />
lett. A szomszéd a két keresettel jól gazdálkodva<br />
szépen rendbe tettette a házát,<br />
melléképületet is építve a portára.<br />
Közben az idő is elszállt, a gyerekek is<br />
felnőttek. A kis Jocóból József lett, mérnök<br />
úr. A szomszéd fiúk egyikéből vasutas,<br />
a másikból asztalos. A lányok meg<br />
tanultak. A nagyobbik ápolónő lett a kisebbik,<br />
elvégezve a főiskolát, közgazdász.<br />
A Kovács család kis ünnepséget tartott,<br />
mivel Jocó munkát kapott a városnál.<br />
Akkor jött át a szomszéd kisebbik lánya.<br />
Frissen sült buktát hozott. A két fiatal<br />
örült egymásnak, elbeszélgettek a sorsuk<br />
alakulásáról. Örültek egymás sikerének.<br />
Karácsony közeledtével Jocó egyre<br />
többször maradt ki. Egyre többször fordult<br />
elő, hogy nem töltötte az estét és<br />
éjszakát otthon. A szülők eleinte kérdezgették,<br />
de mert nem kaptak választ, abba<br />
hagyták a kérdezgetést. Úgy gondolták,<br />
ha itt lesz az ideje a gyerek elmondja. De<br />
nem mondta. Több hónap után hazatért.<br />
Reggel elment a munkába. Este haza.<br />
Evett, fürdött és bevonult a szobájába.<br />
Éva és József nem faggatta. Tudták ez már<br />
egy férfi bánata, egy férfi szomorúsága.<br />
Sokat fogyott pár hónap alatt. A szomszédék<br />
is elmaradtak. Pedig lett volna miről<br />
beszélni, hisz ha nem is mondták, azt<br />
látni lehetett, hogy a kisebbik lány hasa<br />
egyre nő. Férj meg sehol.<br />
Az áprilisi szeszélyes idő megbetegítette<br />
Jocót. Orvost kellett hívni, mert a<br />
lázat nem tudta a két szülő szeretete sem<br />
levinni. Akkor csengettek. A szomszédék<br />
kisebbik lánya állt az ajtóban. Kezét a pocakjára<br />
téve érdeklődött Jocó hogyléte<br />
felől. Éva csak állt, arcán megdöbbenés<br />
tükröződött.<br />
- Jocó az apa - kiáltott fel.<br />
Igazából a válasz már nem is volt titok.<br />
A lány szemébe nézve, tudta azt. Egy dolog<br />
járt csak az eszében.<br />
- Vajon mit szól ehhez, József - nézett<br />
szomorúan a lányra, Valikára.<br />
Átölelve a lány vállát, leültette az asztal<br />
mellé. Elindult a lépcsőhöz, hogy felmegy<br />
Jocó szobájába. De arra már nem került<br />
sor, mert a gyerek épp indult lefele. A két<br />
gyerek nézte egymást. Szinte egyszerre<br />
kérdezték<br />
- Szeretsz?<br />
- Szeretsz?<br />
- Menjetek Jocó szobájába, van mit<br />
beszélni - küldte Éva a fiatalokat az emeletre.<br />
Felvéve a telefont, bepötyögtette József<br />
számát. Még be se fejezte az eseményt, József<br />
nevetését hallotta a vonal végén.<br />
- Na, végre. Már azt hittem nekem kell<br />
közéjük csapni.<br />
- Te tudtad? - kérdezte elhűlve Éva.<br />
- Te is tudtad, csak mint nő homokba<br />
dugtad a fejed. Kis-szívem, csak nem<br />
gondoltad komolyan, hogy hagyom,<br />
hogy az unokám ne az én térdemen lovagoljon<br />
először. Te! Nagymami - kacagott<br />
József a telefonba. <br />
-vége<br />
22 | 2017. július-augusztus
Demeter Sándor (Nyíregyháza) versei<br />
Együtt az úton.<br />
Ábránd<br />
Párom pillantása verssoraim mellett<br />
Itt hozzáír, ott néhány ritmust elvet,<br />
Örül, ha tetszést, rímet benne lát<br />
Ő egyetlen társam az úton,<br />
A verssorokat ihlettel írom<br />
S a pillantása a soraim mellett<br />
Gondolataival követi az enyémet,<br />
Szépsége oly megindító: „ellenállva<br />
a lét” uralmát, ékes szóra váltja,<br />
Mely sose bánt, mert mindig van határa.<br />
Bolyongtam, mint gyerek a Nyírerdőn<br />
Sok fának tövén dőltem el hanyatt,<br />
Pilláim közt mesés világra láttam,<br />
Ő a fák közül az álmomban belépett<br />
Kicsinyke lábon s csöpp lábujjhegyen,<br />
Mellém ért s nézett rám szerelmesen.<br />
„Óh, gyönyörűbb lény nála soha nem volt”<br />
Akár egy angyal, kit a kéklő mennybolt<br />
Ily szelíd, fénylő arccal elbocsát<br />
Olyan lágyan, mint selyem omlott haja<br />
S néztem arany szín vállára és nyakára,<br />
Kezünket fogva az úton mentünk együtt.<br />
2009.07.05.<br />
Mégis rám talált...<br />
Egymagam vívtam ezernyi felleggel,<br />
szétrombolt vágyaimmal, ábrándos képekkel.<br />
Egymagam vívtam örök életemmel,<br />
„Vágyó” csókokkal, s hamis képekkel.<br />
Nem lelve semmit sajgó szívemmel,<br />
nem látva senkit bezárult létemmel,<br />
nem kérve semmit riadt értelemmel,<br />
nem várva sorsom könnyű perceit,<br />
nem hívva társakat, nem viselve semmit,<br />
nem érezve földit és nem kérve mennyeit.<br />
Valaki mégis rám talált,<br />
életemre árassza<br />
igaz szeretetének szíve sugarát,<br />
minden eljövő holnapot.<br />
Mély sötétség a táj fölött<br />
Mély sötétség a táj fölött,<br />
kapaszkodik az éji köd,<br />
és már a város szendereg,<br />
alszik, mulat, sír vagy szeret?<br />
Dúdol a szél egy dallamot,<br />
játszva sodor egy szalagot,<br />
az ablakban egy ember ül,<br />
szeme a sötétbe merül,<br />
magában csöndben mostohán,<br />
körötte sűrű égi köd,<br />
mely némán hömpölyög...<br />
s az ember benne ücsörög.<br />
Ma oly sötét körül a táj,<br />
megaláztatni ó de fáj,<br />
az ember én csak én vagyok<br />
s az ember én csak én leszek!<br />
2017. július-augusztus<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Hetényi György<br />
Két kis háziállat<br />
kalandja<br />
Fölmászott a nyúl a fára!<br />
Egy kis macska ment utána.<br />
Ott ugráltak, ágról-ágra:<br />
Zöld levelek dallamára.<br />
Majd egy másik fára mentek.<br />
Egy keveset ott pihentek.<br />
De, amint majd széjjelnéztek;<br />
Egy mókusnak volt ott fészek.<br />
Mókusnak volt az a fája.<br />
Ott élt minden kis családja.<br />
Madár se volt ott leszállva!<br />
Mert a mókus tollát rázta.<br />
Most is felemelte farkát.<br />
Megrázta a lombok alját.<br />
Két kis állat látta kárát,<br />
Mert eltörte fának ágát.<br />
Mindjárt leestek a fáról!<br />
Alig látszottak a sárból.<br />
Nyüszítés lett, s jaj sírásból;<br />
Végül kutya ugatásból.<br />
Bodri kutya mindezt látta.<br />
Odaugrott végállásba.<br />
Két kis állat fejét nyalta.<br />
Simon gazdit, gyorsan hívta.<br />
Máris ott volt Simon gyerek.<br />
Oltalma volt gyors és kerek.<br />
Segítettek a gyógyszerek;<br />
Máris minden lett szép, remek.<br />
Meggyógyult a két kis állat.<br />
Fára többet nincsen járat.<br />
Mókus család ott ugrálhat,<br />
Bodri ugat éjjel százat.<br />
Mezőkovácsháza, 2017.<br />
Fülöp Benjáminné<br />
Kettős látás<br />
Asztal alól kandikálok<br />
hű de sok lábat látok!<br />
De asztal alja térséges,<br />
odadőlni kétséges.<br />
Pincérből is kettőt látok,<br />
haza így majd hogy találok?<br />
Dülöngélek – bólogatok,<br />
ha még egy jó italt kapok<br />
már rózsaszín világban vagyok.<br />
Táncolok és kurjongatok,<br />
haj de jó kedvemben vagyok!<br />
Haza így majd hogy találok?<br />
Az áldóját, itt maradok!<br />
Honvári Erzsébet (Nyíregyháza)<br />
Ha éreznétek<br />
Ó, ha éreznétek, azt a boldogságot,<br />
Melyet itt a földön - soha nem találtok.<br />
Olyan szeretetet, olyan Békességet,<br />
Melyek birtokában Hozzá majd felértek…<br />
Hányszor éreztem már a Szeretetlángot,<br />
Amit egykor Nála, végleg megtalálok.<br />
Minden öröm-perccel az Életre készít, -<br />
S, hogy méltó legyek rá, - Önmagához szépít.<br />
Valahányszor lelkemre kísértő támadt,<br />
Fölragyogott bennem, s elűzte az árnyat!<br />
Igaz szeretetet itt nem találsz soha.<br />
Inkább összetör – a kísértés ostora.<br />
Ha Krisztusban élsz, el nem szakíthat senki!<br />
Mélységből a fényre, - csak Ő tud emelni…<br />
Akár az Úristen, - maga a Szeretet.<br />
Lépj az útjára, hogy szoríthassa kezed!<br />
Övé a keskeny ÚT, amely legbiztosabb,<br />
És, aki ezen jár, - nincs nála Boldogabb!<br />
Amit Ő ígért egykor, Örök Életet -<br />
Ha Vele egyesülsz, egykor majd elnyered…!<br />
Ne higgy azoknak, kik váratlan rád rontanak!<br />
Nem akarnak mást, - Tőle elszakítsanak.<br />
De, ha a testedben a Szent Lélek lakik, -<br />
Nem született meg, ki összetör, elvakít!<br />
Irtsd ki hát magadból, a nem Tőle valót!<br />
Édesen elringat, mint CÉLBA ÉRT HAJÓT...!<br />
2017. július 3.<br />
Sárközi Vendel Gergely<br />
„ Nem, nem, soha:”<br />
József Attila<br />
Ének<br />
(Június „4”-re)<br />
Nem várjuk; s elérkezik<br />
június 4. - , a fekete ünnep!<br />
- Ezt az ünnepet ellenezve<br />
tűrik (el) az emberek.<br />
Megszabdalták hazánkat,<br />
a „hóhér” orvosok! Vért szomjúhozón.<br />
De az áldozatok porából,<br />
virág tenger virul az Óceánból!<br />
Ezek a virágok egybe-hangzón<br />
kiáltják az igazságot…<br />
- Amikor fénylik fölöttünk<br />
a Nap és a csillagok.<br />
2017. június. 1.<br />
| 23
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Ízinger Andrásné, Etelka (Remshalden, Németország)<br />
„Ki mint vet, úgy arat...”<br />
Így, aratás idején ezzel az évszázados népi tapasztalattal<br />
tudom bemutatni újdonsült Vendéglátóimat, a Fenyvesi házaspárt,<br />
akik közül a Feleség az 1946-os sváb kitelepítés, a<br />
Férj az ’ 56-os évek viharaiban, mint idegenbe szakadt magyarok<br />
találtak egymásra.<br />
Nemsokára népes magyar társaságban találom magam,<br />
és a Fenyvesi házaspár körül az egymáshoz tartozást érezzük.<br />
Fázós lelkünk átmelegszik, és arcunkon olyan derű ragyog,<br />
mint kúszó fellegek mögül kibúvó napsugár.<br />
„Olyan perc volt, midőn a vaskos testi érzet kitágul……<br />
rezg, s ha kinyúlik a kéz,<br />
A Nap arany almáját a tenyeredben érzed.”<br />
(Tóth Árpád- A tavaszi napsugár)<br />
Fenyvesiné, Etyek díszpolgára és tudósítónk Etelka<br />
Életük fölött mindig ott tündökölt a magyar zászló. Magam<br />
is így találtam rájuk, a Falunap forgatagában, mindnyájunk<br />
nagy örömére. A közismert festőművész, Fritz Gönner<br />
kíséretében ajánló levelem még a kalocsai hímzésű mellényem,<br />
és puszta érdeklődésem a magyar lobogó iránt.Három<br />
évnyi Németországi barangolásom alatt ők az első magyarok,<br />
akik barátsággal üdvözölnek. Én azonnal otthonosan éreztem<br />
magam társaságukban, mintha rég nem látott nagynénémhez<br />
érkeztem volna.Telefonszámot kapok, hogy segítségemre<br />
lehessenek, ha valami gondom adódik.<br />
A gondom az, hogy a legszebb német borvidéken, és a<br />
legjobb német társaságban is vágyom a magyar szó után. Így<br />
van ezzel Marika Néni, és János bácsi is. A lángos sütéssel<br />
úgy gyűjtik maguk köré a magyarokat, és minden más nemzetiséget<br />
is, mint kotló a csibéit.<br />
Marika Néniék számára is édes a magyar szó, hiszen nem<br />
engedték elhalványulni az anyaországgal a kapcsolatukat. A<br />
szülőfalu, Etyek és Remshalden közötti partner kapcsolaton<br />
keresztül cserélik ki értékeiket, megtartani és gazdagítani kívánják<br />
mindkét közösséget.<br />
Az elismerés nem marad el, hiszen Etyek díszpolgári címmel<br />
tüntette ki Fenyvesi Jánosné lokálpatrióta munkálkodását,<br />
aki méltóan képviseli Magyarországot is ősi hazájában,<br />
Németország-Baden-Württemberg széles határában.<br />
„Ki mint vet, úgy arat” – gondolok újra a régi közmondásra,<br />
mikor a szép otthonukat ékesítő, elismerő oklevél előtt<br />
állhatok.<br />
A remshaldeni szőlőhegyek Etyek emlékeit idézik…..<br />
Tallózás - N. Pethő Ilona gyűjteményéből<br />
Bálint Veronika<br />
emléket mesél<br />
Németh Tímea<br />
előadás közben<br />
Pető Emerencia, a Pécsi Zsolnay<br />
Családról olvas fel<br />
24 | 2017. július-augusztus
FESTŐÁLLVÁNY<br />
Tóth-Hekkel Arany:<br />
grafika<br />
Ujfalussy István festménye: A Beregszász-i Főiskola<br />
Pócsai András festménye:<br />
László Mihály bácsi<br />
Ujfalussy István kiállításának megnyitóján, az Orosházi Városi Galériában: balról<br />
Horváth János festőművész, a kiállító festőművész és Szálassyné Gnadig Katalin<br />
Pócsai András alkotása:<br />
Szalmakalapos férfi<br />
2017. július-augusztus<br />
Kovács István (Máriapócs) verse<br />
| 25
Molnár Ágnes<br />
(Gyulaháza)<br />
Bagoly<br />
Béni és<br />
az új erdész (13. rész)<br />
Másnap az uraság tajtékzott a dühtől,<br />
amikor megtudta a hírt.<br />
- Megkettőzni az őrséget! Megkettőzni<br />
az őrséget! - kiabálta.<br />
Megkettőzték az őrséget, de a rókával<br />
nem bántak el. Minden éjjel vitt el<br />
szárnyasokat addig, míg a szárnyasok<br />
el nem fogytak.<br />
Az uraság elhatározta, hogy ha törik,<br />
ha szakad, megfogja a rókát és<br />
megöli.<br />
Ravaszdinak viszont több esze volt,<br />
mint az uraságnak. Ravaszdi ugyanis<br />
addig mesterkedett, míg az uraság kíséretét<br />
el nem zavarta, és mikor már<br />
senki sem volt az uraság mellett, elé<br />
állt. Végre hogy látlak, te gazember! –<br />
mondta a róka.<br />
Az uraság rémülten nézett a rókára.<br />
Megölted a családomat és a barátaimat,<br />
s ezért most megfizetsz! - Azzal<br />
rávetette magát az uraságra, és jól helyben<br />
hagyta. Az uraság védekezett, de a<br />
róka erősebb volt.<br />
Az uraság vérző fejjel menekült el a<br />
helyszínről. A róka egy darabig üldözte<br />
még, de aztán megállt.<br />
Megkeresem a kísérőket, - gondolta.<br />
Elindult hát, hogy megtalálja a kíséretet,<br />
de azok nem voltak sehol.<br />
Kiderült, hogy a kíséret fejvesztve<br />
elmenekült. Az uraság ezt követően<br />
egy darabig még harcolt a rókával, de<br />
a róka legyőzte őt.<br />
Egy ideig az uraság még a házban<br />
lakott, de aztán elment, senki sem tudta<br />
hova. A házát borostyán nőtte be, és<br />
a legenda fennmaradt a bátor rókáról,<br />
aki legyőzte a dölyfös uraságot.<br />
Hallgattam a gyönyörű mesét, és<br />
majdnem elsírtam magam. Néztem a<br />
többieket és láttam, hogy Kubik Kira<br />
sírt. Figyeltem őket, és – bár mindenki<br />
próbálta visszafogni magát, hogy ne<br />
sírjon, - senkinek sem sikerült. Zokogott<br />
az egész osztály. Ránéztem a tanár<br />
nénire, és még ő is sírt. Ekkor már én<br />
sem bírtam tovább.<br />
Addig sírtunk, míg ki nem csengettek.<br />
A tanár néni azt mondta, hogy a<br />
következő órára meg kell tanulni kívülről<br />
a mesét. Hogy tanuljuk meg a<br />
mesét, amikor még hallgatni is szívfájdító?<br />
- kérdezte Róka Rita, kétségbeesetten.<br />
Ritának igaza van, gondoltam, és<br />
elkezdtem röpködni. Ahogy röpködtem,<br />
az jutott eszembe, amit apukám<br />
mondott nékem: Ne feledd Bénikém,<br />
hogy mindannyian egyformák vagyunk.<br />
Különbözőek, s mégis egyformák.<br />
Néztem a gyerekeket, és tudtam,<br />
hogy apukámnak igaza van. Újra becsengettek,<br />
újabb óra kezdődött. Ez az<br />
óra számtan volt. A számok világában<br />
mindig szerettem bolyongani, és ezért<br />
vártam az órát. Tanár bácsi bejött az<br />
osztályba, és így szólt: gyerekek, most<br />
felmérőt fogunk írni.<br />
Aztán kiosztotta a feladatlapot, s azt<br />
mondta, hogy fogjatok hozzá.<br />
A feladatok könnyűek voltak, és én<br />
ennek örültem. Sikerülni fog a felmérő!<br />
Sikerülni fog a felmérő! – gondoltam.<br />
Óra végére mindenki megírta.<br />
Újra kicsengettek, és mindenki<br />
megkönnyebbült.<br />
A szünetben megmozgattuk magunkat.<br />
Mikor becsengettek és bementünk<br />
az osztályba, megszólalt a<br />
tűzriadó jelzése. Mindenki kivonult az<br />
osztályból.<br />
Az elsősök rettegve kérdezgették:<br />
hol a tűz, hol a tűz!?<br />
Nincs tűz, ez csak gyakorlat volt, -<br />
mondta az igazgató bácsi.<br />
Vége volt a gyakorlatnak, kezdődött<br />
az utolsó óra.<br />
Ez ének óra volt, amitől kicsit tartottam.<br />
Pacsirta Palkó és Pacsirta Peti<br />
viszont örömmel várta az énekórát.<br />
Tanár néni bejött az osztályba, és egy<br />
olyan balladát énekelt el nekünk, ami<br />
az erdőről, és az erdő állatairól szólt.<br />
Magunkénak éreztük a balladát, mert<br />
rólunk szólt.<br />
Ahogy tanár néni énekelt, hallottuk,<br />
hogy valaki sir. Néztem erre, néztem<br />
arra, de nem láttam senkit.<br />
Felnéztem az égre, és láttam Pacsirta<br />
Panka anyukáját. Tele lett a szívem<br />
fájdalommal, és én is sírni kezdtem.<br />
Elfordultam, hogy senki se lássa, hogy<br />
sírok. Nehezen tudtam abbahagyni.<br />
Ahogy megfordultam, láttam, hogy<br />
mindenki sir.<br />
Tanár néni, ahogy énekelte a balladát,<br />
a szemeiből folytak a könnyek.<br />
Nem mertem ránézni, mert attól<br />
féltem, hogy újra sírni fogok.<br />
Mire elénekelte a balladát, vége is<br />
lett az órának.<br />
- folytatjuk<br />
Mindenki<br />
világítson a<br />
maga helyén<br />
(7.rész)<br />
Sári<br />
Katalinnal<br />
beszélget<br />
F. Nagy József<br />
„Minden tudás<br />
akkor bír való<br />
beccsel, ha cselekvésre<br />
képessé tesz.”<br />
„Cselekedni Sári Katalin<br />
kell, hogy több legyen az okos, a munkát<br />
és a tanulást szerető, szülőt tisztelő,<br />
kulturáltan szórakozó, a hazáért, társadalomért<br />
felelősséget érző fiatal” – vallotta<br />
mindig F. Nagy József mint ember<br />
és mint pedagógus. A Kiskunhalason<br />
megjelenő Műhely Napló című lapban<br />
1990-ben megjelent írásában arról ír,<br />
hogyan valósította meg ezt az eszmét<br />
a gyakorlatban. Írását a Földművelési<br />
Minisztérium Szakoktatási Főosztálya<br />
elismerésben részesítette. Ebből válogattam<br />
részleteket , hogy bemutassam<br />
őt, a PEDAGÓGUST.<br />
„A tanárképzőn döbbentem rá,<br />
hogy a tanár nem elhívott, hanem<br />
elhivatott napszámosa a nemzetnek.<br />
Megvilágosodott előttem a roppant<br />
feladat: embert nevelni, olyat, aki tud,<br />
aki akar. Ehhez kellek én, nekem is<br />
kell tüzet vivőnek lenni, lámpásnak a<br />
derengésben, gátnak a romlás, a lejtőre<br />
csúszás útján.”<br />
„Pedagógus pályafutásomat a Kisvárdai<br />
Mezőgazdasági Technikumban<br />
kezdtem 1952-ben. Az iskolának<br />
csak a negyedik osztálya működött,<br />
az is felszámolás előtt állott. A szakoktatási<br />
főhatóság úgy döntött:<br />
kipróbál, s ha nem felelek meg mehetek.<br />
Az 1956-ban visszakapott káderlapok<br />
erről a szándékról később<br />
felvilágosítottak. Ugyanis én voltam a<br />
népi származású narodnyik, a vulgáris<br />
marxista, a hivatalos tekintélyeket<br />
megkérdőjelező, az új szovjet agrobiológia<br />
irányelveit el nem fogadó.<br />
Nyíltan ellenem azért nem léptek fel,<br />
mert én voltam egyedül a tanárképző<br />
mezítlábas parasztja.<br />
„Minden tudás akkor bír való becscsel,<br />
ha cselekvésre képessé tesz.” – írta<br />
Pethe Ferenc híres mezőgazdász.<br />
26 | 2017. július-augusztus
Ezt a tömör igazságot választottam<br />
oktató nevelő munkám vezérfonalának.<br />
Ezt írták tanulóim füzeteik legelső<br />
oldalára 35 évig, ugyanis ennyi időt<br />
dolgoztam ezen a csodálatos pályán.<br />
Kisvárdán nyomban megbíztak a<br />
gyakorlati képzés vezetésével. A senki<br />
földje volt itt, amelyet emésztett a<br />
muhar, a gaz. Mert a gyerek nem szeret<br />
dolgozni, azért jár iskolába, mert<br />
a szülei elküldték. Hideg van, meleg<br />
van, jég, hó esik, hajnalban kell felkelni,<br />
büdösek a tehenek, lovak, birkák,<br />
disznók. Rám bízták a mezőgazdasági<br />
géptan tanítását is. Bemutatásra nem<br />
üzemelő gépeket adtak, amikbe lelket<br />
önteni művészetnek, valóságos csodatettnek<br />
számított.<br />
A gyakorlati oktatás rendje heti<br />
egynapos (6 óra) osztálygyakorlatokból,<br />
hetességből (egy hétig dolgozott a<br />
beosztott tanuló az állattenyésztésben,<br />
növénytermesztésben, gépműhelyben)<br />
tavaszi-őszi 2-2 hetes és nyári 4 hetes<br />
gyakorlatokból jött össze. Mindezeket<br />
én szerveztem, végeztem az előkészítést,<br />
bemutatást, begyakoroltatást,<br />
osztályozást. Természetesen a gazdaság<br />
szakembereinek árgus tekintetétől<br />
kísérve. Munkakörömet mégis szerettem.<br />
A diákok velem örültek, ha sikerült<br />
egy bedöglött gépet kijavítani.<br />
Büszkék voltak, ha 4-est, 5-öst kaptak<br />
a gyakorlati munkájuk értékeléseként.<br />
Csak élesben voltam hajlandó a<br />
tanulókkal dolgozni. A termelési tevékenység,<br />
végtermék alapján fizetést<br />
kaptak tanítványaim. Gyűlt a pénz az<br />
osztálypénztárba. A tudás cselekvésre<br />
képessé tette a tanulókat, s még anyagilag<br />
is boldogultak. A gazdaság dolgozói<br />
gyakran tőlük kérdezték, hogyan<br />
kell ezt vagy azt a gépet beállítani. A<br />
lenézett gyakorlat felértékelődött.<br />
Az év letelt. Az iskolát felszámolták.<br />
Engem azzal vádoltak, hogy népszerűséget<br />
hajszolok az ifjúság körében, s<br />
elküldtek.”<br />
- Mi történt ezután? Hová helyezték?<br />
1952-ben feleségül vettem B . Éva<br />
putnoki leányt, akit még Debrecenben<br />
gyakorló tanár koromban ismertem<br />
meg. Mivel templomban esküdtünk, a<br />
Földművelésügyi Minisztérium szigorú<br />
megrovásban részesített és áthelyezett<br />
az Abaújszántói Mezőgazdasági Technikumba.<br />
Szigorú felügyelet alatt dolgozhattam,<br />
lakást nem kaptunk. Feleségem<br />
sem vállalhatott munkát, ráadásul<br />
áldott állapotba került. -folytatjuk<br />
2017. július-augusztus<br />
Soltész Katalin:<br />
Japán, a felkelő nap országa<br />
Ezután már nagyon<br />
időszerű volt,<br />
hogy a szálláshelyünket<br />
keressük<br />
meg, amely Tokió<br />
Takanawa negyedében<br />
(a Shinagawa<br />
vasútállomás közelében)<br />
egy hatalmas épületegyüttesben<br />
volt található. Jó lett volna már<br />
pihenni, de célszerűnek bizonyult a<br />
gyorsabb – 8 óra időeltolódás miatti<br />
- átállás érdekében a helyi idő szerint<br />
nyugovóra térni. Éppen ezért, együtt<br />
a 28 fős csoport - idegenvezetőnk segítségével<br />
- elmentünk a környékkel<br />
ismerkedni és igény szerint már egy<br />
helyi „kocsmában” megvacsorázni.<br />
Másnap az igazán bőséges reggeli<br />
után már indultunk is Tokió, a 12 millió<br />
lelket számláló metropolisz nevezetességeinek<br />
felfedezésére. Utunkat a<br />
Meiji szentélynél kezdtük. A szentélyt<br />
ciprusból készült hatalmas „toriin”<br />
áthaladva közelíthettük meg. 1920-<br />
ban építették a császár és felesége<br />
tiszteletére. A mai formájában látható<br />
épületet 1958-ban építették újjá, mert<br />
1945-ben egy légi bombázás során elpusztult.<br />
A szentélyt az újévi ünnepek<br />
idején tömegesen keresik fel az emberek.<br />
Az udvarában esküvőre készültek,<br />
mert több kimonós hölggyel találkoztunk.<br />
( Ünnepi alkalmakkor gyakorta<br />
veszik fel a hölgyek a kimonót. Nekem<br />
nem tűnik kényelmes viseletnek. )<br />
Kis buszos városnézés során pillantottam<br />
meg az 1964-es olimpiára épült<br />
és különleges formájú úszóstadiont,<br />
amiről az akkori levelezőtársam, Yasuo<br />
Ogawa még képeslapot is küldött.<br />
Közben megérkeztünk a császári palota<br />
előtti térre. Egy nagyon szép lovas<br />
szobor nyerte meg a tetszésemet, de<br />
sajnos nem emlékszem a történetére.<br />
Lassan sétáltunk a császári palota<br />
felé, amely egy gyönyörű parkban van<br />
és közben a teret körülvevő hatalmas<br />
modern 25-30 emeletes irodaházakat<br />
is szemügyre vettem. Szinte furcsa<br />
Tokióban ez a tér, amely mintha terv<br />
szerint épült volna - ugyanis a városra<br />
a tervszerű építkezés nem éppen jellemző<br />
- , és a háttérben feltűnt a tokiói<br />
(4.rész)<br />
„Eiffel-torony”. Néhány fotó készítése<br />
után irány Tokió legrégebbi és legnépszerűbb<br />
buddhista temploma, az Asakusa-templom.<br />
Feltűnő volt nemcsak<br />
a látogatók, hanem az apró ajándék<br />
boltok sokasága. Legszebb mégis a<br />
sétányt övező virágzó cseresznyefák<br />
voltak.<br />
Délutáni programunk: sétahajózás<br />
a Sumida folyón, amely mély nyomot<br />
nem hagyott bennem. Említésre méltó<br />
talán, hogy a folyón egyetlen szép híd<br />
sem volt, de Japán leghíresebb – magyarul<br />
talán epigramma, mint műfaj<br />
- költőjének mellszobra azért felfedezhető<br />
volt a folyóparton.<br />
Délelőtt csak megpillantható volt,<br />
most valósággá vált. Felmentünk a<br />
párizsi Eiffel-torony mintájára épült<br />
Tokió-torony 150 m magasságban<br />
lévő teraszára. Innen a város látványa<br />
lenyűgöző, mert hihetetlenül nagy kiterjedésű.<br />
A sok felhőkarcoló között<br />
tiszta időben még a Fuji is látható. Ez<br />
most nem sikerült.<br />
Esti programunk: séta a Ginzán,<br />
Tokió központjában. Itt fedeztük fel a<br />
tőlem nagyon idegen kabuki színház<br />
épületét is. A gazdag üzletek kivilágítva<br />
impozáns látványt nyújtottak. A<br />
kirakatok gyönyörűen rendezettek. A<br />
kifogástalan „tálaláshoz” óriási érzékük<br />
van.<br />
Újabb napunk néhányunkat már<br />
hajnalok-hajnalán a halpiacon talált.<br />
Érdemes volt felkelni, mert „halárverést”<br />
nem igen láthat másutt az ember.<br />
Furcsa látvány a sok – 65 °C fokra<br />
lehűtött, százszámra egymás mellé<br />
kirakott tonhalat látni, amelyeket a<br />
kereskedők a farok részénél megnyitott<br />
„évgyűrűk” alapján minősítenek<br />
megvételre. Ez az „évgyűrű” - tényleg<br />
hasonlít a fáéhoz – igazából a hal zsírosságát<br />
mutatja.<br />
A mai napon egész napos kirándulásra<br />
készültünk a hegyek között fekvő<br />
kis városba, Nikkóba és a körülötte<br />
lévő nemzeti parkba. Sajnos az eső<br />
vigasztalanul esni kezdett, és szinte<br />
egész napunkat végig kísérte. Sőt, még<br />
a nap folyamán hógolyózásra is sort<br />
keríthettünk.<br />
-folytatjuk<br />
| 27
Schvalm Rózsa (Nagyvázsony) versei<br />
Őszbe dermedt hajnalon<br />
Őszbe dermedt hajnalon,<br />
Fehér fényű Nap ragyog.<br />
Földig érő ezüstköd,<br />
forró nyarat száműzött.<br />
Szellő száguld lábnyomán,<br />
Oszlik már a ködhomály.<br />
Fények, árnyak játszanak,<br />
színről – színre váltanak.<br />
Smaragd sárgul aranylón,<br />
rezdül a fa meghajlón.<br />
Sátrát bontja könnyezve,<br />
mezét búsan levetve.<br />
Árván tekint az égre,<br />
reszket hideg télt félve.<br />
Szánja őt a magasság,<br />
pehely szőttest kap az ág..<br />
(2012-07-19)<br />
Elfogyott a nyárnak könnye<br />
Elfogyott a nyárnak könnye,<br />
mosolyogva lép az őszbe.<br />
Indián mezt ölt magára,<br />
sugarat tűz fényhajába.<br />
Édesíti szőlő levét,<br />
aranyozza fák levelét.<br />
Egy kicsit még itt időzik,<br />
éjszakánként elrejtőzik.<br />
Kedves vendég, marasztalnám,<br />
de nem hallja fecskék dalát.<br />
Maradása nincsen tovább,<br />
kézbe veszi vándorbotját.<br />
(2014-<strong>08</strong>-23)<br />
Csendesek lettek a hajnalok<br />
Csendesek lettek a hajnalok,<br />
búsongva kósza szél andalog.<br />
Ömlik a földre záporözön,<br />
patak szalad az utcakövön.<br />
Félben a szüret, alma a fán,<br />
napsugár, törj át ború falán!<br />
(2014-<strong>08</strong>-28)<br />
Őszi szél<br />
Bolyong az őszi szél a fák között,<br />
hegedű húrján bús a nótája.<br />
Ágaktól a lomb könnyezve köszön,<br />
hulló levelek búcsú románca.<br />
Életem fája is őszbe hajolt,<br />
mint falevelek hullnak az évek.<br />
Rajta vajh’ mennyi még, nem kutatom,<br />
ellenáll a törzs viharnak szélnek.<br />
(2013-10-16)<br />
Kocsán Éva (Miskolc)<br />
„1956”<br />
12 éves szemmel<br />
(3. rész)<br />
Innentől megvolt a program. Anyu<br />
bontotta a libát, mi meg körülálltuk és<br />
lestük, milyen is az. Ennek a libának köszönhettük<br />
és nem csak mi, hanem a ház<br />
lakóiból, gyerekeiből többen, hogy a következő<br />
időszakra néha hús is jutott a bableves<br />
mellé.<br />
Közben kintről nagyon zűrös hangok<br />
jöttek. Apu rohangászott, azt mondta:<br />
leszedi az ablakszárnyakat, hogy ne<br />
törjenek ki a hatalmas üvegek. Komoly<br />
lövöldözéseket lehetett hallani. Aztán<br />
csak bejött Apu, leült egy kicsit, nézett<br />
bennünket. Azt mondta: az oroszok a<br />
hadiszállásukat a lakásunk ablakaival<br />
szemben lévő Astoria szállodában rendezték<br />
be. Semmi képpen se menjetek be<br />
a szobákba, még az ajtók felé sem! - kötötte<br />
a lelkünkre.<br />
Már egyetemista voltam és a nagy ruhásszekrényben<br />
kerestem valamit, amikor<br />
a kezembe került Apu régi kék csíkos köntöse.<br />
Hát ez meg mit keres itt, már régen<br />
nem hordta Apu. Ahogy kivettem, furcsa<br />
hibákat láttam rajta. Jobban megnézve, a<br />
két elején fura szakadások voltak. Rögvest<br />
megkérdeztem Anyut, mit jelent ez. Drága<br />
jó, szelíd Édesanyám megijedt, elpirult,<br />
majd leült mellém.<br />
- Tudod, ’56-ban, amikor apád le akarta<br />
akasztani az ablakokat, hogy ne törjenek<br />
az üvegek. Emlékszel?<br />
- Emlékszem, de végül is nem tudta leemelni.<br />
- Hát igen, odament az első ablakhoz<br />
és szemből, a szállodából rálőttek egy sorozatot.<br />
Csodával határos módon öt lövedék<br />
haladt át a kitárt köntösén, de őt egyetlen<br />
karcolás se érte. Nem mondtuk, nem<br />
akartunk megijeszteni benneteket, de azóta<br />
őrzöm a köntöst, ami bizonyítja, hogy a<br />
Jó Isten vigyázott ránk.<br />
Késő délutánra felerősödtek a lövöldözések.<br />
A szenes pincék közötti<br />
folyósóra menekült le az összes lakó.<br />
Órákig támasztottuk egymást a szűk folyóson.<br />
Levegőhöz alig jutottunk. Éjszakára<br />
valamelyes enyhültek a robbanások,<br />
lövések hangjai. Ki-ki felosont, hogy valahol<br />
vízszintesbe tehesse magát. Mi is<br />
felmentünk a hátsó csigalépcsőn. Apu<br />
az ágyakról óvatosan lelopkodta a lószőr<br />
matracokat. Egymás mellé fektette a védett<br />
konyhában, hogy azon aludhassunk<br />
egy kicsit. Közben a szembe szomszédunk<br />
reszketve nyitott be hozzánk három<br />
fiacskájával, hogy két nagy ágyúlövést<br />
kapott a lakásuk, a szobáik teljesen<br />
lakhatatlanok. Igen a saroklakás nagyon<br />
könnyű célpont lehetett. De miért? Senki<br />
nem volt ott? Így ők is átjöttek hozzánk<br />
gyerekeikkel és sorban fekve egymás<br />
mellett mindannyian a konyhában feküdtünk<br />
le.<br />
De most jut eszembe, Anyuék hol feküdtek,<br />
mert oda, csak mi gyerekek fértünk<br />
el?<br />
Jellemző a kor viszonyaira, hogy a ház<br />
lakóit ez a szorult helyzet hozta össze. Mi<br />
1952-ben költöztünk oda, amikor édesapámat<br />
Pestre helyezték át dolgozni, és eddig<br />
az időpontig, a régi lakók, csak hűvös<br />
távolságtartással üdvözöltek bennünket,<br />
ha összefutottunk.<br />
Aztán volt néhány szorongásban telt<br />
nap, amiről csak néhány kép maradt meg<br />
bennem.<br />
Több emelet magas fáklya<br />
Azt a hírt hallottuk, hogy a Ferenciek<br />
terén kinyitott egy bolt, hát elindultunk<br />
Anyuval valamit venni. Szép napsütéses<br />
délelőtt volt. Ahogy kiléptünk a ház<br />
kapuján, rögtön észrevettem, hogy a kis<br />
édességboltnak be van törve a kirakata,<br />
sőt az egész romokban, kirámolva. Rémes<br />
volt. „Most már nem tudnék csokit<br />
venni”. Futott át rajtam. Óvatosan körül-körül<br />
nézve kanyarodtunk a Kossuth<br />
Lajos utcába. Te jó uram mit csinálnak?<br />
A 3. emeletről, meg minden honnan dobálnak<br />
ki mindenfélét. Az utca közepén<br />
már hegyekben álltak a holmik: rádiók,<br />
lemezek, könyvek, meg minden mozdítható.<br />
A házunk melletti szomszéd épület<br />
a Kossuth Lajos utcai oldalon, a Szovjet<br />
Kultúra Háza volt. Onnan dobáltak ki<br />
válogatás nélkül mindent. Félelmetes<br />
volt. Átmentünk az Astoria oldalára,<br />
ott siettünk tovább a Ferenciek tere felé.<br />
Útközben láttunk karszalagos embereket,<br />
kivágott címerű zászlóval, de be kell<br />
valljam, tanácstalan rémület uralkodott<br />
érzéseinken.<br />
Leérve a bolthoz óriási tömeg volt,<br />
végtelen sorban állás. Az utcán is árultak,<br />
de mit? Mi az a sárga? Valami gyümölcs?<br />
Október végén? Nagyon közel<br />
nem lehetett menni, Anyu azt mondta,<br />
citrom, vagy narancs lesz. Az mi? Meg<br />
kell nézni! Akkor láttam először életemben<br />
déli gyümölcsöt.<br />
<br />
-folytatjuk<br />
28 | 2017. július-augusztus
Váradiné Vastag Györgyi versei<br />
Éjjeli repülés<br />
Lovam hova repít tova?<br />
Suhan velem, mint még soha!<br />
Üveghegyen átrepülünk,<br />
tükröződik táltos röptünk.<br />
Könnyű szívvel, esti léggel<br />
csodálatos égzenével<br />
közeledő sötétséggel,<br />
repülünk egy álomképpel.<br />
Lemenő nap hídján vágtat,<br />
messze repít a varázslat.<br />
Messsze, messze, az egekbe,<br />
csillag-erdőrengetegbe.<br />
Átsuhanunk a Tejúton,<br />
átbújunk egy alagúton.<br />
Nagy Medve integet nekünk,<br />
holnap ő is jöhet velünk?<br />
Sarkcsillagnak fényessége<br />
égi világ ékessége.<br />
Esthajnalig ontja ránk<br />
csillagporos mosolyát.<br />
Így nézünk mi szerteszéjjel,<br />
csillagerdős fénylő éjjel.<br />
Csillagerdő, holdsugár,<br />
Táltosom hazatalál.<br />
Légy olyan,<br />
mint egy ablak!<br />
Légy olyan, mint egy ablak,<br />
légy nyitott a világra!<br />
Engedd be a meleget,<br />
a Nap ne süssön hiába!<br />
Légy olyan, mint egy ablak:<br />
csukd össze szárnyaidat,<br />
hogyha védened kell<br />
legszentebb álmaidat!<br />
Légy olyan, mint egy ablak,<br />
a friss levegőt engedd be!<br />
Virágillat, lelkesedés<br />
áramoljon szívedbe!<br />
Légy olyan, mint egy ablak,<br />
adj rálátást a dolgokra,<br />
s új kilátást, ha bárki szíve<br />
belül nagyon zokogna.<br />
Légy olyan, mint egy ablak,<br />
a fényt engedd át magadon!<br />
S add tovább, hogy jusson<br />
másoknak is gazdagon!<br />
Tisztelet<br />
Tisztelet - talán e szó<br />
mindenkinek mást jelent:<br />
Van olyan, ki zordon<br />
tekintélyt ért alatta,<br />
s azt várja, hogy a másik<br />
fülét, farkát behúzza.<br />
Ha saját maga tökéletes,<br />
hisz’ védi őt a vakfoltja,<br />
elvárja, hogy a tiszteletet<br />
mindenáron megkapja.<br />
Van, ki jogos büntetésként<br />
éli meg, ha nem kapja,<br />
s önfeladva búslakodik,<br />
ha a másik goromba.<br />
Van olyan, ki méricskéli:<br />
hogyha tőled nem kaptam,<br />
várd csak azt ki, mikor egyszer<br />
te leszel majd alattam!<br />
Van olyan is, ki úgy találja,<br />
a felnőttnek jár csak tisztelet.<br />
Talán azt hiszi, hogy a gyerek<br />
később mindent elfelejt.<br />
Van olyan is, ki úgy hiszi,<br />
hogy ki kell azt érdemelni.<br />
S annak nem jár, aki egyszer<br />
a hitelét elveszti.<br />
A tisztelet belül kezdődik,<br />
és magadat akkor tiszteled,<br />
hogyha belső értékrended<br />
szerint éled életed!<br />
Tudd, hogy mit érsz: ne a másik<br />
adja azt meg, hogy ki vagy<br />
- megfelelés-rabszolgává<br />
ne silányítsd magadat!<br />
Ha neked az ember, az cél,<br />
s nem alázod eszközzé,<br />
úgy magadat is felemeled:<br />
nem válsz érdekemberré.<br />
Vágyunk rá, hogy megkapjuk,<br />
hogy értékünket megtarthassuk.<br />
Az emberség a vizsga tárgya,<br />
de tanít az élet iskolája.<br />
Vántsa Zoltán (Debrecen) versei<br />
Be vagyunk programozva<br />
Sugárzunk az önbizalomtól...<br />
gyakran elfog az indulat...<br />
pedig jól tudjuk, hogy az Élet,<br />
egy cérnaszál, egy pillanat !<br />
És egy szivárvány-színű álom,<br />
mely a ködben – semmivé lesz.<br />
Sorsod nem fogod elkerülni !<br />
Az Ember – akármit is tesz...<br />
Emberiség! Vigyázz!<br />
Nagyra-törő álmainkat<br />
Űrhajókba rejtjük el.<br />
Kevés a Föld – sok az Ember –<br />
Egyszer költözködni kell !<br />
Nem számít, hogy hova, merre.<br />
Elég nagy az Űrvilág...<br />
Ám mielőtt oda-érnél –<br />
Elpusztulsz – mint satnya ág !<br />
Árván maradtam<br />
/: A ladányi őszelőben :/<br />
Még érzem a Nyár ízét<br />
a platánok között.<br />
És fáj, hogy ez a Nyár,<br />
már tőlem elszökött…<br />
Számon érzem csókjait<br />
és azt, hogy átölel –<br />
bár a fán egy gerlepár<br />
a gyászdalt búgja el.<br />
Fáj, hogy itt hagyott árván<br />
mert most is SZERETEM!<br />
Ladányi Nyár kérlek,<br />
hogy maradj meg NEKEM!<br />
Kérdőjelek között<br />
Mennyi van hátra? Nem tudom.<br />
Gyakran magamat is unom.<br />
Miért kell ennyit élni még?<br />
Elrabolhatna rég a vég.<br />
Hiszen amit eddig tettem –<br />
Elfeledtem – eltemettem.<br />
Gondolom nincs szükség Reám.<br />
Panaszra nem nyitom a szám.<br />
Csupán csak morfondírozok…<br />
A Nyárra is téli fényt hozok!<br />
Hát ezért éljek még évekig?<br />
És szóljak lélektől lélekig?<br />
Tudom, már nem figyelnek Rám.<br />
Hamisan szól a trombitám!<br />
Nincs lélek – itt a pénz az úr.<br />
Áldását adta rá az Úr?!<br />
2017. július-augusztus<br />
| 29
Fülöp Benjáminné<br />
Utolsó útravaló…<br />
Ha majd nem leszek köztetek,<br />
általatok, bennetek örökre ott vagyok<br />
bárhol legyek is vigyázok rátok<br />
veletek maradok.<br />
Ti, mint mindig továbbra is<br />
jó testvérek legyetek, egymásba<br />
kapaszkodjatok, s egymáson segítsetek!<br />
Szeressétek egymást, s egymás támaszai<br />
legyetek!<br />
Örök mementóként mondom még nektek:<br />
nem haltam meg itt vagyok köztetek,<br />
csak megpihenni tért elfáradt szívem,<br />
és simogató dolgos két kezem.<br />
Ha érezni, látni akartok,<br />
figyeljétek a lanyha szellőt,<br />
s a csillagos ég magasát.<br />
Nézlek onnan titeket, vigyázok rátok<br />
S ti nézzetek sűrűn vissza rám!<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Fülöp Benjáminné<br />
Idézetek szép<br />
versekből...<br />
„Mert nem az a halál,<br />
mikor a szív megáll,<br />
nem, ha a test fölött<br />
kopognak a rögök,<br />
de amikor egy eszme.<br />
az törik cserepekre,<br />
amikor egy hit vérzik el,<br />
s hitetlen mégis élni kell.”<br />
Lakatos István<br />
„Szeret a szél, a tenger<br />
és a Montblanc,<br />
szeret a dörgő<br />
naprendszer az égen,<br />
de senki nem szeret úgy<br />
téged, mint<br />
én, - kívánva, vágyva,<br />
féltve és vénen.”<br />
(Harsányi Lajos)<br />
Válaszlevelek<br />
Mikes<br />
Kelemennek<br />
A jövőben folytatásokban közöljük<br />
Hartai Jánosnak Mikes Kelemenhez<br />
írt leveleit, melyekben a 300 évvel<br />
ezelőtt élt kedves ősének üzen, akit lélekben<br />
rokonának érez.<br />
XV. levél<br />
Kedves Kelemen!<br />
„Másszor többet.”<br />
Ezekkel a szavakkal fejezted be formailag<br />
rövid, de tartalmilag talán leggazdagabb<br />
leveled. A drinápolyi júliusi<br />
hőségben nem nyithatod ki a lakhelyed<br />
ablakát, mert nagyon magasan van és<br />
különben nem is nyitható. Ez téged<br />
nagyon bosszanthat, legalább annyira,<br />
mint a törököt az, ha valaki ránéz a feleségére.<br />
Ezek a törökök tudnak valamit,<br />
talán azt, hogy egy szemvillanás is elég<br />
lehet az életen át tartó szerelemhez. A<br />
magasra tett ablak elzárja az asszonyt<br />
a szerelmi „veszélytől” és nyugalmat<br />
ad neki gyermekei nevelésében. Mint<br />
írod: „Franciaország az asszonyok paradicsoma<br />
és a lovak purgatóriuma,<br />
Törökország pedig a lovak paradicsoma<br />
és az asszonyok purgatóriuma.”<br />
A török nők helyzete olyan „kilátástalan”,<br />
hogy még a plafonhoz közeli<br />
ablakon sem láthatnak ki, hacsak nem<br />
engedélyezi a férjük a létra használatát.<br />
Jó neked Kelemen, hogy fiatal<br />
vagy, még csak 28 éves és még előtted<br />
a jövő. Nekem is jó, hogy öreg vagyok,<br />
mert annyi élményem van és volt, hogy<br />
mindenről valami eszembe jut. A török<br />
nők helyzetéről most az jutott eszembe,<br />
hogy egyszer, úgy 30 éve a Bécsben<br />
élő egyiptomi származású arabnál,<br />
Mahmudnál ebédeltem. Mahmud barátságos,<br />
alacsony, kövér, németül jól<br />
beszélő ember volt. Hárman érkeztünk<br />
hozzá, egy férfi, egy nő és én. Nagy szeretettel<br />
fogadtak minket ő is és a rendkívül<br />
csinos, magas, jól öltözött, művelt,<br />
éppen gyermeket váró felesége is.<br />
Meglepetten láttuk, hogy négy személyre<br />
van terítve az asztal, azaz mi<br />
hárman és Mahmud az asztalnál ültünk,<br />
a csinos osztrák nő, Mahmudné<br />
pedig a sarokban áll és egy<br />
tányérból ette a bablevest.<br />
Természetesen azonnal<br />
észleltük, hogy itt arab<br />
szokásról van szó, nem<br />
akartuk a házigazdát felesleges<br />
kérdésekkel zavarba<br />
hozni, hanem tudomásul<br />
vettük, hogy a velünk érkezett<br />
nőt európainak, a<br />
feleséget pedig már arabnak tekintette<br />
a házigazda. Nem tudhatom a feleség,<br />
külön és állva étkezésének okát és nem<br />
is kutatom, de talán az asztal alatt öszszeérhető<br />
lábak is szerepet játszhattak a<br />
szokás kialakításában.<br />
Lehet, hogy a nők jobban szeretik a<br />
purgatóriumot, mint a paradicsomot,<br />
ha nem is mind, de Mahmudné biztosan.<br />
Leveledet várva: Hannes<br />
Budapest, 2015. december 25.<br />
XVI. levél<br />
Kedves Kelemen!<br />
Köszönöm Drinápolyban 1718. augusztus<br />
15.-én írt leveled. Tudod miért<br />
kell már megint költöznötök? Mert a<br />
passzarováci békekötésnél a ti sorsotokról<br />
is döntés született. Az 1718. július<br />
21.-én Passzarovácban megkötött<br />
béke hírét három hét múlva kaptátok<br />
meg, pedig Passzarovác nincs is olyan<br />
túl messze Drinápolytól. A fenébe is,<br />
van ennek a Passzarovácnak becsületes<br />
magyar neve is, mégpedig Pozsevác, ha<br />
még szóba kerül inkább ezt használom.<br />
Virmont gróf az osztrákok képviselője<br />
a kiadatásotokat kérte a törököktől, de<br />
Ibrahim, tudod a kalmakányból<br />
lett fővezér nem<br />
adott ki titeket. Ezek az<br />
osztrákok még mindig<br />
félnek tőletek és jobbnak<br />
látták, ha már a kiadatást<br />
nem sikerült nekik elérni,<br />
hogy távolabb legyenek<br />
tőletek, vagyis azt<br />
kérték, hogy ti Törökország<br />
belsejébe kerüljetek.<br />
Ezért kell nektek ismét csomagolni,<br />
szekérre rakni a holmit és elindulni egy<br />
több napig tartó útra Konstantinápoly<br />
felé. Írod, hogy Forgács úr is veletek<br />
megy, ennek nagyon örülök, de utána<br />
kell néznem, hogy miért éppen Forgács<br />
urat említed az útitársaid közül és<br />
a többi ötven bujdosóról semmit sem<br />
szólsz.<br />
Üdvózlettel Hannes<br />
Budapest, 2016. január 14.<br />
30 | 2017. július-augusztus
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Társasági élet<br />
Vélemény a<br />
Vallomások című<br />
antológiáról<br />
Kedves Szerkesztőbizottság!<br />
Szerkesztőségünk Hajdu Joli festő-író<br />
tagunknál tett látogatása során betekintést<br />
nyert a festménygyűjteménybe. Egyik alkotását<br />
most olvasóinknak is bemutatjuk.<br />
Megkaptam a „Vallomások”-at és csak gratulálni lehet<br />
ehhez a minőségi kivitelhez! Az antológiával szemben az<br />
egyik legfontosabb követelmény az, hogy ne legyen unalmas,<br />
legyen változatos, élvezhető, olvasmányos! Ez a könyv ezen<br />
kritériumoknak – felső fokon – minden tekintetben megfelel<br />
! Ez az én véleményem!<br />
Nagyon jó a szerkesztés,<br />
sok kép és illusztráció gazdagítja<br />
a tartalmat, mely a<br />
sporttörténettől kezdve a<br />
klasszikus írókig, költőkig –<br />
a jelen kor irodalmát is széles<br />
skálával felölelve – gazdagíthatja<br />
az olvasót! Még<br />
egyszer szívből gratulálok<br />
munkátokhoz !<br />
Elmondható az antológiáról,<br />
hogy „Ez jó mulatság,<br />
férfi munka volt”. Büszkék<br />
lehettek erre a kötetre is!<br />
<br />
<br />
Vántsa Zoltán A kötet borítója<br />
Szilvási Erzsébet a<br />
barátnőjénél ebéd után.<br />
Az első személyes találkozás. A. Túri Zsuzsa Baranyi Ferenc<br />
Kossuth-díjas költővel a 2017. júniusi, Vörösmarti téri könyvhéten.<br />
2017. július-augusztus<br />
| 31
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Nepál, az ezer templom országa<br />
A Himalája, földünk leghatalmasabb<br />
hegylánca mindig is mágikus erővel<br />
vonzott. Külön szerencsémnek tartom,<br />
hogy háromszor is eljutottam a „hó otthonába”,<br />
hiszen szó szerint ezt jelenti a<br />
2500 km hosszan húzódó óriáshegység<br />
szanszkrit eredetű neve.<br />
Már legelső ottjártamkor elvarázsolt<br />
Nepál, az „ezer templom országa”. Már<br />
ez is elárulja, milyen fontos szerepet<br />
tölt be a vallás Nepál életében. Nem<br />
véletlenül, hisz itt található Lumbini,<br />
a történelmi Buddha (Gautama Sziddhártha,<br />
i. e. 563-483) szülőhelye és a<br />
Katmandu-völgy, mely a Himalája legfőbb<br />
kulturális és szakrális központja.<br />
(Mindkettő világörökség, 1978 óta!) A<br />
völgyben fekszik Katmandu, Patan és<br />
Bhaktapur, valamint a hatalmas Bodnáth<br />
és Szvajambhúnáth sztúpák, s<br />
azok buddhista központjai.<br />
Szvajambhúnath-sztúpa<br />
században volt a művészetkedvelő Malla-királyok<br />
székvárosa. A fazekasok terén<br />
Bhairava vérszín-festékkel leöntött<br />
szörnyű szentélyét, a Taurnadhi-téren a<br />
háromemeletes, háromfedelű Bhairabnath-<br />
és az ötemeletes, ötfedeles Nyatapola-templomokat<br />
vehettem szemügyre.<br />
(Előbbi az 1600-as években, utóbbi<br />
17<strong>08</strong>-ban épült.)<br />
A világhírű Nyatapolát 33 magas<br />
lépcsőn lehet megközelíteni, a lépcsősort<br />
pedig mitikus szörnyek őrzik. A<br />
szép, fehérlő Fasidega-templom mellett<br />
értem el a bhadgaoni főtérre. Itt áll az<br />
55 ablakos palota, az 1400-as évek ele-<br />
Katmandu, a királyi palota udvara<br />
Katmanduba Új-Delhiből, a nepáli<br />
királyi légitársasággal érkeztem.<br />
A meglehetősen bűzös, ám szentnek<br />
tartott – s a Gangeszbe torkolló – Bagmati-folyó<br />
hídján átkelve az ősi múltba<br />
csöppentem. Ettől kezdve az időtlenség,<br />
az érintetlen keleti középkor szinte<br />
tapintható volt. Lelkesen fotóztam<br />
a Bhimszen-templomot, a városnak is<br />
nevet adó ezeréves fatemplomot, a Kasta<br />
Mandapot és a fantasztikus főteret.<br />
Itt könyököl ki templomának ablakán<br />
Siva és Párváti, s itt van a királyi palota<br />
is. A következő tér igazi műemlék-rezervátum:<br />
ez a Hanuman Dhoka…<br />
Pratap Malla király oszlopon ülő szobrával<br />
kezdődik, Dzsaganath Mandir<br />
hatalmas, faragott támfás templomával<br />
folytatódik, s a királyi palotát őrző Hanumán<br />
szörnyűséges, véráztatta szobrával<br />
ér véget. Dél felől a Szűz Kumari,<br />
az Élő Istennő palotája áll. Ő a rettenetes<br />
Káli istennő reinkarnációja, aki addig<br />
van jelen a kiválasztott kislányban,<br />
míg vért nem veszít (azaz, míg baleset<br />
nem éri, vagy a pubertáskort el nem<br />
éri). Kumarit meg is látogathattam, aki<br />
az emeleti ablakból vetette rám áldó<br />
pillantását. A királyi palotába is bemehettem,<br />
hosszan fotózhattam udvarait,<br />
majd - a múzeum megtekintése után<br />
– fölkaptattam a Basantpur-toronyba,<br />
melynek kilencedik szintjéről csodás<br />
kilátás nyílt Katmandu templomaira,<br />
festői óvárosára, a távoli sztúpákkal koronázott<br />
dombokra s a ködlő Himalájára.<br />
Az egyik délelőtt fölkapaszkodtam<br />
a Szvajambhúnath dombjára is. Ez a<br />
buddhizmus egyik legrégebbi zarándokhelye,<br />
2500 éves! Hatalmas, hófehér,<br />
félgömbalakú sztúpája a világmindenséget<br />
jelképezi… Körötte oltárok,<br />
szentélyek sora, imamalmok százaival.<br />
Fölkerestem hatalmas Buddha-szobrát,<br />
néztem-lestem a szertartásokat, ittam a<br />
füstölők illatát, a zenék monoton ütemét,<br />
az imamalmok surrogását.<br />
Nepál másik híres városa Bhaktapur<br />
(Bhadgáon), mely a XIV-XVIII.<br />
Badgaon, a Nyatapola-templom<br />
32 | 2017. július-augusztus
TÁRSASÁGI SZALON<br />
jén Jaksa Malla király építtette. Előtte<br />
a királyszobros oszlop magasodik. Az<br />
aranykapun belépve belső udvarára<br />
jutottam, ahol a dúsan faragott kapuk,<br />
ablakkeretek varázslatos világa és a<br />
királynők egykori fürdője várt. Vizét<br />
a mitikus Nága kígyó száján át kapta.<br />
A főtéren áll - több templom közt - a<br />
Taledzsu-harang, melynek hangjával<br />
búcsúzhattam el a szépségét félezer éve<br />
őrző Bhaktapurtól.<br />
Patan főteréről azt írta egy orientalista,<br />
hogy „a legfestőibb épületegyüttes<br />
ilyen kis helyen, mely képes kifejezni a<br />
keleti ember áhítatosságát és büszkeségét”.<br />
És valóban: nyugati oldalán tíz<br />
templom sorakozik, indiai és nepáli<br />
stílusúak egyaránt. Egy oszlopon pedig<br />
Narendra Malla király szobra trónol.<br />
A tér keleti oldalán az 1600-as évek<br />
közepén emelt patani királyi palota<br />
húzódik. Négyfedeles palotatemploma<br />
Taledzsué, a királyi védőistennőé. A palota<br />
előtt hindu istenek szobrai állnak<br />
őrt: Hanuman (majom), Ganésa (elefánt),<br />
Naraszimha (oroszlán alakban).<br />
Patan leghíresebb és legszebb buddhista<br />
kolostora a legendás Aranytemplomé.<br />
A XII. században alapították, mai<br />
képét az 1600-as években kapta. A kolostorudvaron<br />
körbefutó kerengőből<br />
a sokemeletes Aranytemplomra látni.<br />
Falai sejtelmesen fénylettek, az aranylemezek<br />
alkonyi fényeket vertek vissza.<br />
Másnap, s harmadnap már ismerősként<br />
üdvözöltek. Reggelente várt egy<br />
fiatal szerzetes, aki isteni világfilozófiákról<br />
mesélt: a dombra igyekvő vándor<br />
metafórával. A negyedik nap leplének<br />
egy darabját nekem adta – ajándékul!<br />
Mintha egy hétig tartott volna minden<br />
hajnal!<br />
Alkonyodott már, amikor a Boudha-nath<br />
sztúpához zarándokolhattam<br />
el… Ez az egyike a világ két legnagyobb<br />
sztúpájának! Körötte imazászlók százai<br />
lengenek. Még az esti órákban is<br />
érkeznek a zarándokok, hogy imáikat<br />
mormolva kerüljék körbe a gigantikus<br />
építményt. Harangot kondítottam, imamalmot<br />
pörgettem, majd felkaptattam<br />
a sztúpa gerincére, ahonnan már a lenyugvó<br />
nap utolsó sugaraiba burkolózott<br />
városra láttam.<br />
Nepálnak van két természeti világöröksége<br />
is, az 1962-ben alapított,<br />
gazdag vadállományáról híres Csitván<br />
és a Himalájában fekvő Szagarmatha<br />
Nemzeti Park. Utóbbit 1976-ban hozták<br />
létre, hogy megóvják a Mount Everest<br />
körüli területet a hegymászók okozta<br />
károktól. A hegyekből, gleccserekből<br />
és mély völgyekből álló terület magába<br />
foglalja a világ legmagasabb hegycsúcsát,<br />
valamint több hétezrest is. A park<br />
hegyei geológiailag fiatalnak tekinthetők,<br />
akkor alakultak ki, amikor az<br />
indiai szubkontinens összeütközött az<br />
eurázsiai lemezzel. A földmozgások jelenleg<br />
is tartanak, ennek következtében<br />
a hegység évente három centiméterrel<br />
emelkedik. Hegyoldalba vájt utakon,<br />
teraszos völgyek és szakadékok fölött<br />
érkeztem meg Nagarkotba, majd onnan<br />
2300 méter magasba kapaszkodtunk föl.<br />
Innen serpa vezetőnkkel egy nagy hegyi<br />
túrát tettünk, s megcsodáltuk a felhőkből<br />
elő-elővillanó fenséges Djordzse<br />
Lakpát, a 6998 méteres hegyóriást is.<br />
Magát a Csomolungmát azonban már a<br />
repülőgépről fotózhattam! Azóta – hála<br />
az Égieknek - már többször is…<br />
Sipos László<br />
ICOMOS<br />
Dr. Gábor Éva<br />
Amerikai élményeim<br />
Floridai anzix – 4.<br />
Barátaim, akik 40 évvel ezelőtt érkeztek Amerikába, határozottan<br />
állítják, hogy az egyik legjobb amerikai találmány a hétvégi<br />
garage sale, magyarul a garázsból való kiárusítás. Ilyenkor<br />
az emberek kinyitják a garázsukat, kiteszik a fölösleges tárgyaikat<br />
az útra, fűre. Előzőleg beáraznak mindent, feltáblázzák a<br />
hozzájuk vezető országutakat és kis sámlin ülve várják a vevőket.<br />
Barátnőm bevallotta, hogy ruháit, edényeit, könyveit, a gyerekek<br />
minden játékát így szerezte be. Aztán, ha valaki megkérdezte,<br />
honnan való ez vagy az a szép ruha, kabát, vagy pulcsi,<br />
amit éppen viselt, mindig valamelyik luxus áruházat említett,<br />
ami egyébként a tárgyak eredetét tekintve akár igaz is lehetett.<br />
A férjem is nagyon szeretett így vásárolni. Ő elektromérnök<br />
volt és Corodini néven ismert hivatásos bűvész. Mindent meg<br />
tudott javítani.<br />
Mindig talált valamilyen csodaszerkezetet, amely ha nem<br />
működött ugyan, vagy esetleg nem is tudta, mi az, de otthon<br />
kitalálta, megjavította. A lakásunk egy idő után megtelt ezekkel<br />
a kincsekkel.<br />
Nem szerettem soha vásárolni. Ha néha el is mentem, megvártam<br />
a férjemet az autóban.<br />
- Nem kell több. Elég volt, minek ide még több holmi, így<br />
is alig férünk el. Kiszorulunk a saját lakásunkból, - mérgelődtem.<br />
Míg egyszer aztán valóban vége lett a vásárlásnak.<br />
Meghalt a férjem és én itt maradtam egyedül.<br />
Egyedül egy megtöltött lakásban.<br />
És most mit csinálhatok?<br />
Fogom a kis sámlit, felnyitom a garázst, kiülök a ház elé és<br />
várom az embereket.<br />
Balog Árpád családi fotóinak gyűjteményéből<br />
2017. július-augusztus<br />
Kikötői nyugalom<br />
| 33
Köszöntjük új tagunkat,<br />
Papp Ferencet<br />
TÁRSASÁGI SZALON<br />
Magamról<br />
Foglalkozásom: Nyugdíjas előadóművész.<br />
Születtem Kecskeméten, 1953. október<br />
1-jén.<br />
Általános iskolában két évig Buda Ferenc<br />
volt az irodalomtanárunk. 1975 óta magyar<br />
költők (Antalfy István, Buda Ferenc, Pilinszky<br />
János, Devecseri Gábor, Keresztury Dezső<br />
és Garai Gábor) verseinek megzenésítésével<br />
foglalkoztam. Gitáron játszom. Közreműködöm<br />
kiállítások, irodalmi rendezvények<br />
szervezésében, lebonyolításában.<br />
Megjelent CD-nk: Három lepke címmel,<br />
2006-ban. (Artisjus kiadó). A BKM-i Írók és<br />
Költők Baráti Köre örökös tagja, az Irodalmi<br />
Kávézó Klub tagja és szereplője vagyok.<br />
A megzenésített verseket óvodákban, általános-<br />
és középiskolákban, idősek otthonaiban,<br />
egyházak rendezvényein mutatom be.<br />
Önálló estjeimen saját verseimet is előadom.<br />
Az alábbiakban pedig következzen Papp<br />
Ferenc egyik verse:<br />
Pacsirta<br />
Lágy, meleg sugaraival<br />
szirmokat melenget<br />
a tavaszi nap.<br />
Csukódó ablaküveg<br />
csillogón villan,<br />
kék égen felhők<br />
fodrozódnak<br />
s közülük<br />
pacsirta dala szól.<br />
Hosszan.<br />
Hosszan.<br />
Lenn a földön,<br />
barázdák közt<br />
párja megbújva<br />
csendben várja,<br />
megáll a dal hirtelen.<br />
S kőként zuhan<br />
alá, az égnek<br />
hűséges dalnoka:<br />
a mezei pacsirta.<br />
2014. december 7.<br />
Országjárás: Hortobágy és Újfehértó<br />
Patakiné Ilona<br />
Hortobágyi lakása kertjében<br />
Patakiné Szalóky Ilona vendégei voltunk Hortobágyon:<br />
Szűcs Veronika, Kulimár János, Fekete Sándor<br />
Az Újfehértói fotókat Szűcs Veronika készítette.<br />
34 | 2017. július-augusztus
A. Túri Zsuzsa versei<br />
Szilvási Erzsébet (Ibrány-Debrecen)<br />
Tőkés Istvánné<br />
Tűztündér<br />
Légben lengő láng a lány,<br />
ringó, sejtelmes talány,<br />
narancs, piros, sárga folt,<br />
kit irígyen néz a Hold,<br />
ajka vörös, vére forr,<br />
poharában régi bor,<br />
táncol az ablak mögött,<br />
bent a dallam, kint a köd,<br />
függöny lebben hangtalan,<br />
az éjnek száz karja van,<br />
forró, ingó láng a lány,<br />
hazug, csalfa céda tán,<br />
szépséget teremt a tánc,<br />
leolvad a régi lánc,<br />
gyertyák között lép buján<br />
át az álmok kapuján,<br />
mezítlábasan pörög,<br />
áldott mosolya örök,<br />
ragyog, hajlik, újra él<br />
kint téli dalt fúj a szél,<br />
keze áttetsző kehely,<br />
szállingózó hópehely,<br />
kígyózó árny is a test,<br />
mit az est a falra fest,<br />
arctalan, pimasz, merész<br />
bársony köntöse nehéz,<br />
szökken, fordul fényesen,<br />
villogó tűz-mécsesem,<br />
s túl szikrázó éveken<br />
már csak kintről nézhetem.<br />
2016.<br />
Nélküled<br />
Féltem, mi lesz nélküled,<br />
Milyen lesz az élet,<br />
Ezer szóval fogtalak,<br />
De ma már nem félek.<br />
Erősödtem általad,<br />
Mint fán gyönge ága,<br />
Erős szívemben kinyílt<br />
A csönd jégvirága.<br />
Te csak menj, ha hív az út,<br />
Közmegegyezésre,<br />
Ha majd egyszer visszajössz,<br />
Én itt leszek,<br />
Vagy mégse ...<br />
2010.<br />
2017. július-augusztus<br />
Valahol távol<br />
Életem megkopott húrját pengetem,<br />
Magányosan, álmaim nem kergetem.<br />
Bár az ősz mély nyomot hagyott,<br />
Vágyakozó szívvel várom a holnapot.<br />
Mert itt a tavasz, fények, örömök,<br />
A csend hangja nem mindig közönyös,<br />
Lehunyom a szemem, úgy hallgatom én.<br />
A bezárt ablakon kopogtat a szél,<br />
Ilyenkor a múltra emlékezem,<br />
Mikor Édesanyám még fogta a kezem.<br />
Mert a lábnyomom, ha ködbe is veszett,<br />
Emlékek kísérnek, mindig engemet.<br />
De tud a szív sokszor vidámabb is lenni,<br />
Szeretettel nagyon, nagyon meg tud telni.<br />
Osztogatni kell azt, nálam úgysem marad,<br />
Ajándékba, ingyen, - Istentől kapom azt,<br />
Nekem ez mindenkor erőt ad, nyújt vigaszt !<br />
Sz.E. 03.017.<br />
Vannak…<br />
Vannak boldog könnyek,vannak fájó mosolyok,<br />
Ki tudja melyik a könnyebb,arra már nem gondolok,<br />
A feledés eltemet mindent,megfakul a szív, a lélek,<br />
Szeretetlen ez a világ,de azért csak benne élek.<br />
Tova futnak a felhők is,az azúrkék tiszta égen<br />
Néha segít a szellő is szétkergetni,ahogy nézem,<br />
Ragyogó nap ,örömöt ad,simogat jó melegével,<br />
Távolodó bárányfelhők ,mutatják az utat nékem.<br />
Tavaszodik, kint a kertben,a hó lassan olvadni kezd,<br />
Hosszú volt ez a tél nagyon, ami rossz volt,felejtsük el,<br />
Ki tudja mit hoz a holnap,mosolyt e vagy könnyet akar,<br />
Ha fájó lesz az a mosoly,a könny majd mindent eltakar.<br />
A. Túri Zsuzsa (Genf, Svájc)<br />
Szerelem<br />
Szívemet szögekkel verted a keresztre,<br />
Alvadt vérbe zártál mát és holnapot…<br />
Mondd, miért tartasz még lándzsát a kezedbe’,<br />
Miért takarod előlem a Napot?<br />
Sötétkék árnyékok, tűként szúró fények,<br />
Végtelennek tűnő nyűtt hétköznapok,<br />
Kereszten, árnyékban torzak a remények,<br />
Kicsorbult, hűlt szívem halkabban dobog…<br />
Sötétkék szemeid hazug sugarában<br />
Sár, bogáncs és hamu fedi a fejem,<br />
Áttetsző hálón át, megrepedt világban<br />
Torkomon elakadt szó a szerelem.<br />
2001.<br />
Haiku<br />
Vágyakozás<br />
Ünnep közeleg<br />
Dicsőn megtartom Veled<br />
Fantasztikus lesz!<br />
Tűnődés<br />
Töröm a fejem<br />
Tehetek-e valamit,<br />
Változást érzek…<br />
Gyógyír<br />
Fürdőbe megyek<br />
Porckopást radírozok<br />
Elmém is fényes…<br />
Tavaszváró 1.<br />
Tavaszt remélek<br />
Kankalinokat lesek<br />
Éberebb leszek!<br />
Rejtély<br />
Van-e valami<br />
Ami tompulást felold<br />
Hiába kérdem<br />
Fiatalság<br />
Van-e szebb látvány<br />
mint esküvői szertartás<br />
szerelmes párja?<br />
Tavaszváró 2.<br />
Zengő madárdal<br />
Új köntösbe váltó fák<br />
Változást hozzák<br />
Álmatlanság<br />
Álmatlan éjjel<br />
Könyvlapokat forgatok<br />
Ölelj magadhoz!<br />
| 35
Bodnár Balázs (Ajka) versei<br />
Ahány virág van a világon<br />
A csillagokat nem hozhatom le neked az égről,<br />
A napot sem adhatom neked, - nekem nincs napom,<br />
De mesélhetek sok szépet, az igaz szerelemről ,<br />
És neked ajánlom életem, s világomat is neked adom.<br />
Ahány virág van a világon...<br />
Mind leszedném neked, kedvesem,<br />
S mikor megcsókolnál, csüngve a nyakamon,<br />
Neked adnám, a sok illatos virágot, szerelmem.<br />
Ahány szerelmes ének létezik a földön,<br />
Mind elénekelném neked, édesem<br />
S a rádióban ahány szerelmes dal özön,<br />
A gitáromon mind eljátszanám, számodra, - életem...<br />
Mikor az este leszáll, s a hold az égen fénylik,<br />
Mi ketten, együtt lennénk egy orgonafa alatt,<br />
S a világon ahány szerelmes vers létezik,<br />
Mind elszavalnám, - csóklova édes ajkadat.<br />
Ahány virág pompázva-díszeleg a világon,<br />
Annyi csókot, az ajkadra én felszegezek,<br />
S mindezt azért teszem, hogy egy napon,<br />
Szívből el hidd, hogy: Én nagyon sz e r e t l e k !<br />
Álmodtam magamnak egy csajt<br />
Én is mint minden fiatal srác<br />
Szép csajokról álmodoztam...<br />
De egy nap csodálatos dolog történt,<br />
Álmomban tündérországban voltam.<br />
Az egyik csillagos, nyári éjszakán,<br />
Mikor a holdfény az ablakomon<br />
Bekukucskált, hamar elaludtam ám,<br />
S álmodtam magamnak egy csajt.<br />
Igen, egy nagyon szép, gyönyörű csajt,<br />
Olyan tündérien szép volt, hogy mindenkinek<br />
Csak káprázott volna a szeme, szépségétől,<br />
Nekem is majdnem elvette fényét a szememnek.<br />
Álmodtam magamnak egy csajt...,<br />
De nem csak egy csoda-szépet,<br />
Hanem egy rendes és helyes csajt,<br />
S éreztem, hogy álmomban nyertem...<br />
Szeretném, hogy továbbra is szerencsém legyen<br />
A megálmodott csinos kis kedves csajt<br />
A valóságban is minél hamarább megleljem.<br />
Anélkül, hogy csináljak valami bajt...<br />
Hm... megtudtam milyen csaj kell a szívemnek,<br />
Már van egy ideálom és az hajt...<br />
Habár az egész csak álom volt, én örvendek,<br />
Hogy... álmodtam magamnak egy csajt.<br />
Hoksza Mihály versei<br />
Létezem<br />
Némán tűri lelkem e kínzó hallgatást,<br />
s némán takarja könnyem e létező vallomást!<br />
Bárcsak ne lenne ezer és ezernyi gondolat,<br />
ami súly most a lelkemen, s fokozza kínomat!<br />
Csak hallgatok, s próbálom érezni mindazt,<br />
mit tőled vétlen kaphatok, s nem vétkezem.<br />
De minden lopott percben tekintetem a tiéd,<br />
mert éretted születtem e földre, s létezem!<br />
Most megtört a csend, pedig ajkam szótalan<br />
üvölti egész testem a világnak, - pedig hangtalan!<br />
Szólok hozzád, s gyengéden simogatlak csendesen,<br />
kívánd meg érintésem, s adj még erőt kedvesem!<br />
Már későre jár, csak behunyom szemem -<br />
könnyed lesz az álmom, s boldogabb a szívem!<br />
Elringat a gondolat, hogy holnap is némán szólhatok,<br />
csak érezned kell, mit ily módon néked adhatok!<br />
Kimondatlan szavak<br />
Miket elrontottam szavakkal s tettekkel<br />
s nap mint nap hadakozom az érzelmekkel<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom.<br />
Görcsös kéz mi írja-e sorokat neked kedvesem<br />
talán furcsa ez a vallomás még én nekem<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom.<br />
Nincs oly nap hogy nem gondolnék arra a pillanatra<br />
csókod s ölelésed örökre rabul ejtett<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom.<br />
Hiányzik és igénylem folyton folyvást jelenléted<br />
tested minden rezzenését s vele a léted<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom.<br />
Nem kellene ily szenvedéllyel nekem ragaszkodni<br />
s nem kellene hozzád mégis kapaszkodni<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom.<br />
S most behunyom szemem hideg ágyamban<br />
és gondolatban is üzenetet küldök neked<br />
mind ezt már helyre nem hozhatom<br />
de mondhatom, sajnálom...<br />
Az út vége<br />
Nincs már cél, és nincs már szó<br />
ami tovább lépéshez kell, mert élni jó.<br />
Nincs már menedék, és nincs már lét<br />
nincs már fájdalom mentes nap, és hét.<br />
Nem kell az étel, és nem kell a szánalom<br />
nem kell a víz, mivel szomjamat olthatom.<br />
Van megállásra mód, s van még egy megoldás<br />
van még előttem valami, mint egy állomás.<br />
Csak még egy utolsó erő, csak meg kell lépnem<br />
nem akarom a fájdalmat már, s tovább ne égjen.<br />
Ne legyen már létem e földön, s ne legyen többet nyár<br />
vonatom lassan kifut, indulnom kell már.<br />
Nem nézek hátra többet, s többé az ég sem kék<br />
nem kérek több tavaszt, mert már ez sem szép.<br />
Nincs már e földön semmi, mi nékem boldogságot hozna<br />
nem lesz már semmim sem, csak egy fekete ponyva.<br />
36 | 2017. július-augusztus
Maróti Dezső (Harkakötöny) versei<br />
Ma élő dalnok vagyok<br />
Vajh mi végre írjak én még?<br />
Vajh kihez is szólhat dalom?<br />
Mint egy őrült szélkiáltó<br />
Talán pusztába kiáltozom?<br />
Lehet hogy gyenge még a hangom?...<br />
Vagy elnyomják, nem is hallhatod...<br />
Vers menj, mard a rozsdát!<br />
Mert alatta nemes fém ragyog...<br />
Tudom, hogy nem lehet túlragyogni<br />
A magasan fénylő csillagot<br />
Nem lehet már túlzengeni<br />
A sok hősült dalnokot.<br />
De hazámért Tiborc a lelkem<br />
Árpád népéhez szólnak a dalok!<br />
Ezen az Istenadta úton<br />
Ha olykor sírva is, de:<br />
MA ÉLŐ DALNOK VAGYOK!<br />
Tudjátok…<br />
Tudjátok ahogy múlanak az évek<br />
engem már zavarnak a fények...<br />
Gyanús ahol minden csillog ragyog<br />
Igaz én csak egy maszatos népi költő vagyok<br />
Becsüld a hazát magyar!<br />
Becsüld a hazát magyar!<br />
Itt szentek vére hullt<br />
Minden talpalatti föld titkot őriz<br />
s ráfigyel a múlt<br />
Mint farkas a vermét<br />
ha tele van kölyökkel<br />
Védjük úgy nemzetünket<br />
foggal és körömmel<br />
Óh Kossuthok, Petőfik<br />
Aranyok, vitézek, hősök<br />
Istennek, hazának oly<br />
kedves magyar ősök<br />
Küldjetek égi jelt, erőt,<br />
mit Isten küldene<br />
Mely bírna a honfi gőggel<br />
S jóra intene!<br />
Becsüld a hazát magyar!<br />
Itt szentek vére hullt<br />
Minden talpalatnyi föld<br />
titkot őriz, s rád figyel a múlt<br />
Halott porán a reménynek<br />
Latba vetve magam s létem<br />
lelkemben tört mondatok<br />
cikáznak mint a fények<br />
halott porán a reménynek<br />
Ha a békesség…<br />
Ha a békesség gyertyája ragyogna<br />
minden áldott háznál<br />
Talán még szebb lenne<br />
és jobb lenne a jónál<br />
2017. július-augusztus<br />
Mráz Erzsébet Irma versei<br />
Ebben a világban!<br />
Megcsillan a napfény<br />
Az ablakon,<br />
Melegét érzem<br />
Az arcomon.<br />
A tél lehelete<br />
Még hideg,<br />
De mögötte már<br />
A tavasz integet.<br />
Kibújt a hóvirág,<br />
Fürdik a napfényben,<br />
Megbillenti kis fejét<br />
A száguldó szélben.<br />
Rügy pattan az ágon,<br />
Korán jött egy kicsit,<br />
Most megismerheti<br />
A tél örömeit.<br />
Didereg az ágon,<br />
Vacog kicsi teste,<br />
A delet jól bírja,<br />
Csak ne lenne este!<br />
Tűrnie kell a hideget,<br />
Ellenállni bátran!<br />
Mindenkinek harcolni kell<br />
Ebben a világban!<br />
Az egerem…<br />
Nekem is van kis állatom,<br />
Háta szürke, teste kecses,<br />
Mondhatnám, hogy tökéletes,<br />
Kezemben boldogan tartom.<br />
Belesimul tenyerembe,<br />
Farkincája a falig ér,<br />
Állatkám, bizony, egy egér,<br />
Szinte izzik kicsi szeme.<br />
Elég, hogyha megérintem,<br />
Végzi dolgát szorgalmasan,<br />
Odaadóan, pontosan,<br />
Tudja, hogy nagyon szeretem.<br />
Hasznos jószág, meg kell hagyni,<br />
A világot elém hozza,<br />
Nem okoz csalódást soha,<br />
Az egerem, optikai!<br />
Jó néha visszajönni!<br />
Jó néha visszajönni,<br />
Csupán csak néhány percre,<br />
Járni a régi úton,<br />
Mint akkor, sok-sok éve.<br />
Hallgatni a madárdalt,<br />
Hinni, nekem énekel,<br />
Lehet, hogy ez nem így van,<br />
De engem nem érdekel.<br />
Hagyni, hogy borzolja hajam,<br />
Játékosan fújja a szél,<br />
Libegtesse könnyű szoknyám,<br />
Mi egész a bokámig ér.<br />
Megállni a kis ház előtt,<br />
Felidézni emléket, múltat.<br />
Én látom a régi kertet,<br />
Te azt látod, a házak újak.<br />
Látok hodályt, gémes kutat,<br />
Istállót és málnás kertet,<br />
Míg te látod, két ház épült,<br />
Hatalmas volt ez a telek.<br />
Látom nagyapám kezét,<br />
Reszket, harcol a levesér’,<br />
Maradjon a kanálban,<br />
Mire majd a szájához ér.<br />
Hallom nagyanyám hangját,<br />
Jóságos, érzem, hogy szeret,<br />
Ő sosem haragudott,<br />
Elfelejteni nem lehet.<br />
Megkondul a harang,<br />
Visszahoz a mába,<br />
Már indulok tovább,<br />
Mintha valaki várna.<br />
Zúg a harang,<br />
A temetőig jön velem,<br />
Majd elhalkul,<br />
Lassan elnémul teljesen.<br />
Tompán puffannak lépteim,<br />
Alatta szétfolyik a homok,<br />
Nyugalom van körülöttem,<br />
Jó, nagyon jó, hogy itthon vagyok.<br />
Jó hazajönni néha,<br />
Rövid időre is, akár,<br />
Szél nyargal a fák között,<br />
Övé s enyém e sík határ.<br />
| 37
Ambrus József<br />
Menyus<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Főtörzsőrmester és szolgálatvezető<br />
volt. Vezénylési tervet készített, (a<br />
feljebbvalóiét is,) felügyelte a raktárt,<br />
intézte a beszerzéseket, selejtezést,<br />
mosatást, tisztacserét és még<br />
nagyon sok mindent, több évtizede,<br />
ugyanazon a helyen. Mindenkit ismert,<br />
mindenhova bejáratos volt.<br />
Megjelenése, mozgása roppant katonás.<br />
Rendkívül jól bánt a karddal,<br />
nem úgy, mint a tisztek többsége.<br />
Díszelgéseken az ezred csapatzászló<br />
kísérője. Érdekesség, hogy az ezred<br />
parancsnoka egykoron, sorkatonaként,<br />
az ő beosztottja volt. Fordult a<br />
kocka, de a kölcsönös tisztelet megmaradt.<br />
Marcona külseje csavaros<br />
észt, higgadt gondolkodást leplezett.<br />
Egy csendes nyári este, az ezred<br />
ügyeletes tisztje (aki köztudottan,<br />
munkaidőn kívül, „Isten után az első”,)<br />
ellenőrzést tartott a századánál. No,<br />
nem a szokásos módon, s ez okozott<br />
némi galibát. Nem sokkal a takarodó<br />
után, egyedül, a fal mellett lopakodva,<br />
katonához illően cserkészte be a<br />
leendő áldozatokat. A folyosóra lépve,<br />
a szájára tett ujjával intett csendet<br />
a meglepett naposnak. Nem ő volt a<br />
célpont. A századparancsnoki irodából<br />
kiszűrődő fényt látva, nagyobb<br />
fogásban bízott. Előhúzta a szolgálati<br />
pisztolyát, majd ahogy a filmekben<br />
látni, az ajtót belökve előreugrott és<br />
elkiáltotta magát. „Kezeket fel!” A<br />
meglepett társaság csak úgy, ülve,<br />
felkapta a kezeit, a bennük lévő kártyalapokkal<br />
együtt. Kínos csend, az<br />
őrnagy arcán diadalittas vigyor. „Senki<br />
nem mozdul!” A szekrényhez lépve<br />
kihúzott egy mappát és belepillantott.<br />
Valószínűleg megfordult a fejében,<br />
hogy most nagyobb vadat is leteríthet,<br />
mint ezek a pitiáner kártyások.<br />
Ez már a századparancsnok szintje.<br />
Az ébersége, feszes szolgálatellátása<br />
növelheti egy soron kívüli előléptetés<br />
esélyét, B. századost meg amúgy sem<br />
igen kedvelte. Fogta az iratokat és szó<br />
nélkül távozott.<br />
Az irodának „fa lakattal”, pecsétviasszal<br />
kellett volna lezárva lenni,<br />
senki nem tartózkodhatott volna<br />
bent. Nem derült ki, mit vitt el, de<br />
nyilván valamilyen „titkos” kategóriába<br />
tartozót, mert a helyzethez illően,<br />
az lehet a kezében az ütőkártya. Persze,<br />
nem valami országos jelentőségű<br />
titokra kell gondolni! Évek alatt alig<br />
változó kiképzési tervre, vezénylésre,<br />
amelyből megtudható, ki, mikor lesz<br />
szolgálatban, a századnévsorra vagy<br />
ezekhez hasonlóra. Mert ugye, az „ellenségnek”<br />
rendkívül megkönnyíti a<br />
dolgát, ha tudja, hogy nem szerdán<br />
ássák a lövészárkot, hanem csütörtökön,<br />
a századügyeletes pedig nem Kis<br />
Péter, hanem Nagy Pál lesz. Nem beszélve<br />
arról, ha még az is tudomására<br />
jut, hogy kedden a harmadik szakasz<br />
biztosítja a laktanyaőrséget. Kész katasztrófa...<br />
Ezzel együtt, persze nagy<br />
volt a baj. A szolgálati szabályzat<br />
egyértelműen határozza meg a dolgokat.<br />
A „T”-vel megjelölt anyag titkos,<br />
függetlenül attól, mit tartalmaz, tehát<br />
annak megfelelően kell kezelni.<br />
Reggel, a századügyeletes kötelessége<br />
volt jelenteni, ami most nagyon<br />
kellemetlenné vált. Hatszor<br />
kellett volna elmondania a történetet<br />
(az elsőként érkező tiszthelyettesnek,<br />
tisztnek, a szolgálatvezetőnek, a saját<br />
szakaszparancsnokának, a századparancsnok<br />
helyettesének és a századparancsnoknak),<br />
de egyszer sem jutott a<br />
végére. Felbolydult a méhkas. Sápadt<br />
arcok, kérdések tömkelege. „Mikor?<br />
Hol? Meddig? Kik voltak? Nem vették<br />
észre? Aludtak? Pia volt? Mit vitt el?<br />
Hol volt a napos, az ügyeletes? Nem<br />
figyelmeztették? Fogdában vannak?<br />
Ki tudja még?”... Mindenki mindenkit<br />
letolt, kibúvót keresett...<br />
Megérkezett B. százados. A gyülekezetet<br />
látva, rögtön tudta, hogy<br />
valami nem stimmel. Már a lépcsőfordulónál<br />
harsogta. „Ne cifrázza!<br />
Jelentsen!” Az ügyeletes ismét hozzáfogott.<br />
Kissé zavarosan, de elmondta<br />
a lényeget. A parancsnok közbeszólásait<br />
és arcának pigmentálódását látva,<br />
a jelentés végére mindenki elsunnyogott<br />
onnan. Teljesen kikelt magából.<br />
Az egyébként köpködő, parasztozó<br />
stílusából kizökkenve ordított.<br />
„Ezek nem katonák!... Brigantik!...<br />
Fegyelmezetlen csürhe!... Egy rühes<br />
banda!... De majd én megfegyelmezem<br />
őket!... Hol vannak a parancsnokaik?!!!...<br />
Erre tanították őket?!...<br />
Miért nem rúgták szét a valagukat?!...<br />
Azonnal jelentkezzenek nálam a bitangokkal<br />
együtt!... Az összes rajparancsnok,<br />
szakaszparancsnok kihallgatásra!...<br />
Azonnal!!!... Süketek, vagy<br />
nem értik?!... Mindet megfenyítem!...<br />
Lecsukatom!!!... Aki pátyolgatja őket,<br />
az bűnrészes!... Nem fogok senki helyett<br />
a börtönbe kerülni!... Engem<br />
ilyen senkiháziak nem tehetnek tönkre!!!...<br />
Belszolgálat!!!... Ügyeletes, naposok<br />
hozzám!... Maguk meg mit<br />
csináltak?!... Vakargatták a seggüket,<br />
vagy beálltak kibicelni?!... Tartották<br />
a markukat az apróért?!... Jelentsék,<br />
ne csak tátogjanak!... Összejátszottak<br />
velük!... Cinkosok!... Hogy néznek<br />
ki?!... Szerelvényt igazíts!... Ez nem<br />
szolgálat, ez egy rakás szar!.. Még az<br />
se, mert az legalább kemény. Katonaruhába<br />
bújtatott fos!... A saját parancsnokukat<br />
nem veszik észre! Mit<br />
csinálnak, ha az ellenség jön?!!!...<br />
Lottyadt pöcsök, nem harcosok... Hol<br />
az írnok?! Az a gengszter, a főbűnös!<br />
Megbilincselve hozzák ide! Kitaposom<br />
a belét!”... Következett még egy<br />
sor, nyomdafestéket nem tűrő jelzőkkel<br />
tarkított mondat, de a folyosón<br />
megjelentek a „kártyások” a feletteseikkel.<br />
Tekintélyét demonstrálandóan az<br />
irodájába vonult és berendelte őket.<br />
Csakhogy nem fértek be, annyian<br />
voltak. Ez még inkább felbosszantotta.<br />
Kizavarta a rajparancsnokokat, a<br />
többiek kétoldalt felsorakoztak. Az<br />
arca a vörös és a lila közötti színtartományban<br />
ingázott. Kereste a szavakat<br />
a következő fejezethez, de ekkor<br />
megjelent Menyus. Letett az asztalra<br />
egy pisztolyt és csak annyit mondott.<br />
„Tessék, itt van...” Az előbbi szederjes<br />
arc falfehérré vált. Rádöbbenhetett,<br />
hogy itt már az előbbieknél sokkal<br />
súlyosabb dologról van szó. Valósággal<br />
felbődült. „Mindenki kifelé!!!...”<br />
A megszólítottak rosszat sejtve menekültek,<br />
még az ajtót sem csukták<br />
be, de ez akkor már senkit nem érdekelt.<br />
„Mi ez,Menyus?! – Az EÜTI (ezredügyeletes<br />
tiszt) pisztolya -- Te elloptad<br />
a szolgálati fegyverét?! -- (A<br />
fegyverlopásért vagy jogtalan birtoklásért,<br />
alapesetben is több éves börtön<br />
járt, ráadásul szolgálatban lévő<br />
személy sérelmére... Hajaj!...) – Dehogy<br />
loptam! Telefonálj neki, hogy<br />
itt hagyta! – Mégis, hogy képzeled?!<br />
– Azt mondtam, telefonálj! – Azt már<br />
nem! – Miért nem? -- A hadbíróságra<br />
küld! Börtönben fogunk elrohadni,<br />
mind a ketten!!! -- Micsoda? A saját<br />
pisztolyával lövöm le! – Jaj-jaj, Menyus!<br />
Még nagyobb bajt hozol ránk!<br />
– Értsd már meg!!!... Nagyobb szarban<br />
van, mint mi!... >>><br />
38 | 2017. július-augusztus
Gondold végig!... Meg tudja magyarázni,<br />
hogy szolgálat közben elhagyta?!<br />
– Menyus! Menyus! Az Isten<br />
áldjon meg! Te akcióztál! Engem<br />
ne rángass bele! Hívd föl te! – Eh!<br />
A büdös francba! Mindig, mindent<br />
nekem kell csinálni!”<br />
Morgott még valamit, aztán viszszazökkent<br />
a megszokott kerékvágásba.<br />
Füléhez emelte a kagylót,<br />
tárcsázott. Az írnok vehette fel,<br />
mert kis szünetekkel a következőket<br />
lehetett hallani. „Szólj a főnöködnek,<br />
hogy sürgős!”... Katonásan<br />
kihúzta magát, határozott hangon<br />
ismét megszólalt. „Őrnagy elvtárs,<br />
V. Menyhért főtörzsőrmester jelentkezem!”...<br />
„Jelentem, találtunk<br />
valamit.”... „Úgy gondolom, tudnia<br />
kell róla, mert az ön szolgálati ideje<br />
alatt történt.”... „Nem szeretném,<br />
ha a jelentésünkben különbözőképpen<br />
szerepelne. A száma: PA.....” ...<br />
Itt hosszabb szünet, majd... „Van ott<br />
valami papír, amit meg én szeretnék<br />
elhozni!”... „Akkor az éjjel, esemény<br />
nem történt?”... „Értettem, azonnal<br />
indulok!”... A hóna alá csapott egy<br />
üres mappát és gyors léptekkel elindult.<br />
Pár perc múlva telivel tért viszsza.<br />
Letette az asztalra, majd ennyit<br />
mondott. „No, Sándor, ezt megúsztuk.<br />
De most már hallgassunk, mint<br />
az a bizonyos dolog a fűben.”<br />
Az ügy lezárult, nem emlegették<br />
többé, fenyítés sem történt. Igaz, az<br />
érintettek a következő hónapokban<br />
folyamatosan adták a szolgálatot, a<br />
laktanyát meg csak a terepfoglalkozások<br />
alkalmával hagyták el, de hát<br />
a szolgálat vezénylés kérdése, a jutalom<br />
pedig csupán adható...<br />
Az eset utáni nap reggelén, a<br />
szolgálatvezető egy üveg márkás<br />
konyakot talált az asztalán, amiről<br />
természetesen senki nem tudott<br />
semmit. Valamit viszont érdemes<br />
végiggondolni, mert az eset felér egy<br />
helyzettanulmánnyal...<br />
Szerencsés nemzedék vagyunk,<br />
elkerültük a háborút. Ha ebben a<br />
szituációban mindenki a saját bőrét<br />
próbálta menteni, bármi áron,<br />
mit tettek volna éles helyzetben?<br />
Vajon ott, mi jelentett volna nagyobb<br />
veszélyt: az ellenség vagy a<br />
saját feletteseink? Hiszen az egész<br />
századnál csak egyetlen tiszthelyettes<br />
szíve és esze volt a helyén, aki<br />
tudta, mit kell tenni... A MENYUS!<br />
Palotás, 2017-07-11.<br />
2017. július-augusztus<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Dr. Ferencz Krisztián<br />
Úgy szeretnélek<br />
Úgy szeretnélek<br />
Ahogy még senki sem szeretett<br />
Forró nyári éjszakákon<br />
Suttognám a nevedet.<br />
Ha felnéznék az égre<br />
A szemeidet látnám<br />
S repülnék hozzád<br />
Egy angyal arany szárnyán.<br />
Úgy szeretnélek<br />
Ahogy még senki sem szeretett<br />
Magas hegyek csúcsán<br />
Cirógatnám a kezedet.<br />
Ha a tisztáson végigjárnék<br />
Érezném selymes arcodat<br />
Az összes madárdalból<br />
Megtalálnám a hangodat.<br />
Úgy szeretnélek<br />
Ahogy még senki nem szeretett.<br />
Sosem felejteném el<br />
Csillogó szép szemedet.<br />
Ha egy padon ülök<br />
S magam előtt látlak<br />
Színarannyal festem meg<br />
Mesebeli orcádat.<br />
Festek egy nagy mosolyt<br />
Ajkaidra éppen<br />
Te vidáman csillogsz<br />
Ez örök csodás képen.<br />
S ahogy a szívemben a szerető lélek<br />
Magába vési e tiszta szép emléket<br />
Én úgy szeretnélek!<br />
Van egy hazám<br />
Van egy hazám, ahol élek<br />
Itt fogantak szép emlékek<br />
Van egy ország, ahol vagyok<br />
Körülöttem kicsik, s nagyok<br />
A madarak, a bokrok, a fák<br />
Együtt jelentik e szép hazát.<br />
Van egy hazám, ahol élek<br />
Itt másként gyúlnak fel a fények<br />
A méhek is másként szállnak<br />
Más színe van az ibolyának.<br />
Máshogy szól a kakas reggel<br />
Tele bájjal, szeretettel.<br />
Van egy hazám, ahol élek<br />
Itt hallgattam szép meséket<br />
Virágoznak rímek, ragok<br />
Büszke vagyok, hogy magyar vagyok!<br />
És ha a friss levegőt belélegzem<br />
Érzem, hogy több, s erősebb lettem.<br />
Van egy hazám, ahol élek<br />
S ha elmegyek, én visszatérek<br />
Visszatérek zajban, titokban<br />
Itt a szívem is másként dobban.<br />
Ha kivetnek és eldobnak<br />
Én ezt a földet érzem jobbnak.<br />
Hisz Ki megszült, sírig édesanyám<br />
Én itt születtem és ez a Hazám.<br />
Kecskemét, 2011. február 27.<br />
Fekete Zsuzsanna (Kiskunhalas)<br />
versei<br />
Barátaimhoz<br />
Oly jó, hogy vagytok nekem<br />
Nélkületek üres lenne az életem!<br />
Hisz, egyedül élek,<br />
De panaszra semmi okom<br />
Nem hajtom búra kócos fejem<br />
Mert Ti mindennap<br />
Itt vagytok nekem!<br />
Van aki reggel jelentkezik,<br />
Van aki délben, vagy este<br />
De pár sort mindennap<br />
Írtok nekem, a komputeren !<br />
Kérdezitek, hogy vagyok.<br />
S én vissza kérdezek,<br />
E mindennapos beszélgetések<br />
Jelentik az életet nekem !<br />
Kedves Barátaim !<br />
Kik, bárhol éltek<br />
Magyarországon, vagy<br />
Távoli Földrészeken,<br />
Köszönöm hogy gondoltok reám,<br />
Köszönöm, hogy vagytok nekem !<br />
Kiskunhalas, 2017. július 10.<br />
Emlékezem<br />
Nyár este volt, -<br />
Ültünk a Tó partján<br />
Csendben, némán.<br />
Meg sem fogtad a kezem.<br />
Így ültünk egymás mellett<br />
Nagyokat hallgatva bele<br />
A langyos nyári estbe.<br />
Mindketten tudtuk, ez a vége!<br />
Nincs tovább!<br />
Az utolsó cseppel betelt<br />
A képzeletbeli pohár<br />
Tudtam, a szíved<br />
Másért dobog,<br />
Tudtam a távolság mindent<br />
felemészt.<br />
Tudtam hogy búcsúzni jöttél<br />
hozzám,<br />
Ezért repültél oly sok órát<br />
Hogy ezt ki mond nekem!<br />
Nem akartad levélben megírni,<br />
Így tisztességes ez.<br />
Mindent csak személyesen,<br />
Bele a szemeimbe,<br />
Bele az arcomba egyenest.<br />
Bele! Bele!<br />
Az arcomba vágni<br />
Ennyi év után.<br />
Már nem szeretlek Téged<br />
Nem Te érted -<br />
másért dobog a szívem!<br />
2017. július 1.<br />
| 39
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Köszöntjük a Magazinunkban<br />
először publikáló<br />
Komáromi<br />
János költőt,<br />
szerkesztőt<br />
Komáromi János<br />
Öntelt szonett<br />
Lassan elporlad, mint földre hullt levél,<br />
eltűnik, mint a virág-illatú szél.<br />
Mint harmat cseppen le fűszálak hegyén,<br />
zuhan és csendes sóhajjal véget ér.<br />
Egy pillanatnyi zavar csupán a lét<br />
a mindenség kavargó kék tengerén?<br />
Azután elsimít mindent a remény...<br />
visszatér lassan a nyugalom belém.<br />
Ami megmarad belőlem örökre,<br />
változást hoz megszülető körökbe.<br />
Gazdagabb lesz az ismétlődő idő,<br />
elmosódik a múlt, jelen és jövő.<br />
Micsoda öntelt gondolatok ezek...<br />
...de amíg így hiszek, addig létezek.<br />
Versem a honlapomon:<br />
http://www.verselo.gportal.hu/gindex.php…<br />
Kálló Edit Tímea (Zsombó)<br />
Ajándék<br />
Az vagy nekem, mint holdfénynek a csillagok,<br />
Szeretettel ölelve eggyé válva ragyoghatok!<br />
Minden szereteted érzem a lényemben,<br />
Szívem minden pillanatot ott rejtett el.<br />
Köszönöm, hogy aznap eljöttél, nem fáradtál érte,<br />
Megismerjem csodás valód, - szívem kérte.<br />
Immár boldogabb vagyok, mert veled több lettem,<br />
Általad is gyarapodott, és szebb lett az életem!<br />
A Vallomások című<br />
Antológiából vettük át…<br />
Fülöp Benjáminné (Kiskumajsa)<br />
Villás farkú fecske madár<br />
Te gyönyörűséges, szépséges, kedves isten madárkája.<br />
„Eresz alatt fecskefészek, fecske madár sírva nézlek”, ha látnék a könynyeimtől.<br />
Főleg akkor és ott. A család nagyon szerette a fecskéket, és az úgy<br />
látszott, kölcsönös. Mind elmentek és visszajöttek a drága kedves „molnár-fecskék”.<br />
Ez a fajta honos errefelé. Elmenéskor és érkezéskor mindig<br />
beköszöntek. Körberepültek a konyhában.<br />
Volt olyan is, hogy háromszor költöttek egy nyáron. Nagyon jól érezték<br />
magukat az istállóban, annak gerendáira rakott fészkükben. E helyen<br />
sok rovar szálldos, ami kiváló táplálék a madaraknak. Jól felerősödve<br />
vághattak neki a hosszú-hosszú távolságnak.<br />
Nagyon gondosan készülődnek neki az útnak. Edzenek, kiülnek a villanydrótokra<br />
„csiripelni”. Egyik alkalommal egy ilyen út előtt a két szülő<br />
fecskepár többször is berepült a konyhába. Közel jöttek, visszamentek,<br />
ismét jöttek és ez már úgy tűnt nem a szokásos búcsúzás. Hát mi? Már<br />
feltűnő! Berepülés, kirepülés. Figyelni kezdtük őket. Mindig visszamentek<br />
a fészkükhöz, és különös hangot adva szálldostak ott. Óvatosan<br />
odamentünk a fészekhez, benne egy kisfecske volt, szinte kipányvázva!<br />
Valahogy a lábára rátekeredett egy erősebb szénaszál. Ott feküdt holtan.<br />
Már semmit nem tehettünk érte, az életéért.<br />
„Fecske madár sírva nézlek”, te már el sem repülsz, vissza sem jössz.<br />
A kertben a rózsabokor alá temettük. Ő már örökre itt maradt.<br />
S a rózsabokor ezen a nyáron még sokkal szebben virágzott. Aki ránézett,<br />
mintha szólna hozzá.<br />
„Egy rózsaszál” egyszer volt kisfecskéről beszél.<br />
Ismét Jelentkezik Szántó Ilona…<br />
A Mátészalkán született és ma is ott élő költőnő a korábbi években<br />
többször szerepelt folyóiratunkban és állandó résztvevője az Antológiáknak.<br />
Legutóbb a Vallomások című kötetben olvashattuk verseit. Most<br />
az ott - kedvező fogadtatású - összeállításából válogattunk.<br />
Szántó Ilona<br />
Helyem keresve<br />
Összekuszálódott előttem sok minden.<br />
Idegen vagyok, vagy e világ idegen?<br />
Tán csak az idővel nincs valami rendben?<br />
Lehet túl korán, vagy túl későn születtem?<br />
Vallomás<br />
Úgy vártam rád,<br />
hogy visszatérj,<br />
életem alkonyán<br />
Te légy a fény!<br />
Válladra borulva<br />
vallomást tegyek,<br />
legnagyobb szerelmem<br />
Te voltál nekem!<br />
Szántó Ilona<br />
második párjával<br />
Rejtett vallomás<br />
Kabátzseb mélyén,<br />
egy fecnin,<br />
összegyűrt álom,<br />
széttépett vallomás...<br />
Mióta kuporog,<br />
melengeti kezem.<br />
- Eddig jutott levelem.<br />
Árnyék utamon,<br />
egy régi szerelem.<br />
A csalódás völgyén<br />
ha túljutok,<br />
összegyűrt álmom -<br />
eldobom.<br />
Akkor is konokul kísér,<br />
kabátzseb mélyén,<br />
egy fecnin;<br />
mint homályba tűnő<br />
kísértet - :<br />
40 | 2017. július-augusztus
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Kati néni fertályoskocsija Székesfehérváron<br />
Habsburg Frigyes szobra Mosonmagyaróváron<br />
Fekete Sándor fotói<br />
Boór János fotóján: Pincei hangulat<br />
Boór János fotója - Régiségek<br />
Tordai Rozália (Székelyszenterzsébet)<br />
fotóján: A Segesvári óratorony<br />
E. Nagy István<br />
Haza csak egy van<br />
Bármerre jársz is a nagyvilágban, - bármilyen csodás<br />
helyeken, - rövidebb vagy hosszabb idő után ráébredsz<br />
arra, hogy „haza csak egy van” és sehol a világon nem érzed<br />
olyan biztonságban magad, mint szülőhazádban, esetünkben<br />
Magyarországon!<br />
„Hogy milyen szép és gyönyörű ez az ország, csak akkor<br />
jöttem rá, amikor több évtizeddel ezelőtt az államokba<br />
költöztünk családunkkal, - Kanadába - mondja a már sok<br />
helységet, várost és községet meglátogató Judit, mert ez lett<br />
a legújabb hobbija, hogy egy évben egyszer hazajön távoli<br />
„hazájából”, és felfedező útra indul az országban. A sors<br />
különös szeszélye folytán, az idén a szatmári térség kisközségeire<br />
esett a választása. Elmondása szerint régebben volt<br />
már Szatmárcsekén is, most a kölcsei templom keltette fel a<br />
figyelmét, és ha már erre járt, betévedt a „balladás” Penyigére<br />
is, ahol Kormány Margit tanítónő, muzeológus és helytörténész-írónő<br />
fogadta, és elénekelte neki a híres balladát, majd<br />
könyvei ajándékozásával tette feledhetetlenné ezt a csodás<br />
napot. Hiszem, hogy mindkettőjüknek is az volt!<br />
Majd ellátogatott a szintén híres „Lekvárdába” és megtekintette<br />
Kőrösi Miklósné vállalkozását, az ízek birodalmát, és<br />
a helyi temetőben, a kilenc kislány kopjafáit is! Kérdésemre,<br />
hogy tetszett-e neki a vidékünk, és mit tapasztalt a községekben,<br />
így válaszolt; - „mióta nyugdíjba mentem, minden évben<br />
hazalátogattam, és továbbra is szeretném ezt tenni. Imádom<br />
ezeket a kis községeket, meghitt, nyugalmas, tündéri kis<br />
2017. július-augusztus<br />
falvak, az emberek egyszerűek, kedvesek, közvetlenek. Margitka<br />
mindkét könyvét elolvastam már, és nagyon tetszettek.<br />
Egy kedves, intelligens hölgyet ismertem meg benne, és csak<br />
gratulálni tudok a könyveiért! Azóta voltam Kölcsén is, ott is<br />
gyönyörű volt a kis református templom. Ezeket a kis református<br />
templomokat különben is nagyon szeretem, képes vagyok<br />
5-6 órát utazni Nyíregyházáról busszal, vagy vonattal,<br />
hogy láthassam őket.<br />
Továbbá szeretek még szépirodalmi könyveket olvasni,<br />
kertészkedni - már ha van hol - mert a virágokat nagyon<br />
szeretem. Keresztrejtvény fejtés, zene, színház, és a két gyönyörű<br />
cicámban való gyönyörködés aranyozza be életemet.”<br />
Fehérgyarmat, 2017.augusztus. 02.<br />
Margit és Judit, - a két honfitárs megtalálta egymást!<br />
| 41
Színház az<br />
egész világ,<br />
avagy fotókkal<br />
a Föld körül<br />
Ezzel a címmel nyílik meg a VI-<br />
DOR Fesztivál keretében, a Móricz<br />
Zsigmond Színház kiállítótermeiben<br />
Sipos László fotókiállítása.<br />
– Az itt szereplő huszonnyolc hatalmas<br />
fotográfia öt földrész huszonöt<br />
országából való. A képválogatást<br />
pedig a VIDOR-on eddig bemutatott<br />
darabok címei ihlették. Ezzel egy időben<br />
Vásárosnaményban, majd pedig<br />
Debrecenben, az Akadémiai Bizottság<br />
(DAB) székházában nyílik kiállításom,<br />
szíriai műemlékfotóimból<br />
– nyilatkozta magazinunknak Sipos<br />
László.<br />
Ibán gyermekek (Malajzia)<br />
Palmyra<br />
Kohán József (Dunavarsány) versei<br />
Hallgatni tanulok<br />
Hallgatni tanulok őszi alkonyattól,<br />
őszi alkonyatban hajladozó lombtól.<br />
Őszi ködben, őszi csöndben<br />
néma hangot várok:<br />
agyamban a gondolatok<br />
már csak kósza álmok…<br />
Mi atyánk, ki vagy a<br />
mennyekben...<br />
Add meg nékünk mindennapi<br />
kenyerünket,<br />
hogy csillapítsuk<br />
éhségünket!<br />
Add meg nékünk mindennapi<br />
gondolatunk,<br />
hogy munkát kapjon<br />
mohó agyunk!<br />
Add meg nékünk mindennapi<br />
szerelmünket,<br />
hogy díszíthessük<br />
életünket!<br />
Egyedül is veled<br />
Magamnak való csodák<br />
csöndjében virrasztok,<br />
kívül is belül is<br />
oszlik a homály:<br />
Fényesen megjelensz,<br />
és adod a vigaszt, hogy<br />
nem lehet ez másképp<br />
többé soha már…<br />
Álom az élet<br />
Álom az élet,<br />
s élte a legszebb annak már,<br />
ki a végtelen éjre<br />
lehunyta szemét…<br />
Suscipe me, Domine!<br />
Suscipe me, Domine!<br />
Suscipe me, Terra!<br />
(Megy az ember akkor is,<br />
hogyha nem akarja!)<br />
Köszöntjük új<br />
tagunkat,<br />
Bánki Benit (Pécs)<br />
jelzőlámpaláz<br />
a pirosnál megtorpanok.<br />
a sárgánál rád gondolok.<br />
a zöldnél messze rohanok.<br />
hát hogy vagyok? sehogy vagyok.<br />
a világ nélkülem mozog.<br />
én gyászosan megindulok.<br />
tudom, mi is egymás<br />
jelzőlámpáiként<br />
gyúlunk ki, majd váltunk<br />
át egy másik színre.<br />
én maradnék veled<br />
párhuzamos lámpa,<br />
hogy egymást követve<br />
jelezzük, menni kell.<br />
te félsz piros és zöld<br />
lenni, én csak tőled<br />
félek, hisz sárgánál<br />
készülünk indulni.<br />
majd begyűjtöd összes<br />
együtt elszórt fényünk,<br />
én magammal viszem<br />
áramszüneteink.<br />
mert együtt vezettük<br />
ismeretlen kanyar<br />
felé azokat, kik<br />
megálltak fényünknél.<br />
hogy elbotlunk egymás<br />
tiltásánál, bennünk<br />
lekapcsolhatatlan<br />
fényünk indokolja.<br />
a pirosnál arra várok.<br />
a sárgánál rád gondolok.<br />
a zöldnél utánad futok.<br />
a pirosnál felsóhajtasz.<br />
a sárgánál félő arc vagy.<br />
a zöldnél világítasz.<br />
42 | 2017. július-augusztus
Dinók Zoltán (Kecskemét)<br />
A meggátolt<br />
öngyilkosság<br />
Az osztályban nagy volt a csend,<br />
mindenki el volt foglalva. Bálint<br />
azonban úgy észlelte, hogy Ernő<br />
nem érzi jól magát. Mi járhat a fejében?<br />
– gondolta. Csak ült a székben<br />
s egyfolytában forgolódott. De<br />
ha nem érzi jól magát, akkor miért<br />
nem jelzi?<br />
Nem, itt másról lehet szó. Mintha<br />
valamire készülne.<br />
Aztán Ernő egyszer csak kikéredzkedett<br />
a WC-re. Alig telt<br />
el egy perc s Bálint is kérte, hogy<br />
kimehessen. Ahogy kiért, azt látta,<br />
hogy a mosdó helyiségben lévő<br />
Ernő egy borotvapengét nézeget.<br />
Bálint habozás nélkül cselekedett,<br />
és elvette tőle. Félig háttal állt neki<br />
az osztálytársa, így könnyen ki<br />
tudta csavarni a kezéből a pengét.<br />
De közben őt is elfogta a rémület, s<br />
alig tért magához.<br />
– Teljesen megőrültél? – kérdezte.<br />
– Hagyj engem!<br />
– De hát mi bajod van? – folytatta<br />
lihegve Bálint.<br />
- Elegem van az életből!<br />
– Nekem meg belőled! Itt akartál<br />
öngyilkos lenni? Másra nem is<br />
gondolsz? Itt akartál vérben fagyva<br />
elterülni?<br />
- Ernő hallgatott. Bálint a pengét<br />
eltette.<br />
– Még egyszer kérdezem: miért<br />
akartad ezt tenni?<br />
– Az apám szigorú velem!<br />
– Na ezt majd megbeszéljük!<br />
Most azonban vissza kéne’ mennünk<br />
a terembe, hiszen már biztos<br />
hiányolnak minket!<br />
Aztán hírtelen a tanár úr pár<br />
diákkal megjelenik a WC-ajtóban.<br />
– Mit csináltok ti itt?<br />
– Semmit. Csak rosszul volt<br />
Ernő. De már jól van, – mondta<br />
Bálint cinikus hangsúllyal, Ernő<br />
vállát meglökve.<br />
– Biztos jól vagy már Ernő? –<br />
kérdezte a tanár.<br />
– Igen. Persze. Semmi bajom.<br />
– Az órának már vége. Készüljetek<br />
a következőre. Ernő, te meg<br />
2017. július-augusztus<br />
menj orvoshoz! Vagy segíts magadon,<br />
hogy a Jóisten is megsegítsen!<br />
Aztán a diákok egy csoportba<br />
tömörülve mentek a másik tanterembe.<br />
Robi, Bálint legjobb barátja<br />
menet közben megkérdezte:<br />
– Mi baja volt Ernőnek? Hiszen<br />
nem szokott betegeskedni!<br />
– Á… semmi különös. Múló<br />
rosszullét.<br />
– De honnan tudtad, hogy roszszul<br />
lesz? Hiszen utánamentél!<br />
– Megérzés.<br />
Majd az egyik pillanatban, mikor<br />
Bálint nyújtózkodott egyet,<br />
hogy mozgásban legyen ellustult<br />
karja, Robi észreveszi a zsilettpengét<br />
Bálint zsebében. Hírtelen<br />
kezdett rájönni az igazságra. Bálint<br />
hazudott neki. Nem rosszul<br />
volt Ernő, hanem öngyilkos akart<br />
lenni. Ugyanis Ernő, ha egészséges<br />
is volt, mindig sokat beszélt nekik<br />
halálról, meg a kábítószerezésről.<br />
– Megvédte barátját! Micsoda<br />
jelenet zajlódhatott le kettejük<br />
közt! – gondolta.<br />
Rögtön elmesélte a barátainak,<br />
akik tovább adták az osztály minden<br />
egyes tagjának. Közben Ernő<br />
visszakérte Bálinttól a pengét, -<br />
aki átadta neki.<br />
– Remélem nem vették észre<br />
nálad?<br />
– Már hogy vették volna észre!<br />
Másnap, ahogy éppen együtt<br />
lép be az első órára Bálint és Ernő<br />
az osztályba, – Robi néhány tanulótársával<br />
együtt elkiáltotta magát:<br />
– Milyen érdekes az öngyilkos<br />
rosszullét!<br />
Mind a ketten meglepődtek. Az<br />
osztály harsogott, és eléggé faragatlan<br />
módon nevetett. Ernő szétpukkadt<br />
a méregtől. A matek óra<br />
után azonnal odament Bálinthoz<br />
és azt kérdezte:<br />
– Miért nem vigyáztál a pengére?<br />
– Én vigyáztam, csak…<br />
– Csak, mi? Te balek…<br />
– Ne haragudj rám! De legközelebb<br />
nem mentelek meg! Ezen<br />
gondolkodj!<br />
Ernő valóban megilletődött.<br />
Nagyot sóhajtott. Hiszen örült,<br />
hogy él… Majd csendben bocsánatot<br />
kért a legjobb haverjától.<br />
Megnyugodott a szíve s ment a következő<br />
órára, de bizony lehajtott<br />
fejjel…<br />
Komlóssy Tímea (Nyíregyháza) versei<br />
Nem lesz többé<br />
Nem lesz többé világosság a sötét fejekben,<br />
ha benn a keserűségtől elborul az elme.<br />
Nem lesz többé szeretet a szívekben,<br />
ha folyamatos sértés éri ebben az életben.<br />
Nem lesz többé bátorság, remény a lelkekben,<br />
ha még több csalódás jön az életben.<br />
Rohan az idő<br />
„üres járat”<br />
Folyton rohanunk, egymás mellett elmegyünk,<br />
a másikhoz nincs már egy szép szavunk,<br />
becsukott szemmel réges-rég már rossz<br />
úton haladunk.<br />
Üres fejjel, üres szívvel élünk, nincs semmi<br />
meghatározó élményünk.<br />
Szürkék, egyhangúak a napok, az idő<br />
mellettünk elrohan,<br />
néha felnézve látjuk, meg kellene már egy<br />
kicsit állnunk.<br />
Tarisznya<br />
Súlya az idő múlásával egyre nő,<br />
hogy cipeld, kell hozzá nagy lelkierő.<br />
Van benne rossz emlék, tanulságos bölcsesség,<br />
siker-élmény, örömkönnyek,<br />
jó és rossz közt oszlik meg a terhed,<br />
úgy érzed: hol nehezebb, hol könnyebb,<br />
de ezt a tarisznyát életed végéig kell cipelned.<br />
Az, amit életed elején kapsz, egy „alap készlet”,<br />
tartalmát magadnak kell, hogy kiegészítsed!<br />
Legyen benne mindenféle és bőséges útravaló,<br />
ha jól beosztod, neked lesz jó, lehet akár<br />
sorsfordító.<br />
A sors ritkán igazságos<br />
A sors ritkán igazságos,<br />
hagyja, hogy a gonosz uralja a világot.<br />
Mikor vehetjük kezünkbe saját életünk,<br />
mikor jön el az az idő,<br />
hogy nem más dirigál nekünk.<br />
Nem mások, mondják meg, miként<br />
osszuk be, időnk, pénzünk, energiánk,<br />
s az úton merre menjünk tovább.<br />
Dinók Zoltán<br />
Komlóssy Tímea<br />
| 43
Dr. Katona Sándor Díszpolgári Címe<br />
A tudósítást küldte: E. Nagy István Nábrádról<br />
Tisztelt Vendégeink!<br />
Kedves Nábrádiak!<br />
Úgy gondolom, hogy mai elüzletiesedett,<br />
hamis értékeket felvonultató<br />
világunkban fontos, hogy olyan példaképeket<br />
állítsunk, akik egy életen át vitt<br />
kitartó szorgalommal végezték munkájukat.<br />
Fontos, hogy legyenek előttünk olyan<br />
életpályák, amelyek azt tanítják, hogy a<br />
tehetségnek, a szorgalomnak és a becsületnek<br />
meg van a maga jussa. És ez a juss<br />
nem feltétlenül az anyagiakban, hanem<br />
az annál fontosabb, erkölcsi megbecsülésben<br />
ölt testet. Fontos, hogy a felnövekvő<br />
nemzedék egy olyan országban nőjön<br />
fel, ahol becsülete van a kitartó munkának,<br />
a szorgalomnak, a szellemi és lelki<br />
értékeknek. Olyan életutakat mutassunk<br />
fel a fiataloknak,<br />
amelyek<br />
nem a könynyen<br />
szerzett<br />
és gyorsan elillanó<br />
hírnévről<br />
szólnak, hanem<br />
a tudásról és a<br />
tehetségről, a<br />
teljesítményről.<br />
Ezen a mai<br />
napon Nábrád<br />
Napján szeretnénk<br />
egy ilyen példaképet állítani valamennyiünk<br />
elé, és szeretnénk számára a<br />
Nábrád Díszpolgára címet adományozni.<br />
A képviselőtestület döntése alapján ezt a<br />
címet Dr. Katona Sándor főorvos úr kapja<br />
meg.<br />
Dr Katona Sándor 1930-ban Jánkon<br />
született. Az orvosi pályára szerető édesanyja<br />
bíztatta a kitűnő tanuló jó eszű fiát.<br />
A kitűnő bizonyítvány jutalmát élete első<br />
őzbakjának elejtése jelentette, 1944 áprilisában,<br />
tizennégy éves korában. Innen<br />
ered a vadászat mai napig tartó szeretete.<br />
A középiskolát két országban járta ki:<br />
1940-től 44-ig a Szatmárnémeti Királyi<br />
Katolikus Főgimnáziumban, utána a<br />
debreceni piaristáknál tanult, majd Mátészalkán<br />
érettségizett. 1950-től Debrecenben<br />
készül az orvosi hivatásra, ahol<br />
a sport iránti szeretet is töretlen marad,<br />
egészen az NB I –es futball karrierig jut.<br />
Szamos parti kis falunkba, Nábrádra,<br />
1956. szeptember 15-én érkezett, ahol 23<br />
évet töltött. Ezek alatt az évek alatt lelkiismeretes<br />
háziorvosa volt Nábrádnak,<br />
Kérsemjénnek és Panyolának. Futballcsapatot<br />
hozott létre és vállán vitte a nábrádi<br />
sportéletet. 1969-től betölti a járási tisztiorvosi<br />
tisztet is. Dr. Katona Sándor ekkor<br />
költözött be Nábrádról, s lett fehérgyarmati<br />
lakos. 1969 őszétől nemcsak körzeti<br />
orvos, hanem járási tiszti főorvos is volt,<br />
így módja nyílott arra, hogy orvosokat,<br />
szakembereket hozzon az akkor igen<br />
szegényes vidékre. Nem is tétlenkedett<br />
egyetlen percet sem. Négy új általános,<br />
négy fogászati körzet létesítését, három<br />
gyermekorvos letelepítését és három<br />
gyógyszertár megnyitását köszönheti<br />
neki azokból az időkből a régió. Tizenegy<br />
új védőnői körzet és a négy helyen megszervezett<br />
hétvégi ügyelet bővíti még az<br />
amúgy sem rövid listát. A szakma mellett<br />
változatlan szerelme<br />
maradt a<br />
futball is. 1981-<br />
től üzemorvos<br />
– mai nevén foglalkozás-egészségügyi<br />
orvosként<br />
dolgozott,<br />
illetve még ma is<br />
magánorvosként<br />
praktizál.<br />
Megmaradt a<br />
harmadik szenvedély<br />
is, a vadászat.<br />
Az 1962-ben, a Margitszigeten megrendezett<br />
Koronglövő VB első helyezettje<br />
volt. Ezen a versenyen kapott medáljával<br />
egyenértékűnek tartja a Nimród érmét,<br />
a vadászember számára a legnagyobb<br />
elismerést. Az árvíz alatt elpusztult vadállomány<br />
pótlására, szerte az országból,<br />
800 élő nyulat és 30 őzet hozatott. Ezzel<br />
megteremtette az elismerten kiemelkedő<br />
minőségű őzállomány alapjait.<br />
A közelmúltban sikerült elejtenie<br />
élete hatvanadik szarvasbikáját, s azzal<br />
mintegy megkoronázva életének vadászattal<br />
összefüggő élményeit.<br />
Feleségét, több mint hat évtizeddel<br />
ezelőtt vezette a debreceni Nagytemplom<br />
oltára elé. Életem legnagyobb ajándékának<br />
tartom, hogy feleségemmel egymásra<br />
találtunk – mondta egy korábbi<br />
riportban.<br />
(...)<br />
Engedje meg doktor úr, hogy most mi<br />
is kifejezzük szeretetünket, és hálánkat<br />
azzal, hogy átadjuk Nábrád díszpolgári<br />
címét, s ezzel Önt örökös nábrádivá fogadjuk.<br />
Szívből kívánjuk valamennyien, hogy<br />
még nagyon sokáig gyógyíthasson, vadászhasson,<br />
örülhessen az unokáknak, a<br />
dédunokáknak drága feleségével együtt<br />
ebben a mostan szellemi és testi frissességében.<br />
Most tisztelettel kérem vegye át polgármester<br />
asszonytól a díszpolgári oklevelet<br />
és az emlékplakettet!<br />
Szarkáné, Orosz Marianna<br />
a nábrádi Bornemisza Géza<br />
Általános Iskola igazgatónője<br />
Tisztelt Nábrádiak,<br />
Kedves Vendégeink!<br />
Nagyon sok szeretettel köszöntöm<br />
Önöket az Önkormányzat és a Képviselő-testület<br />
nevében ezen az örömteli<br />
napon, Nábrád Napján!<br />
Az ünnepélyes megnyitón elhangzott<br />
vers utolsó két sora mély érzéseket ébresztett<br />
bennem, süt belőle a falu szeretet.<br />
„Ide kell hoznunk a nagy világot,<br />
Ide kell hoznunk mindent ami szép,<br />
ami jó, ami nemes és ami érdemes.”<br />
Nábrád az a hely, ahol gyermekkorom<br />
és ifjúkorom töltöttem, ahol nagyszüleim<br />
és szüleim éltek, élnek, ahol minden<br />
utca, ház, telítve van számomra a<br />
legszemélyesebb emlékekkel, ahol az emberek<br />
arca ablakaikból úgy dereng felém<br />
mintha a testvéremet látnám. Boldogságunk<br />
kulcsa a saját kezünkben van, gondolatainkban<br />
és tetteinkben gyökerezik!<br />
Mindenkinek hozzá kell tenni valamit<br />
képességei és tudása szerint az egyéni<br />
és közös boldogulásunkhoz. Úgy érzem,<br />
mindenki hozzá is teszi a magáét nem<br />
csekély mértékben.<br />
„Csak az tudja, hogy meddig mentünk,<br />
aki azt látta, hogy honnan indultunk<br />
el.” – írta Jókai Mór.<br />
Azt gondolom az itt jelenlévők tudják,<br />
honnan indultunk el. Azt is tudják,<br />
hogy meddig mentünk. De még messzire<br />
kell jutnunk, együtt, karöltve, egymást<br />
segítve, hogy megvalósíthassuk azt amit<br />
célul tűztünk ki magunk elé. Igazi közösség<br />
csak ott jön létre, ahol az emberek<br />
rejtélyes módon szeretik egymást, vagyis<br />
barátok. Ez véleményem szerint velünk<br />
44 | 2017. július-augusztus
is megtörtént a sportpályán igazi közösségi élet látható.<br />
Egy székely szólás szerint: „Ha napod nincs, szerencséd se<br />
legyen.”<br />
Csavarjunk egyet ezen: Most már van nekünk is Nábrádiaknak<br />
egy napunk, hát adja Isten, hogy legyen szerencsénk<br />
is hozzá!<br />
Szóljon ez a nap a békességről, vidámságról emlékezzünk<br />
majd vissza rá úgy, hogy tényleg ez volt Nábrád Napja,<br />
jól érezte magát Nábrád apraja – nagyja. Találkozzunk<br />
ugyan itt, ugyan ekkor egy év múlva!<br />
Mielőtt átadnám a szót, szeretném megköszönni a mögöttem<br />
álló kedves vendégeinknek, hogy elfogadták a meghívásunkat.<br />
Továbbá szeretnék köszöntet mondani:<br />
Támogatóinknak, előadóinknak, közreműködőinknek,<br />
segítőinknek, és mindazoknak akik bármilyen módon<br />
hozzájárultak rendezvényünk sikeréhez.<br />
Ezen gondolatok menetén kívánok mindenkinek a mai<br />
napra jó szórakozást! Érezzék jól magukat és érezzük jól<br />
magunkat egymással!<br />
Dánné Pásztor Szilvia<br />
Nábrád község polgármester asszonya<br />
Baranyi Ferenc Kossuthdíjas<br />
költő ajánlása A. Túri<br />
Zsuzsa TŰZTÜNDÉRTÁNC<br />
című kötetének hátoldalán<br />
(közös fotó a 31. oldalon)<br />
A költő – még ha művelt is – nem föltétlenül a verseiben<br />
akar okos lenni. Azokban érzelmeinek, indulatainak<br />
enged szabad folyást elsősorban. Nem valamiféle természetfölötti<br />
lény, nem próféta, mégcsak nem is néptribunus<br />
– épp olyan esendő ember, mint az őt körülvevő köznapi<br />
figurák, csak éppen az átlagosnál érzékenyebb idegrendszerrel<br />
megáldva (vagy megverve), amely antennaként<br />
működik: felfogja belső kozmoszunk jeleit, rejtett üzeneteit<br />
– és szavakba önti azokat. Nem mindegy persze, hogy<br />
milyen szavakba. Egy olasz pályatársam azt fejtegette egy<br />
konferencián, hogy a költő a leghasználatosabb eszközt, a<br />
szót használja, melynél kevés van, mit jobban elkoptattak,<br />
mellyel jobban visszaéltek volna a mindennapi életben.<br />
A. Túri Zsuzsa nem törekszik szokatlan, kreált kifejezésekkel,<br />
erőltetett stílusforradalommal hökkenteni, feltűnést<br />
kelteni. Egyszerűen csak színt vall. Őszintén, keresetlen<br />
egyszerűséggel. S ettől a póztalan, magától értetődő<br />
kitárulkozástól a leghasználatosabb szavak is újcsillogást<br />
kapnak verseiben. Persze, azért megmutatja itt-ott, hogy<br />
nyelvi, formai bravúrokra is képes, csak hát nem ez az elsődleges<br />
célja. A mesterség fölényes birtoklása sosem teszi<br />
őt mesterkéltté, mindig magávalragadó a természetessége.<br />
Nem ismerem személyesen, de már előző kötetével besorolt<br />
legkedvesebb kortárs költőim közé. Új verseskönyve<br />
is oázis a költészetet megcsúfoló, cinikus hókusz-pókuszok<br />
sivatagában, amelyekkel tele van a legtöbb irodalmi<br />
orgánum manapság. A. Túri Zsuzsa versei nem mérgezik<br />
a lelket, hanem erősítik annak immunrendszerét.<br />
Baranyi Ferenc<br />
2017. július-augusztus<br />
Te vagy a minden!<br />
Te vagy a báj,<br />
a leírhatatlan gyönyörűség.<br />
Te vagy a tűz,<br />
kitől felolvad a jég.<br />
Te vagy a szó,<br />
önmagad vagy a szeretet.<br />
Te vagy a fény,<br />
ami a sötétben követ.<br />
Te vagy a könny,<br />
mi arcomon csillan.<br />
Te vagy a rejtély,<br />
minden titkos pillanatban.<br />
Te vagy a béke,<br />
amitől a harag megszűnik.<br />
Te vagy az élet,<br />
ami veled szebbnek tűnik.<br />
Te vagy a csönd,<br />
s az idő múlása.<br />
Te vagy a minden,<br />
és szívem utolsó dobbanása.<br />
Sepsi Sándor versei<br />
Versekben létezem<br />
A vers olyan, mint az ékszer,<br />
a lelkemben hordozom.<br />
S ha rám tör az alkotási kényszer,<br />
írok, s nem alkuszom.<br />
Nem adom senkinek a lelkemet,<br />
a versekben létezem..<br />
Az írásra tettem fel az életemet.<br />
Szólj, ha ezzel vétkezem!<br />
Minden álmom, s vágyam<br />
sorok közé rejtve.<br />
Már meg van vetve halálos ágyam,<br />
s a múltam versekbe temetve.<br />
Amikor írnom kell<br />
Mocorog agyamban számtalan gondolat,<br />
amit papírra kéne vetnem,<br />
ám néha nincs hozzá kedvem,<br />
s várom, hogy jöjjön egy fordulat,<br />
ebben a mostani szürke létemben,<br />
amelytől tán jobb lesz a kedvem is,<br />
s a képzelet egy álomvilágba visz,<br />
s az álmaimról mesélek neked verseimben.<br />
Olykor fojtogat számtalan felgyülemlett érzés,<br />
s kopogtatnak szívem bezárt ajtaján,<br />
és lelkem megsebzett, törékeny falán,<br />
innentől kezdve nincs több kérdés,<br />
hogy valóban írnom kell-e,<br />
s a szavak kizúdulnak tollam hegyéből,<br />
mint hömpölygő tenger a medréből,<br />
s a kavargó érzéseimet öntöm versekbe.<br />
Csak egy perc az élet!<br />
Csak egy perc az élet,<br />
álmok szárnyán suhanó.<br />
Mindnyájunkra vár a végzet,<br />
s elröpül, akár a pillangó,<br />
elröpül az élet!<br />
Csak egy pillanat az élet,<br />
s a vágyainkkal elillan,<br />
mielőtt meglátjuk a sötétséget<br />
oly sok emlék felvillan,<br />
s elröpül az élet!<br />
Csak egy szemhunyás az élet,<br />
így múlik el minden,<br />
ám ha becsüljük a szépet,<br />
csak nevetünk majd a végen,<br />
s röpülhet az élet!<br />
| 45
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Szabó László István (Nyíregyháza)<br />
Így lett még egy házunk<br />
Apám mesélte, hogy a tanyánktól messze vót a legelőnk,<br />
messzire kellett vinni az állatokat legelni, oszt<br />
nem akarták kitenni a jószágot minden este meg reggel<br />
annak a nagy tortúrának, hogy be meg ki hajtják, ezért<br />
éjszakára is kint maradt a jószág, de akkor a pásztornak<br />
is kint kellett maradnia. De mivel édesapám még csak 10 éves vót, a nagyapával<br />
együtt mentek legeltetni. A legelőnk végében vót egy kis akácerdő, meg<br />
egy kis tó, amit benőtt már a nád.<br />
Egy hatalmas eperfa állott a mezőn, az alatt hűsöltünk. Apám hozott magával<br />
egy baltát önvédelemre. Ennek aztán még komoly hasznát vettük a későbbiekben.<br />
Kegyetlen meleg vót a mezőn, meg a szél is fújt, oszt nekiláttunk<br />
kunyhót építeni. A közelben vágtunk nádat, összekötöztük, oszt a kévéket öszszetámasztottuk<br />
és kész lett a kunyhó. Így árnyékban vótunk, oszt a szél se ért,<br />
meg az eső se. Igen ám, de a pusztában néha olyan szélvihar kerekedett, hogy<br />
elfújta egyben a kunyhónkat. Úgy döntöttünk a következőt megerősítjük. A<br />
közeli fásból vastag akácfákat vágtunk ki, oszt úgy 3 x 3 m-es kalyibát csináltunk.<br />
A négy sarkára leástuk az akácoszlopokat, a tetején kicsit vékonyabb<br />
akácrúddal összecsapoltuk és egy szilárd keretet kaptunk. Az oszlopok közé<br />
vékonyabb akác azsagokat vertünk le és befontuk fűzfavesszővel. A közeli füzesből<br />
vágtunk fűzfavesszőket, úgy egy ujjnyi vastagokat, hogy erős legyen. A<br />
zöld fűzfavessző hajlékony volt, de amikor kiszáradt nem volt ember, aki meg<br />
tudta volna bontani. Stabil nyeregfedél került rá és keresztbe torokgerenda jó<br />
fajta akácból, alá állószék, amin stabilan nyugodott a tető. A közeli nádasból<br />
nádat gyűjtöttünk és zsuppba kötöttük, az került fel a tetejére. Mivel a szél<br />
ősszel elég hideg volt, ezért úgy döntöttünk, az oldalát belülről sárral betapasztjuk,<br />
hogy szélvédett legyen.<br />
A mázolást kívülről is elvégeztük tehéntrágyával. A kunyhó végén egy külső<br />
kéményt raktunk, belülre meg egy egyszerű tűzhelyet, ahol meg tudtuk<br />
melegíteni az ételt, illetve meleget adott, ha kellett. A tűzhely keretét hasított<br />
akácfából készítettük, oszt sárral beöntöttük, majd kiégettük, és kész vót a tűzhely.<br />
Amikor az asszony kijött, nem akart hinni a szemének. Honnan lett itt<br />
ez a palota, mikor tavasszal még csak egy csőszkunyhó vót. Addig meddig<br />
tódoztuk-fódoztuk amíg egy kis ház nem lett belőle. Akkor körbe kerítettük<br />
a portát, - középen az eperfával és a házzal, hogy udvara legyen. A másik<br />
éven ástunk az udvaron egy kutat, így lett egy gémeskutunk is, a ház elé akácfából<br />
oszlopokat ástunk le és csak hamar kész lett előtte a tornác is. Annyira<br />
kiterebélyesedett, hogy az egész család szekérrel járt ki, mert tengerit, tököt<br />
vetettünk. A sikeren felbuzdulva, csak hamar készült az állatoknak is fedett<br />
hely éjszakára. Vékony hosszú akác azsagokkal körbezártuk a legelő állatokat,<br />
így nem kellett mindig felügyelni rájuk, persze a munkálkodásunknak az lett<br />
a következménye, hogy a kis akácos igen csak megritkult, mert még tüzelőt is<br />
abból vágtunk.<br />
Az udvarba ültettünk meggyfát meg diófát is, a másik felében pedig konyhakert<br />
lett. Jó lecke vót ez a nyár édesapámnak, aki pár hónap alatt megtanulta,<br />
hogy a találékony paraszt ember a semmiből is tud házat építeni. Hát így<br />
lett a pusztában még egy házunk, - Isten kegyelméből.<br />
Humor<br />
Pistike bőg, mikor az anyja hazaér.<br />
Kérdezi, mi a baj?<br />
- Az apu kétszer is megvert.<br />
- Miért?<br />
- Megmutattam az ellenőrzőt.<br />
- És?<br />
- Tele volt egyessel, kettessel.<br />
- Ezt megértem, de miért vert meg<br />
másodszor is?<br />
- Mert kiderült, hogy az ő gyerekkori<br />
bizonyítványát mutattam meg.<br />
***<br />
Miért kell a nőnek inkább szépnek,<br />
mint okosnak lennie?<br />
Mert a férfiak inkább látnak, mint<br />
gondolkoznak.<br />
Szántai Sándor (Budapest) versei<br />
Háborgó világ<br />
Ki a magyar?<br />
Sokféle nép lakja szép hazámat:<br />
egyik így zajong, másik meg amúgy…<br />
Végül is nem tudják, merre az út?<br />
Van, ki zászlót lobogtat nagy széllel<br />
s apját-anyját is tagadja. Miért?<br />
Mert dolgoztak, éltek valamiért?<br />
Van, ki ezer évre visszatekint,<br />
poros-rögös úton poroszkálna,<br />
hogy miként teljesülhetne álma…<br />
Aki halkabban szól, messzebbre lát!<br />
Őt a háttér izgatja, de nagyon:<br />
Hol nyílnak ajtók s hol az alkalom?<br />
És vannak a rafinált lelkűek:<br />
Sóhajtgatnak, bajuk egyre nagyobb.<br />
Értük nem szólhatnak a harangok?<br />
Sokakat megszállt a pénz ördöge,<br />
bankokba rejtik. Nekik az minden!<br />
(Jaj, sokaknak ezredannyi sincsen!)<br />
Kelet is ránk borult és nyugat is,<br />
mindig reméltünk, tűrtünk rabigát,<br />
de nem igen változik a világ.<br />
Sokféle nép lakja szép hazámat<br />
és végül is – mondd – ki hát a magyar?<br />
Mind, ki önmagának csak jót akar?<br />
Észak Árnyai<br />
Mindenkit cudar probléma emészt<br />
általunk hamis mosolyok ágán,<br />
mert pangó húron feszül az élet<br />
cincog bedobott hírek hallatán.<br />
A Citadellán szavak hangzottak:<br />
népünk harcát idézve s átmosva.<br />
Hányszor éltük meg észak árnyait<br />
voltunk legyőzve és éltünk szorongva.<br />
Azért mégis emeljük fejünket,<br />
a tört utakon életre kelve<br />
magunkba fojtott, de nyitott daccal<br />
tenni akarásra vagyunk ítélve.<br />
Adj Uram erőt további létre!<br />
Mozduljon lovag s köznapi ember,<br />
folyók, völgyek, dombok magaslatán<br />
legyen szívünk telve szeretettel.<br />
Kraszna, Szamos vizével is táplált<br />
örök, nagy bővizű folyónk, Tisza<br />
emlékek garmadáját éltető<br />
szülőföldünk, gyönyörűséges haza!<br />
46 | 2017. július-augusztus
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Hudák Rudolf (Napkor)<br />
Elmélkedés a<br />
múltról és jövőről…<br />
„Soha ne felejtsd el, hogy honnan jöttél,<br />
és miért csináltad magadnak azt a zűrzavart,<br />
amiből most szabadulni akarsz.”<br />
<br />
(P. P.)<br />
Sokan vannak közöttünk, akik keresik:<br />
„mi végből is vagyunk a Földön?”<br />
A lehetséges válaszok között ott találjuk<br />
a következőket is, többek között: azért,<br />
hogy valamilyen fontos dolgot tegyünk<br />
a világért, - vagy egyszerűen csak<br />
azért, hogy „híres emberek” legyünk.<br />
Bár a kettő együtt is elképzelhető.<br />
És ebből egyenesen adódik egy újabb<br />
fontos kérdés: „Honnan tudhatod, hogy<br />
van-e még dolgod a Földön?” - Hát abból,<br />
hogy élsz.<br />
Amire sok ember már nem gondol,<br />
vagy nem jut az eszébe<br />
Amióta az embereknek eszük van<br />
és gondolkodnak, illetve nyelvük van,<br />
Balassa Jenő (Dombóvár)<br />
Szoros kapu, keskeny út<br />
- és tudnak beszélni, - azóta keresnek<br />
maguknak „felettük” álló uralkodókat,<br />
vagy Isteneket.<br />
Krisztus előtt 3 – 2 ezerben Egyiptom<br />
volt a világ vezető hatalma, s uralkodóik,<br />
a fáraók isteneknek vallották<br />
magukat, illetve alattvalóik is annak<br />
tartották őket. Ezért is emeltettek a<br />
maguk számára monumentális piramisokat,<br />
mert hittek a feltámadásukban. A<br />
piramisokon naponta 10 ezer ember is<br />
dolgozott, s némelyiket 15 – 30 éven át<br />
építették a rabszolgák, köztük számosan<br />
a zsidók közül. De rajtuk kívül még<br />
nagyon sok istenük volt az itt élőknek,<br />
azonban Ámon volt az Istenek királya.<br />
Görögországban tizenkét Olümposzi<br />
Istent tiszteltek, ám számos alvilági,<br />
és egyéb isteneik is voltak.<br />
Így volt ez abban az időben Rómában<br />
is, sőt az egész világon. És ebből<br />
a nagyon sok istenből mindegyiknek<br />
tulajdonítottak valami jelentőséget.<br />
Valamivel mind foglalkozott, valami<br />
feladata mindőjüknek volt, stb. Sok<br />
időbe telne felsorolni az ókori összes<br />
Istent. Róluk mára sok könyvben olvashatunk...<br />
Varázslatos világ sok gyönyörűsége, szépséges, titkos vonzó lüktetése<br />
Mind, mind hívnak és várnak, hogy add oda magadat sok-sok szép csodának.<br />
De vigyázz, - mert a fény árnyat lenget, s a túl szabad élet talán halálba kerget.<br />
A zsidók egy Istenben kezdtek hinni<br />
évezredekkel ezelőtt<br />
Jézus születése előtt 1503-ban, - az<br />
„Isten sugallata által” - Mózes elkezdte<br />
Isten igéjének írását. Zsidó írástudók<br />
megírtak 39 Szent könyvet, - amelyet<br />
Ószövetségnek neveznek a Bibliában.<br />
A zsidók a Szent könyveket 1600 éven<br />
keresztül írták. Akkor kezdték, amikor<br />
Egyiptom volt a legnagyobb hatalom, és<br />
akkor fejezték be, amikor Róma uralta a<br />
világot.<br />
A nagyhatalmú Univerzum Istene,<br />
a mi Földünkre küldte el a fiát, - Jézus<br />
Krisztust, - aki: Szentlélektől fogantatott,<br />
Szűz Máriától született. Ő valóságos Isten,<br />
valóságos ember, valóságos test és<br />
vér, aki miérettünk, a keresztény emberekért<br />
feláldozta magát, keresztre feszítették,<br />
meghalt, de harmadnapon feltámadt<br />
és felment a Mennybe az Atyához és ott<br />
ül a jobbján.<br />
Apostolok, evangélisták, és keresztény<br />
emberek, - Jézus Krisztus tanítása által -<br />
megírtak 27 Szent könyvet. János apostol<br />
utolsó könyvét Krisztus születése utáni<br />
98-ik évben írta. <br />
-folytatjuk<br />
Az oldalon<br />
szereplők fotói<br />
Maradj inkább ott, azokkal, akiknek szívében szent ige dobban, s a Lélek lüktet,<br />
Hogy el ne induljanak bűnös utakra, - amerre mindig hazudó gonosz Sátán kerget.<br />
S örülj teremtő Atyádnak, s az Ő szent Fiának, ki életét adta érted, hogy legyen élted.<br />
Keresd a Lélek erejét, s ahogyan az megmutatja az Ige erejét, úgy válaszd te is utadat,<br />
Mint akit a kegyelem megtart, őriz, s az Isten szent országa felé fordítja arcodat, lábadat.<br />
Mert ha múlandó javakért, örömökért, gyönyörökért eladod lelkedet, nyugtodat nem leled.<br />
Lehet, hogy megnyernéd az egész világot, kivívva magadnak nagyságot, és sok barátot,<br />
De, ha az Úr színe előtt megjelensz ítéletre, majd semmit sem hozhatsz föl mentségedre.<br />
Mert mások verejtékén szerzett kincseid, mint bűnöd bilincsei, lesznek örök tűz kilincsei.<br />
Hudák Rudolf<br />
Inkább hallgass Teremtődre, aki Egyszülött Fiát odaadta, hogy ne juss bűnre, kárhozatra,<br />
Hanem fogadd be Jézust, légy a követője, hogy rád ragyoghasson mennynek örök fénye.<br />
Hogy hit, remény, igazság, szeretet, békesség legyenek, mik utadon folyton vezessenek.<br />
S ha jó vagy és igaz felebarátoddal, és segíted őt, ha nehéz az élete, veled lesz Isten ereje.<br />
S ha majd téged szorongat szűkség, nyomorúság, csüggedés, - Istentől megjön a segítség.<br />
Mert a kegyelem és az irgalom, mint Istentől kapott szent, éltető hatalom, ott lesz utadon.<br />
Engedj hát az irgalom szavának, fordíts hátat a bűnök útjának, azok örök halálba visznek,<br />
Mert csak Istentől kaphatsz tiszta, igaz, szent mennyei kincset, melyek örök életre visznek<br />
Tiszta szív, hűség és alázat és igaz szeretet, melyekkel másokat is Istenhez vezethetsz.<br />
Oda segítve Őt az igazság útjára, ahol az IGE és a LÉLEK, mint Isten szent adománya<br />
Szabják meg útjait, s nem fárad hiába, mert öröm, fény, békesség lesz léptei nyomában.<br />
S ha egykor eljön az ítélet napja, Jézus Krisztus Isten Szent Fia, majd magához fogadja.<br />
Balassa Jenő<br />
2017. július-augusztus<br />
| 47
Köszöntjük új tagunkat,<br />
Gulyás Lászlót…<br />
Mai számunkban ezzel a kedves<br />
versével köszöntjük a Nyírségi<br />
Gondolat alkotógárdájának új<br />
tagját, Gulyás Lászlót, aki ezt<br />
megelőzően már bemutatkozott<br />
az általunk közelmúltban<br />
kiadott Vallomások című antológiában<br />
is.<br />
Gulyás László (Monor)<br />
A dal....<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Aranyosi Ervin<br />
Hattyú a vízen…<br />
Legyen tiéd a pillanat varázsa,<br />
érintse szíved szépség és csoda!<br />
Kívánd, hogy egyszer részed legyen benne!<br />
Akard, és vágyad vezessen el oda!<br />
Csodálkozz rá, és szívd mélyen magadba,<br />
az élmény tegye szebbé életed!<br />
Erőt adjon, s reményt megújulásra,<br />
hogy álmaid nappal is élheted!<br />
Az ember néha találkozik csodákkal,<br />
Most egy kismadár dala lepett meg<br />
Mivel a zongora mindig kéznél van<br />
Hát megnyitottam, hátha szépet hall<br />
a természet, mely ablakom előtt zöldell<br />
Gulyás László a<br />
pódiumon (balról)<br />
Tudom én jól, hogy kezem könnyű,<br />
repül a billentyűk felett<br />
Nem adott a Jóisten mindenkinek ilyen kezet<br />
Végigfuttattam hát néhány kádenciát<br />
S éreztem, nem követtem el hibát<br />
Csakhogy valaki szebb futamokat tudott<br />
Hallgattam megbűvölten, Na lássuk!<br />
Szépen megcifráztam, szinte követhetetlenül<br />
S mosolyogtam magamban legbelül<br />
Ámde a fa ágán egy piciny madár mosolyoghatott<br />
Dalát szárnyára engedte, s rám úgy hatott,<br />
hogy hinni sem mertem a csodás futamot<br />
Isten dalolt maroknyi piciny testben<br />
S bármit tettem, közel sem értem e csodás muzsikáshoz<br />
Mint ahogy ember nem érhet fel az égi csodákhoz.<br />
Csató Tamás festőművész-tagunk remekművéhez<br />
Aranyosi Ervin írt hozzá méltó verset.<br />
Asperján György<br />
Matt nosztalgia<br />
Átdereng lelkemen a matt nosztalgia,<br />
az a halvány öröm, amikor csak te voltál<br />
sápadt üdvösségem, számra tódult ima,<br />
szép zsolozsma, ahogy csókomtól fuldokoltál.<br />
Öröknek látszott az a kamasz pillanat,<br />
ahogy feszült, ezüst halként villant a tested,<br />
s megvesztek a hársak érted, mikor magad<br />
kitakartad, értve, örök vággyal kereslek.<br />
Valóságod sejtés volt a mindent szabad<br />
karolásban, fülledt, zavaros szép szavakban,<br />
s hitbe ágyazva: minden mindig így marad,<br />
mert a vágy, szerelem nem csonkul, halhatatlan.<br />
Bíró Tamás festménye: Karnevál a Zrinyi Ilona utcán<br />
Idős ezüst emlék lettél, s nem fájsz soha,<br />
lépeget az idő, s te kavarulva benne,<br />
lepedőt lobogtat a szél, száll a csoda,<br />
fehér csönd zokog fel eldadogott nevedre.<br />
48 | 2017. július-augusztus
RÉPÁSI MÁRIA OLDALA<br />
Vers mindenkinek<br />
Fordítsd el fejed miközben leülsz<br />
Olvasd el és rögtön rá jössz<br />
Nem butaságok e versnek sorai<br />
Talán el is fogsz rajta gondolkodni<br />
Olvasás közben megérinti lelked<br />
S akkor sebesebben ver kicsi szíved<br />
Ajkad remegve mondja ki<br />
Higiénia fontos, jó lesz vigyázni<br />
Így cselekedj mindig míg élsz<br />
Gond nélkül, könnyedén „elmész”<br />
Ílyen sorokkal a szívedben, amely<br />
Életet, erőt és reményt ad neked<br />
Noha titokban elhíreszteled<br />
Itt van egy vers a WC falán<br />
Azt megtanulva boldog leszel talán.<br />
Vietnami partizánok<br />
Még tart a harc Vietnam földjén<br />
Még támad az amerikai sereg<br />
De fegyvert fogva, védi a hazát<br />
Sok ezernyi partizán sereg<br />
De még szórják a gyilkos bombát<br />
Washington vadász - gépei<br />
Menekülve fut asszony, gyerek ezernyi<br />
Partizánok lövik a vadász gépeket<br />
Védve a hazát, népet, a nemzetet<br />
S egyszer vége lesz e gyilkos háborúnak<br />
Szabad lesz a Vietnami nép<br />
Megteremtik a békét az erőt<br />
És a rég várt boldog jövőt<br />
(A vers a háború idején íródott)<br />
Névnapra<br />
Tizenhatodik neved napján<br />
Nyári napsugárral<br />
Nevet rám az arcod<br />
Hallgatva zongorádat<br />
Reménységgel figyelem a hangod<br />
Játékod a szívem mélyén<br />
Boldogságtól rakott fészket<br />
Amit titkon nagyon féltek<br />
Kislányom a neved napján<br />
Játszd el úgy mint mindig<br />
A legkedvesebb nótám<br />
Dalod el lányom halkan csöndesen<br />
Legyen boldog az életed<br />
Ne feled el soha őt<br />
Ő sem feled soha téged<br />
A te szerető testvéred<br />
2017. július-augusztus<br />
Mai ifjúság<br />
A mai ifjúság nem olyan mint régen<br />
Ma tanulhat mindenki okosan, szerényen<br />
Nem úgy mint 1948-ban az akkori ifjúság<br />
Ők nem tanulhattak, szegények voltak<br />
Örültek ha egy nap egyszer jól lakhattak<br />
Nekik más volt a dolguk, fegyvert kellett fogni<br />
Védeni a hazát s értünk harcolni<br />
Megtettek mindent, hogy mi gondtalanul éljünk<br />
Ó ifjú generáció példát kell mutatnunk<br />
Hogy mi igen jól tanulunk<br />
Tanulnunk kell értük is, ha ők már nem tudtak<br />
Így mutatunk utat az utánunk jövő ifjú kornak<br />
Cirmus a ravasz<br />
Csend van a ház körül, csend van a házban<br />
Csak egy cica dorombol magában<br />
Patkán alussza, megszokott álmát<br />
Mert jóízűen megette a tejfölös tésztát<br />
Haza jön és meglátja a gazda<br />
Hogy tejfölös a macska bajusza<br />
Mérgében felkapja a suhogó pálcát<br />
Megveri és kidobja a drágát<br />
Mind ezt én könnyezve nézem<br />
Egy nagyot kiáltok, mert szegénykét féltem<br />
Jaj kis micuskám, mit tettél te drága<br />
Látod, látod eltört rajtad a pálca<br />
Ezt már csak úgy teheted jóvá<br />
Egeret fogsz s elviszed, de hová?<br />
Elviszed a gazdád lábához<br />
Meglásd a büntetés alól feloldoz<br />
Boldog leszel míg csak élsz<br />
Mert többé a gazda rád sem néz.<br />
A kijelölt pályán<br />
KISZ titkárok<br />
Vannak csak jelen<br />
Fejlesztik tudásukat<br />
Kommunista elven<br />
Már csak egy nap van hátra<br />
A két hosszú hétből<br />
Megtanulták szépen sorba’<br />
Mi egy titkár feladata<br />
Utolsó nap<br />
Összegyűlnek szépen<br />
Vörös zászló leng<br />
Odafenn a szélben<br />
Vidáman vesznek<br />
Egymástól búcsút<br />
Míg el nem jön<br />
A jövő Balatoni út.<br />
( Ez a vers a Kádár rendszer<br />
idején íródott)<br />
Továbbképzés<br />
Kora reggel ébred a tábor<br />
A nap is fölkelt a látóhatáron<br />
Igyekszik bejárni útját<br />
Földre szórni millió sugarát<br />
S ha letekint, látja:<br />
KISZ-isták táboroznak<br />
A Balaton partján<br />
Reggeli tornájukat végzik<br />
Zeneszó<br />
Mikor zenét hallok<br />
Mindig nyári ízt érzek<br />
Olykor a bánattól<br />
Soha sem félek<br />
Szárnyaló muzsikán<br />
A napsugár táncol<br />
Látom ablakomból, -<br />
Elhallgatnám százszor<br />
| 49
Lévai Tibor (Zalaegerszeg) versei<br />
Betánia<br />
Jézust Betániában<br />
házába fogadta Márta, különös<br />
jelentőséget<br />
nem tanúsított iránta.<br />
Mária lábainál ülve<br />
hallgatta beszédét, fontosnak tartotta<br />
szavát, és jelenlétét.<br />
Egyre több a Márták száma, akiket<br />
nem érdekel, hogy az Úr a világban van,<br />
s vajon miért jött el?<br />
Hallani Róla nem akarnak,<br />
nem veszik igénybe,<br />
kerülik, félnek<br />
behívni Őt életükbe.<br />
Tanácsát nem kérik, mellőzik, nincs Rá<br />
szükség, pedig a Gondviselőtől naponta kell<br />
a segítség. Életünk nem független,<br />
az Úr kezében vagyunk, Nélküle jót tenni<br />
soha, sehol nem tudunk.<br />
Az első hely Őt illeti,<br />
szeresd teljes szíveddel,<br />
Őt követni kell,<br />
szolgáld boldog örömmel! Helyét nem<br />
foglalhatja el földi, - olyan nincs,<br />
szívedben ne legyen más csak Ő,<br />
az égi kincs.<br />
Márta hibázott,<br />
Jézustól el akarta vonni Máriát.<br />
Nincs pedig fontosabb<br />
mint hallgatni az Úr szavát.<br />
Máriával válasszuk a szükséges<br />
jobbik részt,<br />
jó döntést hozol, ha a bűnt<br />
elhagyod és megtérsz.<br />
Az Úr csatornái...<br />
Tömegtájékoztatás csatornái lehangolóak,<br />
sok esetben gátlástalanul rombolnak.<br />
Műsorok színvonala megszégyenítő,<br />
szemet, fület, lelket, jó erkölcsöt sértő.<br />
Megnyomorított, haldokló nemzet engedi,<br />
mert züllött társadalma nem áll ellen neki.<br />
Jó érzésű ember nem nézheti tétlen,<br />
a rosszat jóval kell legyőzni minden esetben.<br />
Tiltakozik, megszólal a lélek, tovább ne,<br />
ez a sötétség hatalma, az ördög e világ istene.<br />
Mi az Úr két lábon járó csatornái vagyunk,<br />
beszédünkért, tetteinkért felelősséggel tartozunk.<br />
Kötelességünk ismerni, és ismertetni az Evangéliumot,<br />
ez a legbölcsebb és legalapvetőbb dolog.<br />
Krisztusból táplálkozunk, Aki az Ige,<br />
azt visszük, adjuk tovább, ami van a szívbe.<br />
Mi az Úr csatornái igazságot szólunk,<br />
Istenhez a Megváltó, és a megváltás által jutunk.<br />
Kutasi Horváth Katalin<br />
Kőlelkesülés<br />
Réges-régi kövek… Formás kis saroképület<br />
alkotóelemei. Szép, íves ablakokon át<br />
levegőznek a mögöttük sóhajtozó termek.<br />
Mennyi emlék császkál ennek az ódonná avult építménynek a<br />
folyosóin! S mennyi szellem kísért falai közt nyughatatlanul,<br />
mert köztük ragadt, vagy vissza-visszatér erőtlenül, s bár tudja,<br />
hogy semmi keresnivalója nem lehet itt, mégis egyre és újra bolyong,<br />
majd szétfoszlik, újra megtestesül és próbálkozik, keres,<br />
nem fogadja el a puszta, rideg tényeket…<br />
Azt hittem, az érzéketlen kavicsok tudomásul vették a történteket.<br />
Azt hittem, hogy lezárták a múltat, hisz nem köthetik<br />
őket az érzelmek, egyszerűen csak a jelen közömbös kiszolgálói,<br />
így aztán némán és lelketlenül állnak a falak, hisz jól egymásra<br />
halmozták szilárdköveit, és gondolkodás nélkül szolgálják új<br />
birtokosait. S azt gondoltam, hogy ennyi év után én is belenyugodtam<br />
a történtekbe, enyhült az elnyomott fájdalom, hisz az<br />
idő begyógyítja a sebeket, s annak idején minden követ megmozgattunk,<br />
hogy ezek között a kövek között maradhassunk, s<br />
egyáltalán: hogy megmaradhassunk…<br />
Sok kéznek még a kő is enged…* De nem mindig. Kőből<br />
volt a hatalmasok szíve. Sok kéz ragadott tollat az ügy érdekében,<br />
sok kéz kopogtatott az illetékesek ajtajain, sok kéz szorult<br />
ökölbe – hasztalanul. Nem engedtek ezeknek a hol könyörgésre<br />
kulcsolódó, hol hevesen gesztikuláló kezeknek a kőszívek.<br />
Ellenben sok kéz kopogtatott türelmetlenül a tollával, sok kéz<br />
pötyögött unottan a laptopokon, sok kéz tartott meg bóbiskolásra<br />
hajló fejeket, miközben a napirendi pontokat tárgyalták.<br />
Ezek a kezek automatikusan nyúltak a szavazógombokhoz, gondolkodás<br />
nélkül nyomták meg, minden érzelmet, józan észt kizárva,<br />
csupán a diktált pillanatnyi gazdaságosság nevében. Egy<br />
mozdulattal semmisítettek meg hagyományokat, eredményeket,<br />
létjogosultságot. Másra kellett ez az épület.<br />
Nemrég kicsit közelebb keveredtem ezekhez a régi kövekhez,<br />
íves ablakokhoz, s a mögöttük hagyott emlékeimhez. Kikerülni<br />
sem tudtam volna, arra vezetett az utam. Mintha hallottam volna<br />
a recsegő – a csengő – hangját, majd mintha hallottam volna<br />
egyik-másik kollégám lelkes magyarázatát. Váratlanul, mélyről<br />
tört fel belőlem valami. Nem, nem egyszerűen csak egy sóhaj,<br />
több volt ez annál, s közben kibuggyant… Melegség lepte el arcom,<br />
nem tudtam, nem is akartam elrejteni, elkenni. Azt hittem,<br />
lezártam magamban életemnek ide kötődő szakaszát. Azt<br />
hittem, átléptem rajta. De üzentek a kövek, a mögöttük megbúvó<br />
szellemek.<br />
Mert ezek a kövek bizony érzéssel bírnak. Engedtek az egykori<br />
kezek érintésének, átvették a szívek rezgéseit. Nem tudtak<br />
hűvösen ellenállni. Átlelkesültek. Kizártak mögülük, de ők bármikor<br />
visszafogadnak. Megelevenednek, üzennek, békítenek, és<br />
sokszor magam is ezeken az ódon folyosókon kóborlok, érzem<br />
a kövek lüktetését.<br />
*Gárdonyi Géza<br />
50 | 2017. július-augusztus
Hajdók Zsóka<br />
(Kiskunhalas)<br />
ISTEN SZÍVE<br />
képekben<br />
Római levél 1:20<br />
„Az Ő – Isten – láthatatlan<br />
tulajdonságai világosan látszanak a VILÁG TEREM-<br />
TÉSÉTŐL fogva, mivel az alkotott dolgokból érzékelhetőek<br />
az Ő ÖRÖK HATALMA.”<br />
Krón. II. 16:9.<br />
Mert JEHOVA szemei bejárják az egész FÖLDET, hogy<br />
megmutassa EREJÉT azokért, akiknek teljes a SZÍV-ük iránta.<br />
(Károli Gáspár ford.)<br />
Mert az ÚR szemei forognak az egész Földön, hogy hatalmát<br />
megmutassa azokhoz, akik Ő hozzá teljes SZÍVVEL<br />
ragaszkodnak...<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
1. kép Gizike barátnőm udvarában a szívvirággal. Őrhegyen<br />
a kis falucskámban Anna néni udvarában volt ehhez<br />
hasonló, ám talán nagyobb bokor virág. Óvodás korú lehettem,<br />
de mikor az nyílt, én mindig megálltam a kerítés előtt és<br />
bámultam a kis szíveket. Mi így hívtuk, hogy JÉZUS SZIVE<br />
virág. Édesanyám is, Anna néni is azt mondták, hogy Jézus<br />
SZÍVE mindenkié, most felnőtt korban értettem meg, hogy<br />
Jézus SZÍVE mindenkié, aki keresi őt.<br />
Jer. 12:3<br />
Ó, Jehova, te jól ismersz. Látsz engem, megvizsgáltad SZÍ-<br />
VEMET, és látod, hogy egységben van veled.<br />
Lukács: 6:45<br />
A jó ember jót hoz elő SZÍVÉNEK jó kincséből.<br />
Jer. 31:33<br />
Törvényemet bensőjükbe helyezem, és a SZÍVÜKBE<br />
írom. Én Istenükké leszek, ők pedig népemmé lesznek, - ez<br />
Jehova kijelentése.<br />
Jer. 32:41<br />
És örvendezek bennük, ha jót cselekedhetem velök és<br />
biztosan beplántálhatom őket e földbe, teljes szívvel és teljes<br />
lélekkel.<br />
Jer 32: 39<br />
És adok nékik egy SZÍVET és UTAT, hogy mindenkor<br />
ENGEM féljenek, hogy jól legyen dolguk, nékik és az Ő fiaiknak<br />
ő utánuk.<br />
Írhatnék még nagyon-nagyon sok IGÉT, mely a SZÍV-re<br />
utal, hogy milyen is a szívünk. Én teljes szívvel imádom Jehovát,<br />
és szemei figyelnek engem, és SZÍVÉT nagyon sokszor<br />
megmutatja nékem.<br />
Most neked is megmutatom KÉPEKBEN.<br />
2017. július-augusztus<br />
2.kép<br />
Kaptunk egy kis kóstolót a Fiaméktól egyik este. Reggel<br />
korán keltem, megsütöttem a sütőben. Kirakom reggelinek,<br />
mellé szelem a friss kenyeret és lám Teremtő Istenünk szíve<br />
benne van.<br />
3. kép<br />
Már nagyon<br />
régóta tehéntejet<br />
hoznak nekem<br />
az egyik tanyáról.<br />
Míg anyósom<br />
élt, addig<br />
nagyon finom<br />
túrós réteseket,<br />
mákos kalácsokat<br />
sütött. Én<br />
nem nagyon értem<br />
ezeket a régi<br />
kelt kalácsokat,<br />
de a túrót én készítem.<br />
Így van<br />
a 4-5 liter tejből,<br />
édes tej - de<br />
így nem ihatom,<br />
mint gyerekkorban<br />
sajtárból fejés<br />
után - aztán<br />
ha kell tejszín,<br />
aztán aludttej igazi régi köcsögbe altatva, aztán van túró, a<br />
lecsurgott leve pedig a tejsavó, amit inni szoktam. Így sokféleképpen<br />
felhasználom. Esszük tejfölös túrónak, hagymával,<br />
palacsintába - ha van kedvem sütni - ha már egy kicsit<br />
savanykás akkor tojással, liszttel elkeverem, vízben kifőzöm,<br />
akkor már túrógombóc prézlivel, fahéjjal.<br />
Persze nagy tudomány az, hogy igazi jó íze legyen. Nagyon<br />
igyekeztem, este ruhába kötöttem, lecsurgott, volt tejsavó<br />
és túró, jó kilónyi, És szeleteltem reggelire és SZÍV alakja<br />
lett, amikor a tányérra került.<br />
| 51
SÁNDOR JÓZSEF<br />
(Pápa)<br />
Szerkesztő bizottsági<br />
tagunk írásai<br />
A Világegyetem<br />
Világítótornya<br />
Jn.3,16.<br />
Ott fenn a Golgotán!<br />
Ott fenn a kereszten!<br />
Szent Névsorolvasás Volt<br />
A Messiás Szívében,<br />
Két-ezrede Nagypénteken!<br />
Az Édentől a Nagy-Fehér Trónig,<br />
Elvonult az emberiség serege!<br />
Minden egyes emberért, Érted is,<br />
Kifizette a bűnadósság rettentő árát,<br />
Krisztus Jézus Egy-Egy Gyémánt Vércseppje!<br />
„Elvégeztetett!” Megismételhetetlen, Örök<br />
E szent Vérrel Írt Valóság!<br />
Óh, hát Te ember, emberiség!<br />
Eljutott-e már szívedbe, elmédbe,<br />
E Ma még Istentől Felkínált Igazság?<br />
Óh, mert Arimátiai József sírjában,<br />
Isten Örömkönnye Szent Fiára Cseppent!<br />
Transzcendens Találkozás Volt - Szent Titok!<br />
Dicsőség Istennek, Krisztus Feltámadott!<br />
Most hát már a juhok Örökre Szabadok!<br />
A Menyegzői asztalok megterítve!<br />
Az Elragadtatásra, Szent Nászra előkészítve!<br />
Alleluja! Az Éjféli Kiáltás Várható!<br />
Barátaim! Van-é Olaj a lámpátokban?<br />
Isten Parancsára várnak az Angyalok!<br />
„Mimódon menekedünk meg mi, hogyha nem<br />
törődünk ily nagy idvességgel?”<br />
Zsid. 2,3/A<br />
Óh, Jel.22,17. Hozsanna! Maranatha!<br />
Szeretettel!<br />
2017. Nagypéntekjén! S D G<br />
Az Úr Krisztus<br />
Logosz Laboratóriumában<br />
A Szent Írás „Lakmusz Papírját”,<br />
Isten a szívekben vizsgálja!<br />
Üdvös az, vagy kárhozatba vivő?<br />
Megmutatja a vizsgált hite „pH”- ja.<br />
Óh, de Ma még:<br />
Máté Evangéliuma 7,7.<br />
Ébredjetek!<br />
Óh, Van Egy Ajtó,<br />
Mely Nyitva Kétezer éve!<br />
Örök Üdvöt Nyer<br />
Bárki Azon Belépve!<br />
Krisztus Isten Szent Szíve<br />
E Szentséges Bejárat!<br />
Drága Vérrel Hintetett<br />
Útja Eme Örök Boldogságnak!<br />
Szegény az én tollam<br />
Mindazt leírni, ecsetelni,<br />
Amiről tudnának tanúskodni<br />
Gecsemáné fái s a Golgota kövei!<br />
Isten Ma még Szent Fiáért<br />
Ott Kitárt Karral Vár!<br />
Ma még a Feltámadottért,<br />
Bárkit Befogad E Sziklavár!<br />
Ám a Szelíd Hívó Szót<br />
Nemsokára Ítélet Váltja fel!<br />
Az elutasítókra jő a Bárány Haragja,<br />
Jaj, Mely nem hasonlítható semmivel!<br />
S D G<br />
Óh, Maranatha!<br />
A szemeink előtt<br />
teljesedik…<br />
A gonoszság kabátot vett magának,<br />
A szeretet, jóság kabátját!<br />
Ám alighogy felvette;<br />
Árasztotta a szabadosság szagát!<br />
Oly bódító illat ez mindenhol,<br />
Mely erkölcsi részegséget okoz!<br />
Bátran szólják a hazug trágárságot,<br />
S ez minden brutalitást csak fokoz!<br />
Óh, Barátaim, Embertársaim!<br />
Nemzeteket öl a hazug gyűlölet!<br />
Ne feledjétek! Ne feledjétek!<br />
Az el nem kerülhető Istenítéletet!<br />
Íródott 2017-ben<br />
Ébresztőnek Szeretettel!<br />
Az Élet Harcosa<br />
Kozmikus Szimfóniája<br />
Hatalmas, csodálatos dallam<br />
Érlelődött Isten Szívében,<br />
S valósággá lett e Szimfónia<br />
A Kozmoszban, mint Szférák Zenéje!<br />
A galaxisok s minden engedelmeskedett<br />
Az Örökkévaló, Mindenható Karmesternek<br />
Végtelen örömmel, dicsőítéssel<br />
A Szent-Háromság Istennek!<br />
Óh, de jaj, jaj, a Sátán<br />
Iriggyé lett E Csodától!<br />
Gonoszul fellázadt,<br />
S eltelt önmagától!<br />
Évát s Ádámot is<br />
Óh, jaj, elbuktatta!<br />
A bűntől, disszonáns lett<br />
E csodálatos Szimfónia!<br />
Ám nem szűnt meg<br />
A Karmester Vezényelni!<br />
Óh, de közben-közben<br />
Hulltak Szent Könnyei!<br />
Sok-sok figyelmeztető ütem után<br />
Passióvá lett a Szimfónia, s<br />
A Karmester Intésére, Szent Fia,<br />
Messiásként Jött, mint Isten Báránya!<br />
Beleremegett a Kozmosz, Midőn A Fiú<br />
A Golgotán Kiáltotta: „Elvégeztetett!”<br />
Zokogott-Zokogott A Karmester!<br />
Krisztus Az Igazságnak Eleget Tett!<br />
Mindezek után Krisztus Feltámadott,<br />
Ő A Mindenség Örök Ura!<br />
Amit Isten Kijelentett a Bibliában;<br />
Mind bekövetkezik, minden Prófécia!<br />
Isten A Karnagy, Ma is Int!<br />
Te is benne vagy a Zenekarában!<br />
Életed, hogy muzsikál, hogy zenél?<br />
Nem vagy disszonanciában?<br />
Óh, mert már a Záróakkordok Szólnak!<br />
A Gyülekezet Elragadtatik!<br />
Az Úrban haltak feltámadnak,<br />
S őket az Angyalok Mennybe viszik!<br />
Most hát Te bárki vagy is,<br />
Engedelmeskedj a Nagy Karmesternek!<br />
Ő A Szent-Háromság Örök Isten!<br />
Légy dicsőítője Kozmikus Zenéjének!<br />
Kadenciát is kell Neked játszanod!<br />
Mindezt szíved húrjaival!<br />
Áldva A Mindenható Istent,<br />
Várván Az Úr Jézust énekelve imádattal.<br />
<br />
Ámen és Ámen! Óh, Maranatha!<br />
S D G<br />
52 | 2017. július-augusztus
Szabó Márton-Vasi Szabó<br />
János (Szombathely)<br />
Meseregény<br />
(13. rész)<br />
Út észak felé<br />
Hideg, szeles időben hagyták el<br />
Csalavár északi kapuját a vándorok.<br />
Pöklencs prüszkölve húzta össze magán<br />
a köpönyegét, a medve is lesunyt<br />
fejjel lépdelt. Két napos út állt előttük,<br />
nyílt síkságon, se fa, se bokor nem törte<br />
meg egyhangúságát. Éjszaka a fogyó<br />
hold ellenére fagyosan szikráztak a<br />
csillagok. Tüzet gyújtani nem tudtak,<br />
nem volt miből. Barnabás, hogy megtörje<br />
a csöndet, a fogadóban történt<br />
eseményt taglalta: miért kötözködtek<br />
vele azok a barnamedvék? A kutya<br />
fölkapta fejét, pofája vigyorba torzult:<br />
- Biztos, a mackólány miatt orroltak<br />
meg rád, mareskall uram! Komolyan,<br />
Cseledzen mesterrel az indulás előtt<br />
váltottam pár szót róluk, nem szeretem,<br />
ha a pusztán lepnek meg a zsiványok;<br />
ő úgy tudta, dióligeti házalók<br />
voltak, üstfoltozók, gabonakupecek.<br />
– Sejthettem volna, Irgumburgum<br />
Bendegúz medvéi! Ha ezt tudom,<br />
betöröm a kobakjukat! – dühöngött<br />
Barnabás.<br />
– Vagy ők a tiédet. Megkapták a<br />
magukét, higgadj le! Messzi járunk<br />
Núciától, ide nem ér el Bendegúz<br />
mancsa. Jobban tartok a kihűléstől,<br />
ami hamar utolér minket, ha rövidesen<br />
nem találunk tűzifának valót – a<br />
foxi bánatosan pislogott a pofájából<br />
eregetett párán át.<br />
Másnap didergető hajnal után<br />
folytatták útjukat, hiába sütött ki a<br />
nap, nem volt sok ereje sugarának, a<br />
keleti szél átfújt még a mareskall vastag<br />
irháján is. Alkonytájban néhány<br />
lecsépelt levelű bokor került elébük,<br />
ám a tüze nem sok meleget adott, hamar<br />
elhamvadt, hamisan süvöltött fülükbe<br />
egész éjjel a szélfuvola.<br />
Harmadnap a rőtre vált pusztából<br />
görbe törzsű, szabálytalan koronájú<br />
fa magasodott ki. Ahogy közeledtek,<br />
látták: nem is annyira sudár, inkább<br />
közepes méretű. Levélzete még nem<br />
hullt le, arasznyi gömböcskék sárgálltak<br />
elő a barnászöld lombkoronából.<br />
Pöklencs elégedett pillantással lépett<br />
2017. július-augusztus<br />
Vasi Szabó János<br />
Szabó Márton<br />
a repedezett, pikkelyes szürke kérgű<br />
törzséhez.<br />
- Jó hír mareskall uram, e fácska<br />
jelzője a következő, remélem könynyebb<br />
útszakasznak.<br />
Barnabás kíváncsian szakított<br />
le egy nagyobb, napos oldalán piros<br />
gyümölcsöt. Roppant a kemény hús,<br />
ahogy belé harapott, és a medve képe<br />
rögvest fincsorgóvá vált. A foxi teli<br />
pofával nevetett: - Elfeledtem mondani,<br />
de a vadóka íze bizony fanyar,<br />
még érett állapotban is. Ahová most<br />
tartunk, Kalvafalván kitűnő mártást,<br />
lekvárt, kompótot, bort, sőt híres párlatot<br />
is készítenek belőle.<br />
- Akkor siessünk, Pöklencs! – ám<br />
ha a medve azt gondolta, hamarosan<br />
feltűnnek az említett település házai,<br />
csalódnia kellett, az út mentén sarjerdő<br />
nőtt. Mivel rozsdás levélzetét épp<br />
csak kezdte hullatni, legalább az északi<br />
szél nem járt át rajta könnyedén.<br />
A fák ritkásan álltak, hisz a vadalma<br />
kedveli a fényt. Az őszi nap lefolyt a<br />
rövid gallyak levélpamacsai közt, okkerszínű<br />
fénytócsákban gyűlt össze a<br />
ritkás avar jódbarna felületén. A látványtól<br />
felvidult szívük. Derűsebben<br />
tartott tovább a menetelés. Éjszaka az<br />
erdő közepén végre nagy tüzet gyújtottak,<br />
s az illatosan égő almafa melengető<br />
lángja mellett szunyókáltak<br />
hajnalhasadtáig.<br />
Másnap az almaerdő fái szálas<br />
füvű síkságnak adtak teret, keletről<br />
végeláthatatlan-hosszú vonulat nyomult<br />
északnak, nem volt magas, tompa<br />
taraján átbukva a kelő nap a hideg<br />
reggeli párát a tenger fölé hajtotta.<br />
Muflondombok nyúltak a messzi<br />
távolban, védve a part e szűk sávját a<br />
rómelzeni alföld jeges téli fuvallatától.<br />
Nyugatról a nagy víz nedves levegője<br />
enyhébb éghajlatot biztosított a dúsan<br />
zöldellő part menti lapályon. Az útról<br />
jól látszott a galambszürke kőből épült<br />
halászfalu, Barnabás kíváncsian szagolt<br />
bele a hűvös, sós levegőbe. A foxi<br />
botjával a település felé intett.<br />
-folytatjuk<br />
Tisztelettel küldöm ezt a kis írást,<br />
amely visszaemlékezés gyermekkorom<br />
boldog idejére, arra a kicsiny<br />
falura, ahol édesanyám született,<br />
és ahol gyermekkorom nyarait töltöttem.<br />
Ma is szeretettel emlékszem<br />
vissza az ott töltött időre. A témát<br />
az adta, hogy a község 650 éves, ebből<br />
az alkalomból rendeznek ott egy<br />
nagyszabású ünnepséget, amelyre az<br />
onnan elszármazottakat, illetve családtagjaikat<br />
is hívják. Ez a község a<br />
Bakony szívében terül el, Pápa mellett.<br />
Békás<br />
Van egy hely, messze a bakonyi vidéken,<br />
melyről édesanyám oly sokat<br />
mesélt nékem. Ez a hely egy kicsiny<br />
falu, Békás, ahol két testvérével született<br />
édesanyám réges-régen. Ott nőtt<br />
fel, s ott járt elemi iskolába, majd pedig<br />
polgáriba Pápára. Utána visszakerült<br />
Békásra, egy egyszemélyes postahivatalba.<br />
Ott élt és dolgozott még<br />
tíz évig, aztán férjhez ment, s eljött jó<br />
messzire, Kiskunhalasig. Én hamarosan,<br />
az öcsém később, megszülettünk.<br />
Nagyon sok év telt el azóta, s én még<br />
mindig szeretettel emlékszem viszsza<br />
azokra a boldog nyarakra, amikor<br />
nyaralni mentünk nagyszüleinkhez<br />
Békásra. Emlékszem a régi kacsaúsztatóra,<br />
arra a piciny tavacskára, ahol<br />
nagypapám itatta a kacsákat. Azok<br />
vidáman lubickoltak, én boldogan<br />
néztem őket, s közben kacagva szaladgáltam.<br />
Esténként kiültünk a kertbe<br />
a tornácra, a régi kis ház udvarára, s<br />
hallgattuk, hogy az út közepén hazaballagó<br />
teheneknek milyen dallamosan<br />
cseng a kolomp a nyakában. Nagypapám<br />
vajmester volt, sokat mesélt a<br />
régi szép időkről. Szavait még most is<br />
szívesen emlegetem. Nagymamám tanított<br />
meg imádkozni, sütni, főzni. Ők<br />
voltak nekem a minden. Mint ahogy<br />
ez a kis falu, amely egy ékszerdoboz<br />
eldugva a Dunántúl szívében. S az a<br />
szép grófi kastély, amelyben egykor<br />
rég a Vécsey család lakott, még mindig<br />
ott áll a régi helyén, méltóságteljesen, s<br />
a régmúltról regél egy titkos dallamot.<br />
A kicsiny templomocskát, amely ma<br />
is ott áll a temető előtt, hova oly sokat<br />
jártunk nagyszüleimmel a vasárnapi<br />
misére - nem feledem soha. Elmúlt<br />
már régen az a sok szép nyár, s a nagyszüleim<br />
sem élnek már. Én azonban<br />
még most is boldogan emlékszem<br />
vissza e csodás mesére, amely valóság<br />
volt gyermekkorom boldog idejében.<br />
2017. február 8.<br />
Molnár Erzsébet<br />
| 53
Hajdu Joli versei<br />
Elmentél<br />
Mentél fel a magasba<br />
Végtelen-járt utadra.<br />
Hagyott-világ csodafénye<br />
Világított messzeségbe.<br />
Kértem, vigyél magaddal<br />
De nem értelek hangommal.<br />
Fájó testem vonszolva<br />
Kapaszkodtam homokba.<br />
Kapaszkodó vérző kezem,<br />
Erő-hagyott fájó szívem<br />
Cserbenhagyta testemet<br />
Mélybe zárta lelkemet.<br />
Te... Én... Érted<br />
Szomorú szemedbe zártad terhedet<br />
Örök bánatodba bezártad lelkedet.<br />
Ezerszer bezárva, ezerszer feszítve<br />
Szomorú szememmel téged keresve...<br />
Ezerszer csókolva, ezerszer ölelve<br />
Ezer év keserve elszáll örökre...<br />
Emlékek<br />
Örömök, bánatok mieink maradnak,<br />
Melyek a múltunkkal új színeket kapnak.<br />
Komlóssy Tímea (Nyíregyháza) versei<br />
Ritkaságszámban<br />
Vannak még köztünk emberek,<br />
kik nem felejtették el, honnan indultak,<br />
mire a csúcsra felértek,<br />
ők se mindig fényűzésben éltek.<br />
Felvállalják múltjukat, büszkék arra,<br />
hogy a göröngyös úton elérték a céljukat.<br />
Vannak, kik a sikerhez kaptak szárnyakat,<br />
hogy magasan szálljanak,<br />
mégis köztünk a földön járnak,<br />
nem sodorják el őket a túl nagy vágyak.<br />
Számítanak ők ma ritkaságnak.<br />
Elfogadnak, nem bírálnak,<br />
nem lesik minden kis hibádat.<br />
Nem néznek le, mindig melletted állnak.<br />
d) a polgárőr által személyről készített<br />
képfelvételek az adott eseményhez kapcsolódóan<br />
csak az eljárásra jogosult hatóságnak,<br />
annak kifejezett kérésére adhatók<br />
át. A képfelvétel bizonyítékként való<br />
felhasználása is nyilvánosságra hozásnak<br />
minősül, de ez már a hatóság jogköre.<br />
110. A polgárőrök által készített azon<br />
felvételeket, amelyeket nem használhatnak<br />
fel, az adatvédelmi szabályok figyelembevételével<br />
a képrögzítő eszköz<br />
sajátosságainak megfelelő módon haladéktalanul<br />
meg kell semmisíteni, vagy<br />
törölni kell.<br />
Személy- és tárgyleírás készítése<br />
111. A személyleírás az emberre jellemző<br />
külső megjelenési jegyek rögzítése<br />
annak érdekében, hogy a későbbi azonosítás<br />
biztosítható legyen.<br />
112. A személyleírás készítése során<br />
a polgárőr a következő jellemzőket rögzítse:<br />
- neme (férfi/nő), származása (európai,<br />
afrikai, arab stb.);<br />
- kora, magassága, testsúlya, testalkata;<br />
- bőrszíne (fehér, kreol, fekete stb.);<br />
- haja (szín, sűrűség, hullámos, sima, jellegzetes<br />
frizura stb.);<br />
- szeme (szín, méret, jelleg);<br />
- orra (nagy, kicsi, pisze, széles stb.);<br />
- füle (fejhez simuló, elálló, kicsi, nagy);<br />
-- álla (szögletes, kerek, kiugró stb.);<br />
- arc jellegzetessége (markáns, ráncos,<br />
csontos, forradásos, anyajegye van stb.);<br />
- bajusza, szakálla (színe, formája stb.);<br />
- testtartása (egyenes, hajlott, görbe stb.);<br />
- mozgása (rendezett, sánta, bizonytalan,<br />
csoszogó, darabos stb.);<br />
- testrészek jellegzetességei (kéz-, lábcsonkolás,<br />
sérülés, forradás, tetoválás,<br />
anyajegy stb.);<br />
- beszédmódja (akcentus, beszédhiba,<br />
hanghordozás stb.);<br />
- megszólítása (hogyan szólították társai,<br />
neve, gúnyneve);<br />
- viselkedése (nyugodt, határozott, ideges,<br />
agresszív, türelmetlen stb.);<br />
- egyéb szokások (jobb- vagy balkezes,<br />
tartás, kényszeredett mozgások, krákogás,<br />
pislogás, dohányzás stb.);<br />
- a ruházatnak és a nála lévő tárgyaknak<br />
Kozma László Sándor<br />
A következő lapszámainkban folytatásokban<br />
közöljük az Országos Polgárőr Szövetség<br />
SZOLGÁLATI SZABÁLYZATÁ-nak<br />
tartalmát (21. rész)<br />
a pontos leírása (színe, minősége, stílusa,<br />
jellegzetessége);<br />
- milyen tárgyakat, eszközöket tartott<br />
magánál (táska, hátizsák, csomag, fegyver,<br />
szerszám, álarc stb.).<br />
Adatvédelem és titoktartás<br />
113. A polgárőrök adatvédelmi és titoktartási<br />
kötelezettségei:<br />
a) a polgárőrök illetéktelen személynek<br />
és szervnek nem adhatnak tájékoztatást<br />
olyan tényekről, amelyek a szolgálati<br />
tevékenység során jutottak tudomásukra,<br />
és kiszolgáltatásuk az állam, az együttműködő<br />
szerv, a polgárőrség vagy az<br />
állampolgár számára hátrányos, illetve<br />
jogellenesen előnyös következményekkel<br />
járna;<br />
b) a polgárőr kötelezettsége, hogy a<br />
szolgálatok helyzetéről, a feladatok végrehajtásáról,<br />
zavarairól, beavatkozást<br />
igénylő eseményekről tájékoztatást adjon<br />
a szervezet szerinti közvetlen felügyeletet,<br />
irányítást gyakorló vezető részére;<br />
c) magasabb szintű, vagy az együttműködő<br />
hatóság vezetőjének megkeresésére<br />
a polgárőrök kötelesek a tevékenységi<br />
körükbe tartozó feladatokról a<br />
tájékoztatást megadni, és erről a szervezeti<br />
felépítés szerinti közvetlen vezetőnek<br />
soron kívül beszámolni.<br />
VI. fejezet A polgárőr<br />
szolgálat tervezése,<br />
szervezése, nyilvántartása,<br />
beszámoló készítése<br />
A polgárőr tevékenység tervezése<br />
114. A polgárőr egyesületek a területükön<br />
végzendő polgárőr tevékenységet,<br />
annak területei szerint éves munkatervben<br />
rögzítsék. A munkaterv tartalmazza<br />
a polgárőr mozgalom célkitűzéseinek<br />
megvalósítása érdekében végrehajtandó<br />
feladatokat, azok felelőseit, a határidőket,<br />
valamint a rendezvények tervét. A munkaterv<br />
egy példányát legkésőbb a tárgyévet<br />
megelőző hónap 15-éig tájékoztatás<br />
érdekében a területi szövetségnek küldjék<br />
meg.<br />
-folyt.<br />
54 | 2017. július-augusztus
Hajdu Joli versei<br />
Álomkép<br />
Fény villant az úton, fogta kezemet.<br />
Vezetett hozzád, kérted erőmet.<br />
Gyógyultál nevemmel, vártál türelemmel<br />
Fény mikor köt össze égő szerelemmel.<br />
Jöttél messzeségből, sötét éj ködéből<br />
Tártad karodat megújult erődből.<br />
Fény villant mögötted szentjánosbogárként<br />
Csilingelve röppent szökőkút hangjaként.<br />
Mutattad boldogan, hogy odalenn a mélyben<br />
Emberek fürödnek virág özönében.<br />
Hívtad te is társad fényben megfürödni,<br />
Színes rét ölében boldogságot kérni.<br />
Ott álltál a szirten biztonságot nyújtva<br />
- Csak karod kell megfognom s érezhetek újra!-<br />
De hirtelen sötét lett - elröppent az álom.<br />
Most már csak azt várom: éljem újra álmom...<br />
Szerelem - közhelyek<br />
A szerelem vak ...mily szerencse:<br />
mi lenne, ha szeme lenne?<br />
Ha szerelemben szépet lelnénk,<br />
halálunkig mit keresnénk?!<br />
Molnár Erzsébet<br />
Édes hazám<br />
Mikor a templomban a harangok megkondulnak,<br />
Szívet megrengetve, a békéért is szólnak.<br />
Egy szebb jövőért, egy jobb holnapért,<br />
Játszanak egy erőteljes dallamot, mindenkiért.<br />
Imára is hív a harang hangja,<br />
Dörgedezve zengi:<br />
Imádkozzatok a magyar hazáért ma!<br />
Ez a haza oly csodás és mesés,<br />
Ám mennyien nem fedezték még fel<br />
Igazi szépségét.<br />
A lankás dombjait, a kecses hegyeit,<br />
Amelyek királynőkként emelkednek ki a tájból<br />
Még ma is.<br />
Így adva tudtul a népnek,<br />
Ne nézzetek csak úgy keresztül<br />
E magyar vidéken!<br />
Hisz ez a föld történelmet rejt,<br />
Több ezer éve,<br />
Itt minden rög ismerősként köszönt téged.<br />
Csendben titkot rejt a múlt,<br />
A budai, a szigetvári vár,<br />
S még megannyi sok szép kastély.<br />
Ez a jelen is, nem csupán csak a múlt.<br />
Hát fedezd fel hazádat,<br />
Barangold be azt a sok szép történelmi tájat,<br />
Amely segít felfedezni azt, hogy<br />
Igaz magyar vagy.<br />
S mikor hallod, hogy a harangok<br />
Újra megkondulnak,<br />
Gondolj akkor arra, hogy<br />
Hazánkért is szólnak.<br />
2017. július-augusztus<br />
2017. január 28.<br />
N. Pető ’ Szigethy Ilona<br />
(Szigethalom)<br />
Haikuk I.<br />
Fázom a nyárban<br />
Vágyom a tegnap<br />
színtelen melegségét.<br />
Temetek múltat.<br />
Magány<br />
Félem a jövőm;<br />
Pendülő szívhúromon<br />
csend ül: Mementó.<br />
Mementó móri!<br />
Emlékez(z)em rá!<br />
Vad rianása döbbent.<br />
Naplómnak (Kinek is?!) írok.<br />
In memoriam!<br />
Némán fájdalom<br />
kínban fürdeti lelkem.<br />
Kezemben virág.<br />
Őszikék<br />
Reppenő (sz)árnyak<br />
verdeső gondolatom.<br />
Szorít a szívem.<br />
Fekete Zsuzsanna<br />
Esőre várva.<br />
Rekkenő a hőség,<br />
Eső kellene !<br />
Kókadoznak a fűszálak<br />
a réten.<br />
Sárgulnak a falevelek,<br />
Égnek a nap hevétöl.<br />
A csatorna partján<br />
Magányos vadkörtefa,<br />
Rajta piciny gyümölcsei,<br />
Fonnyadnak-aszalódnak.<br />
A fa alatt pezseg az élet.<br />
Még reggel kilencet sem<br />
Mutat az óra,<br />
De, a tehéncsorda<br />
Tülekedve keres magának<br />
Némi árnyékot a fa alatt!<br />
A gulyás izzadtan kémleli<br />
az eget, s lám<br />
A távoli horizonton megjelenik<br />
Egy gomoly felhő.<br />
Nem lesz ebböl esö!<br />
Félhangon beszél a gulyás<br />
Csak úgy magának mondja.<br />
Észre sem veszi<br />
Közben a fa alatt<br />
Új élet születik<br />
A csordából egy tehén<br />
Életet ad magzatának.<br />
Köszöntjük új tagunkat,<br />
Virtyó Nellit!<br />
2017. július 7.<br />
Budapesten 2001. május 7-én<br />
születtem és itt is élek az édesanyukámmal.<br />
Jelenleg a Hunfalvy János<br />
Közgazdasági Szakközépiskolába<br />
járok. Egyre jobban érdekel<br />
az irodalom és a későbbiekben is<br />
szeretnék ebben a körben foglalatoskodni.<br />
Tervezem a Károli Gáspár Református<br />
Egyetemen folytatni a<br />
tanulmányaimat. Kedvenceim a<br />
realista írók és költők, de az ókori<br />
költészet is magával tud ragadni.<br />
Az írásaimmal a generációmhoz<br />
szólnék, de bárki megláthatja benne azt, amit én átadni gondoltam.<br />
A későbbiekben szeretnék folyamatosan jelentkezni írásaimmal.<br />
Legközelebb egy novellával.<br />
| 55
E. Nagy István (Fehérgyarmat)<br />
- A Nemzeti Megbékélés egyik kezdeményezője -<br />
„Édesapám emlékének tartoztam ezzel, aki végig hitt a Szocializmus magasabbrendűségében!”<br />
Ami a lelket megmérgezi (13. rész)<br />
A rendszerváltás<br />
hajnalán...<br />
- visszaemlékeztem édesanyám szavaira, aki oly<br />
sokszor mondogatta, hogy fiam mindent kipróbálhatsz,<br />
de a politikát hagyd ki az életedből, látod apád is mivé<br />
lett, már csak árnyéka önmagának! Apám viszont azt<br />
mondta: „ha mégis a politika hálójába keverednél, egyet<br />
soha ne feledj el, azt hogy honnan is jöttünk, honnan<br />
tornázta fel népünk, családunk magát, milyen feneketlen<br />
mélyből és sötétségből! És ha megkérhetlek, mindig az<br />
elnyomottak oldalán törj lándzsát, mert bár biztos nem<br />
kapsz babérkoszorút érte, de a becsületed, - becsületünk -<br />
megmarad, és az mindennél többet ér a számunkra!”<br />
Az úgynevezett „rendszerváltás” a fehérgyarmati<br />
„IMI”-ben ért, hol betanított motorszerelőként voltam<br />
nyilvántartva. Előtte 12 évig a mátészalkai MOM - ban<br />
tevékenykedtem. mint betanított esztergályos, vízóraszerelő.<br />
Amikor az egyik vezetőnk azt találta mondani<br />
1989. novemberében, „hogy a kiváló dolgozókat Ő már<br />
nem tünteti ki a múlt rendszer csökevényeivel. - a vörös<br />
csillagra gondolt - hirtelen eszembe jutottak jó apám<br />
egykori szavai, - véleménye: - „fiam, már nem mindenki<br />
az, aminek mutatja magát! Sok lett a képmutató, elvtelen<br />
karrierista körünkben, és abból a „800 ezerből” jó ha 100<br />
ezer az elvhű párttagok száma. Ezek az újak, már csak az<br />
eredményeinket mondják a magukénak, díszelegnek azzal,<br />
amihez nekik semmi, de semmi közük nem volt, csak<br />
élvezték a rendszer minden előnyét!”<br />
Magamról annyit, hogy 1981-től voltam az MSZMP<br />
tagja, még a mátészalkai MOM alapszervezetében lettem<br />
azzá! Hívtak, és én mentem, önként!. Az „előnyöm” az<br />
volt belőle, hogy többet és jobban kellett dolgoznom,<br />
mint annak előtte, holott már akkor is az elsők között<br />
voltam a munkavégzésben. (Kijelenthetem, hogy nagyon<br />
szép és felejthetetlen éveket töltöttem ott el, a szocialista<br />
brigádmozgalomban, brigádvezető helyettes és kiváló<br />
dolgozó is voltam!)<br />
S mivel 1991-ben, az előttem lévő KB. tag, az MSZMP<br />
XIV. kongresszusán egy nagyszerű előadással rukkolt elő,<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
már a FIDESZ „agyagba döngölő”<br />
politikája ellen, de később megijedve<br />
saját szavaitól, úgy eltűnt mint „Kossuth a ködben”, én<br />
léptem a helyére az átmeneti időkre. Számos cikkem<br />
jelent meg akkor különböző újságokban, jórészt a Kelet-<br />
Magyarországban, és már akkor is arról írtam, hogy ne<br />
jobb és baloldalazzanak, ne becsméreljék egymást, hanem<br />
keressék együttesen a kivezető utat a válságból!<br />
Munkálkodásom idején, a Pirofán a mátészalkai<br />
MOM gyáregység forgácsló részlegében<br />
Nyílt Levél Thürmer Gyulának<br />
Mivel mondanivalóm süket fülekre talált, 1994-ben<br />
kiváltam a KB - ból, de előtte egy nyílt levelet írtam a párt<br />
elnökének, Thürmer Gyula elvtársnak, mely megjelent<br />
a párt megyei lapjában, a „Munkáséletben”! Ezeket az<br />
információkat azért terjesztem a „KÖZ” elé, hogy életutam<br />
tiszta legyen minden olvasóm előtt, és ezúttal azt is<br />
lássák, hogy mindig a „Nemzeti Megbékélés” érdekében<br />
tevékenykedtem, és ezt a célomat napjainkban sem adtam<br />
fel! Mert szerintem a valós demokrácia lényege az, hogy<br />
minden náció, eszmei vonulat, retorziómentesen tudja<br />
képviseltetni magát az országgyűlésben!<br />
Fehérgyarmat, 2017. július 31.<br />
56 | 2017. július-augusztus
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
2017. július-augusztus<br />
Vass Veronika (MENADEL)<br />
Mondom a magamét…<br />
- A magányosság útvesztői -<br />
A napokban beugrott a gondolataimban, hogy az elmúlt években mit is jelentett<br />
nekem az, hogy egyedül éltem, s élek máig is.<br />
Amikor rászabadul az emberre az önállóság, sokféle inger éri. Szabad lesz attól a<br />
nyűgtől, amit már nem bírt elviselni. Kezd önmaga valódi tudására ébredni, elkezd<br />
a saját feje szerint gondolkodni, valódi öntudatára ébred. Ugyanakkor rászakad egy<br />
sereg saját gond, amit máskor segítséggel oldott meg, annak minden nyűgét, baját is a<br />
nyakába kell most vennie, a vízakna megnyitásától kezdve, ami a halálos veszélyekhez<br />
volt hasonlatos korábbi lakhelyén, egy bányász-településen. Ott, ahol az ajtón nem volt<br />
zár, s éjjel a kutyája, Boldizsár őrködött egész pirkadatig a lámpafény alatt. Ahol senki<br />
nem érdeklődött utána...<br />
Istenem, pedig de jó volt a kiskert, a csend, a madárcsicsergés hajnalonként, s egész<br />
napi tevékenység a saját terve szerint, gyümölcslekvárt főzött be, délutánonként pedig<br />
kiment Boldizsárral a rétre az aranyló alkonyatban, - lefeküdt a fűbe és nézte az eget,<br />
virágot szedett. Este kiállt a tornácra, és kedvenc költőjének verseit olvasta.<br />
Éjjel kicsit félt, hogy benéznek az ablakon vagy bejönnek az ajtón. A kutyájában<br />
azonban bizakodott. Hajnali négykor pontosan kakasszóra ébredt, ami eleinte idegesítette,<br />
mivel korábbi lakhelyén, a városban ilyet nem hallott.<br />
Aztán elkerült a Balaton déli részére. Gyönyörű vidék. Kilenchónapnyi bentlakás<br />
várt rá, egy kispatak csodálatos, zubogó vize, tajtékai , a sportpálya friss gyepszőnyege.<br />
Minden délután kiült a padra, a kutyus ott hevert mellette. Egy hatalmas akácfa alatt<br />
nyugalmat leltek a meleg elől. Télen pedig a hatalmas cserépkályha fényét nézték s a<br />
szikraparazsakat, ahogy pattogtak ki, mint a fejből a gondolatok szikrái. Az impulzivitás<br />
mindent megmozgatott a fejében. S ekkor jöttek elő az első apró jelek, amit nagyon<br />
akkor még nem észlelt.<br />
Nem észlelt, mert élvezte az önfeledt szabadságot! Hogy teljesen elmélyült a gondolataiban,<br />
hogy a saját feje osztotta az elfojtott gondolatokat! A természettel hasonlította<br />
össze az emberi természetet, s azt, hogy a természet mindig megoldja önmaga megrázkódtatásait,<br />
a fenyőfákat rázza a szél, belekapaszkodik a gallyakba, s tépázza le róluk a<br />
rárakódott hóköpenyt, s mégis ottmarad a helyén, akkor is, amikor kitombolta magát<br />
a vihar.<br />
Ellenben az ember erre képtelen! Az ember elmenekül a vihar elől, mert nem tudja<br />
és nem akarja így megoldani. A virágzás pedig nincs kataklizma nélkül. Szinte megmámorosodott<br />
attól a rengeteg emlékképtől, ami előjött, - személyisége rejtegetett titkait,<br />
összefüggéseit kezdte felhozni a mélyből.<br />
Közben a valóság is átalakult benne, mert elvesztette valódi kapcsolatait az emberekkel,<br />
volt úgy, hogy csupán 3-4 ember ment el naponta a kapuja előtt.<br />
Ugyan néhány emberrel szót váltott, mikor elment tejért, tojásért egy asszonyhoz,<br />
vagy amikor busszal elment bevásárolni egy közeli városba.<br />
De mégis igazán boldog akkor volt, amikor hazaért, - mert tudta, a kutyája várja őt.<br />
Azonban éjjelente különös neszezésre ébredt. A társalgó külső részében lépéseket<br />
hallott... Meg puffanásokat, rohangászásokat a padláson. Igaz, amíg égett a tűz, és bámulta<br />
a fényét, addig nyugalomban volt, de alig várta, hogy pattanjon egy szikra, azonnal<br />
odafigyelt arra a gondolatra, ami akkor épp foglalkoztatta, s elkezdte szántani a<br />
sorokat. Itt kezdődött... A fantáziája meglódult, s amit akkor gondolt, azt igaznak vélte.<br />
Így távolodott el egyre jobban a valóságtól, s ha tudta volna, hogy ez az elme egyfajta<br />
játéka, amely minden gondolatát valóságnak és igazságnak véli, nem keveredett<br />
volna bele a saját kelepcéjébe. Komolyan vette, hogy amit gondol, az igaz. Úgy látta az<br />
embereket, ahogy ő gondolta, pedig a másik véleményét előtte nem kérte ki, csak önkényes,<br />
maga általi igazságok mentén fogalmazott. De hogyan is lehetett volna másképp,<br />
amikor úgy élt, mint egy számkivetett?! Ebből később igen kellemetlen visszajelzései<br />
következtek, mert a realitással elvesztette a kapcsolatot, s önmaga börtönéből ugyan<br />
kiszabadult, de közben eltörött a rabmadár szárnya, s már nem tudott repülni.<br />
Így vagyunk, amikor magunkra maradunk.<br />
Kis ideig öröm, szabadság, aztán az elképzelt valóságot véljük igazságnak,<br />
ami pedig sajnos, olykor veszedelembe sodorhat.<br />
Tata, 2017. február 20.<br />
Kiss Sarolta versei<br />
Erőforrás<br />
Gyökereim mélyről jöttek<br />
Anyaföldbe jól beültek<br />
Kapaszkodnak, elágaznak<br />
egyre újabb hajtást hoznak<br />
Ágaim a fényre törnek<br />
Erőt adnak a jövőnek<br />
Leveleim évszak-váltva<br />
színesednek egyre - másra<br />
Jó lenne, ha szeretnétek!<br />
Versem fáját öntöznétek<br />
Terebélyes lombom alatt<br />
táncolnak a magyar szavak<br />
Velük kedved derül,<br />
már nem vagy egyedül!<br />
Anyanyelvünk<br />
Anyanyelvünk édes méze<br />
Duruzsoló szélben<br />
Ezer üzenetet küld<br />
Sok-sok levélben<br />
20<strong>08</strong>. november 7.<br />
Játszadoznak<br />
Felhőt kerget a Napocska<br />
Játszadoznak szórakozva<br />
Egyszer alul,<br />
máskor felül –<br />
Viccelődnek velünk<br />
Velünk<br />
20<strong>08</strong>. november 17.<br />
Csigavár<br />
Csiga – csiga - csigavár<br />
Sok kis csiga ide jár<br />
Csúsznak, másznak, hahotáznak<br />
Időnként a falra másznak<br />
Jó nagyokat nevetnek<br />
Így szaladnak a percek<br />
20<strong>08</strong>. augusztus 15.<br />
Csábítás<br />
Macskabálban, macskabálban<br />
milyen sok szép<br />
macskalány van!<br />
Fehér, cirmos, foltos, szürke<br />
kandúr szívet melengetve<br />
riszál<br />
Egész éjjel áll a bál<br />
Köröttük víg szerenád száll<br />
Cilike hogy teszi - veszi<br />
ezer kandúr dorombol neki<br />
Bájosan tipegve -<br />
szempilláját leejtve<br />
kacsint a sok lány<br />
Ezer kandúr szívén<br />
szerelem orgonál<br />
| 57
Rajcsányiné<br />
Herczegh Rózsa<br />
Szép és jó a nagycsalád. Hat testvér családjánál,<br />
Időnként események sora vár!<br />
Összejön a rokonság…van kinek, minek örülni már!<br />
A képen csak öcsém hiányzik…ő tőlünk messzebb lakik.<br />
A képen az öt leány és édesanyánk, ki fentről vigyáz reánk.<br />
(Időrendi sorrendben: Herczegh Rózsa, Valéria, (János),<br />
Angyal, Gyöngyi és Ilonka. Köztünk anyukánk. Családot<br />
alapított, megházasodott két húgomnak fiai: Tamás János,<br />
és Németh László keresztfiaim.<br />
CSALÁDI OLDAL<br />
Történések a közelmúltban...<br />
Tamás János és Fekete Éva esküvője az<br />
Etyeki Katolikus templomban<br />
Az öt leány és édesanyánk<br />
Németh<br />
László<br />
és Kiss<br />
Gabriella<br />
esküvője<br />
Dányban<br />
Boldog születésnapot! Örömteli<br />
családi esemény, hogy Misi és<br />
Zsolti iker unokáim betöltötték<br />
a 29. életévüket. Isten éltessen<br />
benneteket, drága unokáim!<br />
A SZENT ISTVÁN bazilikában<br />
volt 2017.<strong>08</strong>.06-án<br />
vasárnap Herczegh Ilona húgom<br />
5. fiú unokájának, Erik<br />
Donátnak a keresztelője.<br />
Tavaly ilyen tájban ugyanitt<br />
volt Olivér… és előzőekben,<br />
Sebestyén nevű unokáinak is<br />
a keresztelője<br />
Rajcsányi Katalin unokám, három éven<br />
keresztül folyamatosan megnyerte az<br />
Angol nyelv-versenyt!<br />
Egyszerre két aranyat nyert úszásban is.<br />
Boldizsár a bajnok úszásban.<br />
Hajrá Honvéd, hajrá Boldizsár!<br />
Zsolt unokám, a futballkapus - (Dunavarsány)<br />
Pest megye déli csoport<br />
58 | 2017. július-augusztus
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Zenei rovat<br />
29. szám<br />
Altató<br />
Derkováts Gyula<br />
(Békéscsaba)<br />
Egy érdekes emlék minden szülő számára kis gyermeke altatása. Gyakran magam<br />
voltam az elsőszülött leányom altatója. Miután zenét tanultam, ismertem néhány altató<br />
dalt. Ilyen volt Csajkovszkijtól „Szép csillagos az ég, elszenderült a rét, ezüstös fényét<br />
hinti-i rád a holdsugár”. Vagy Mozart „Aludj, a-aludj, édes, ke-edve-es gyermekem”. Vagy<br />
a lágy trombitaszó a takarodóhoz: tá tá-á, tá-ti-tá-á, ti-ti-ti…<br />
De mindez semmi ahhoz képest, hogy „Lehunyja sok szemét a ház” vagy „Lábára<br />
lehajtja fejét, alszik a bogár a darázs, vele alszik a zümmögés…” ennél csodásabb,<br />
gyerekfantáziát megmozgató képet el sem lehet képzelni. Ezt az örökbecsű verset<br />
nagyon sokszor meg kellett ismételnem az altató apuka szerepében.<br />
József Attila Altató verse nemrég újra eszembe jutott, és azok a szeretet-érzések<br />
támadtak fel bennem újra, amelyeket hajdanában éreztem. De magam sem tudom<br />
hogyan, dúdolgatni kezdtem egy furcsa dallammal, és életre kelt bennem egy új zenei<br />
költemény, amely jól követi a vers ritmusát. Igen ám, de hét versszak zenében nem lehet<br />
hétszer ugyanaz, mert az lapossá teszi a verset. Ezért egy három versszakos egységben,<br />
kétszer ismétlődik a zenei motívum, és a hetedik versszak pedig a kivétel lett. A gyermek<br />
álomba ringatásához zeneileg a keringő ütem a legsikeresebb. Az, hogy az anyuka hangja<br />
szoprán, az teljesen nyilvánvaló, és ennek a szép kicsengéséhez az f-moll hangnemben<br />
való éneklés a nyugodtságot, lágyságot jelképezi. A versszakok közötti parányi játékosan<br />
díszített zenei átmenet nem lezárja, hanem mindig feloldja az előző gondolatot és egyben<br />
a következő versszak indításához vezet.<br />
Az egyszerűség kedvéért a szóló dallam aláfestése zongorával történik, de a<br />
bevezetésben, az intermezzókban, a befejezésben a zongora főszereplővé válik.<br />
Hagyományunkhoz híven a zenei műfajunk: Örökbecsűek/Dallamokkal ölelt rímek,<br />
a kotta szerint énekelhető, de itt az ének helyett szavalatot hallunk.<br />
Kellemes meghallgatást és szép álmukhoz való hozzájárulásunkat fogadják szeretettel<br />
Róza és Gyula<br />
Elérhetőségek:<br />
https://youtu.be/oLhY99rBKKk<br />
http://www.julius-joszolgalat.com/zene-letoltes/altato/<br />
http://www.julius-joszolgalat.com/hallgasd-meg/altato/<br />
http://www.julius-joszolgalat.com/szep-zenek-versek-videon/altato/<br />
http://orokbecsuek.blogspot.com/2017/05/altato.html<br />
Jártó Róza<br />
(Orosháza)<br />
Boór János (Dunaújváros)<br />
Falusi hangulat (9.)<br />
(Elbeszélés rímekben)<br />
Falu végén áll egy ház,<br />
abban lakik a kondás.<br />
Van neki egy kutyája<br />
s tűzről pattant babája.<br />
Mikor a nyáj legelész,<br />
a babája félrenéz.<br />
Látja ő a fűszerest,<br />
meg a vándor ószerest.<br />
Egyszer a nyáj beteg lett,<br />
s még ott volt a fűszeres.<br />
Hazajött a kondása,<br />
meg a mérges kutyája.<br />
Lett is aztán perpatvar,<br />
repült a kés haraggal.<br />
A menyecske penderült,<br />
a fűszeres elterült.<br />
Most is élnek boldogan,<br />
a vendég már elmaradt.<br />
Nem jön ám a fűszeres,<br />
meg a vándor ószeres.<br />
Dunaújváros,<br />
2000. szeptember 28 .<br />
Rajcsányiné Herczegh Rózsa<br />
Salánki Sándorné<br />
Felidézlek...<br />
Jézussal élni<br />
Gondolatban felidézlek,<br />
látlak, nézlek, megérintlek.<br />
Pillanatra itt vagy nekem,<br />
átölel a szeretetem.<br />
Rózsaillat száll a széllel,<br />
szikrát szóró jókedvemmel.<br />
Virágok közt andalogva,<br />
boldogsággal karonfogva.<br />
Míg életre kelsz, elteszlek.<br />
Szívem rejtekén őrizlek.<br />
Mosoly sétál vágyaimon,<br />
életre kelj, azt akarom!<br />
2017. július-augusztus<br />
Csepel, 2017. augusztus<br />
Nincs nagyobb szeretet, mint Jézussal élni.<br />
Olvasni a Szent bibliát, abból táplálkozni.<br />
Szeret engem az Úr! - kérdezni sem merem.<br />
Szent igédben benne van, fogod a kezem.<br />
Légy mindig velünk, drága Jézusunk.<br />
érezzük szereteted, várjuk eljöveteled.<br />
Járunk a Te templomidba szerető Urunk,<br />
látjuk, tapasztaljuk, mily gyarlók is vagyunk.<br />
Értjük szereteted, igéd által üzeneted.<br />
Jer, Várunk Téged mindenható Urunk,<br />
tölts be végtelen kegyelmeddel,<br />
ragyogjon ránk fényességed Jézus Krisztusunk.<br />
Áldás Békesség! Istené a dicsőség!<br />
Debrecen, 2017. augusztus 6.<br />
Modern templom:<br />
Boór János miniatűr alkotása<br />
| 59
N. Pető ’Szigethy Ilona<br />
(Szigethalom Csepel-sziget)<br />
Gyakorta utazom…<br />
A BKV. Vágóhíd és Ráckeve közötti<br />
HÉV vonalán…<br />
Amint egészségem engedi,<br />
utazom Budapestre és<br />
vissza, természetesen.<br />
Közel egy óra az út, melyet<br />
a HÉV-vel teszek meg, kétszer.<br />
Időm van olvasni, írni,<br />
fotókat nézegetni,<br />
tervezgetni, újra élni vagy<br />
csak átértékelni az adott napok –<br />
általában hasznossá tévő -<br />
eseményeit, eredményeit.<br />
Így született e szabad vers is,<br />
bevezetőül a legtöbbször<br />
rendszeres, ám, más - más<br />
helyszínen megtartott -<br />
havonkénti, irodalmi -, s<br />
művészeti találkozóinkhoz.<br />
Ezúton (is) köszöntöm<br />
a BKV. vezetőségét,<br />
s a HÉV-en munkálkodó<br />
kalauzokat, vonatvezetőket,<br />
s a BKV. más-más járatain<br />
tevékenykedő embertársaimat,<br />
abban a reményben,<br />
hogy még számos éven át<br />
utazhatom, s találkozhatom velük!<br />
(Szigethalom, 2006.20-22.)<br />
Szigethalom felé a HÉV-en<br />
( Akrosztichonban)<br />
Az Aloe Vera Termékcsalád<br />
egészségemre kiható<br />
eredményességét(is) köszönve!<br />
A Hév „ döcög” Szigethalom felé.<br />
Lehunyva szemem, máris az álom<br />
Országában érzem magam, s nem<br />
Egyedül, hanem mindazokkal, akik<br />
szintén, az Aloé Vera<br />
Termék családnak(is)<br />
köszönhetik egészségüket.<br />
Valószerűtlen még ez az álom, s<br />
Elengedhetetlen hozzá a teljes<br />
Rá(!) koncentrálás,<br />
Ami tudom, már nem késik soká,<br />
s az Ígéretes(ebb) jövőben<br />
élhetem minden napjaim. -<br />
Egészségesen, sikeresen,<br />
boldog, elégedett<br />
családommal karöltve.<br />
- Úgy legyen!<br />
Kőhalminé Anikó (Püspökladány)<br />
Mostani összeállításomban van egy új<br />
versforma. Legalább is nekem új. Én még<br />
most írtam ilyet először. A neve Apeva.<br />
Nyomtatásban az első négy apeva<br />
2016 tavaszán jelent meg Szimeonov Todor<br />
Most, valamikor c. kötetében.<br />
Az apeva 2016-ban Magyarországon<br />
született. Felépítésére jellemző, hogy öt<br />
sort tartalmaz, a sorokban pedig rendre<br />
1, 2, 3, 4 és 5, tehát összesen 15 szótag<br />
található. Az apeva nem tartalmaz címet.<br />
Hasonlít a haikura.<br />
Üdvözlettel. Anikó<br />
5 Apeva<br />
Várd<br />
Keresd<br />
Találd meg<br />
Mire már más<br />
rég nem emlékszik !<br />
Oh<br />
Te bús<br />
Ébredés<br />
Szállj most tova<br />
Jöjj oh jöjj víg nap!<br />
Higgy,<br />
Remélj,<br />
Szerethess.<br />
Boldog ember<br />
Majd csak így lehetsz!<br />
Adj<br />
Teret,<br />
hogy mások<br />
Szeressenek,<br />
Amilyen te vagy!<br />
Hit,<br />
Remény,<br />
Szeretet.<br />
E három szó,<br />
Kísérje léted!<br />
Emlékezés;... –<br />
bűvös;... -<br />
Varázshatalmú szó<br />
Mely megszépít,<br />
megaranyoz mindent<br />
És elhiteti velünk,<br />
hogy a jelen sohasem<br />
ér fel azzal,<br />
amit a múlt adott<br />
Múltam mögöttem;... -<br />
Jelenben élek;... -<br />
A jövőt formálom;... -<br />
A Természet világa.<br />
- Szeretet;... -<br />
Óh;... - Te<br />
pompázatos<br />
csodás természet<br />
Szíveket lelkeket<br />
kápráztató világ<br />
Fényben tündöklő<br />
szikrázó gyémántja<br />
kebledhez ölelő<br />
reményt adó karok<br />
Áraszt nyugalmat<br />
Áldást-Ragyogást<br />
mit együtt él át;... -<br />
a Poéta alkotás.<br />
Szeretlek hazám;…<br />
- Magyarország!<br />
Panni vágya;... -<br />
(Gyermekori versem)<br />
Bársony réten<br />
nyílik a sok virág,<br />
Kicsi Panni<br />
táncikál<br />
Bársony réten<br />
gyereksereg<br />
bukfencezik;.. -<br />
szaladgál.<br />
Kicsi Panni<br />
nézi őket,<br />
s közben;.. -<br />
ő is táncikál.<br />
De jó lenne!;.. -<br />
nagynak lenni<br />
gondolja most<br />
Panni ezt<br />
Ám még szalad<br />
anyja ölébe,<br />
ki óvja őt kedvesen!<br />
Álomvilág;... -<br />
Álmodtam egy világot;...<br />
- gyermekkor<br />
szülte gondolat<br />
betűk, szavak, sorok;...<br />
- vagy vers<br />
peregnek a mondatok<br />
Sodor;...<br />
- és<br />
magával ragad<br />
a Poéta álma.<br />
60 | 2017. július-augusztus
Kálló Edit Tímea (Zsombó)<br />
Értékek<br />
Itt ülök csendben és a kertet kémlelem,<br />
Gondolkodom, milyen az igaz szerelem.<br />
Mit ad meg nekem? Ő maga a béke,<br />
Szívemnek nyugalma, lelkemnek éke.<br />
Szemeimben tükröződnek a gondolataim,<br />
Elárulják mind, az óvott, édes vágyaim.<br />
Tekintek előre, ám jön a nagy csalódás,<br />
Hova tűnt, - hova bújt el a boldogság?<br />
Bármennyire fáj és szívemben szaggat,<br />
Mindig ott marad minden egyes pillanat.<br />
Én kedvesem, arcod, mosolyod megérintett,<br />
Lelkemnek minden részét melengette a szeretet.<br />
Oly annyira rabja vagyok a szerelem érzésének,<br />
Álmaim, vágyaim, imáim hosszasan kérlelnek.<br />
Oh, Te könyörületesség, - légy hozzám irgalmas,<br />
Magányos szívemre szerető szívet borogass.<br />
Megbocsájtás minden percben a barátom,<br />
Mert tudom, eljön az idő, s az én álmom.<br />
Nem haragszom, hogy ilyen sokat várok,<br />
Hiszem egyszer én is beteljesedést találok.<br />
Elfogadás, az lett az egyik kincsem,<br />
Nagyobb kincs, mit valaha is reméltem.<br />
Égi áldás ez, mit csak kaphatunk,<br />
Elfogadva, - mindent megbocsájthatunk.<br />
Péter Éva<br />
A ’66-os Táncdal fesztivál<br />
1966-ban volt az első Táncdal fesztivál,<br />
Énekesnő akart lenni majdnem minden magyar lány.<br />
A fesztivál dalait így hát énekeltük óraszám,<br />
A Zalatnay Cini dalok nagy hatással voltak rám.<br />
Édesanyja által mi a szobájába kerültünk,<br />
Barátnőmmel üzenetet együtt közvetítettünk.<br />
Hadd várjuk meg Cinit, - kértük az Édesanyját,<br />
Ő kedvesen mosolygott, és barackkal kínált.<br />
Mikor Cini belépett, én rögtön elhatároztam,<br />
Énekelni én is gyorsan megtaníttatom magam.<br />
Hofmann tanár úr, a drága pallérozott engemet,<br />
Fél év múlva a sztárokkal, már fel is léptetett.<br />
A sorsnak hálás vagyok, hogy összehozott Vele,<br />
De a sok taps és a siker nem lett az ő érdeme.<br />
Az ORI műsorában olyan sokszor felléptem,<br />
Zalatnay Cinivel is jó barátságba kerültem.<br />
50 éve énekelek, volt sok boldog, szép órám,<br />
A jó hangulat és a sok taps sokszor eljutott hozzám.<br />
Sok híresség szeretett, és dolgozott is velem,<br />
Általuk is színesebbé válhatott az életem!<br />
Kohán József<br />
Amikor rádöbbensz,<br />
hogy kedvesednek<br />
nemcsak<br />
lelke van...<br />
Piros vér a<br />
piros tintám,<br />
másabb színnel<br />
hogy írhatnám<br />
azt, ami most -<br />
bennem tombol,<br />
s magány-várat<br />
földig rombol,<br />
azt a vihart<br />
ide le!<br />
Ideje<br />
nincs<br />
megnyugodni,<br />
bármit gondol<br />
az ékes agy;<br />
ha vágy tombol,<br />
nincs menekvés -<br />
hogy bírhatnám<br />
ésszel győzni,<br />
ki mint villám<br />
felgyújtotta<br />
mindenem!<br />
Kutasi Horváth Katalin<br />
Zöld szemüvegen át<br />
Zöld, zöld, kékeszöld, jellegzetes<br />
tengerzöld! Ilyen színű foltok találhatók<br />
a csörgő réce szeme körül. Nézem,<br />
ahogy ráérősen, bölcsen úszik,<br />
s hamarosan már együtt hasítom a<br />
vizet vele, miközben beleolvadok a<br />
lagúnák élénk hidegzöldjébe, s ott lebegek<br />
a nyugodt öböl védelmében háborítatlanul,<br />
elzárkózva a rideg világ<br />
valóságától. Nemcsak üdülést, kikapcsolódást<br />
keresek az Adrián, hanem<br />
zöld utat régmúlt alakok végtelenített<br />
lélekvizein, Jókai regényszínterein, a<br />
remény fodrozódásában.<br />
Mellesleg az előbb szállt be mellém<br />
Szabó Lőrinc, és most együtt hajózunk<br />
végig az Adria keleti partja mentén.<br />
Egyszerre utazunk, párhuzamos<br />
idősíkokon, 90 év eltolódással. Engem<br />
is megragad Trieszt, s a sirályok<br />
könnyedségével repdesek a Miramare<br />
kastély épülete körül, melynek minden<br />
ablaka a tengerre néz. Élvezem a<br />
mesterien gondozott pázsit gyönyörű<br />
2017. július-augusztus<br />
zöldjét, a fák, a bokrok élénk üdeségét.<br />
A klorofill uralja a környéket. Mintha<br />
az újjászületés kristályát birtokolnám.<br />
Mesés időutazásban van részem, pár<br />
pillanatra olyan, mintha Óz Smaragdvárosában<br />
lépdelnék.<br />
Habsburg Miksa főherceg szemével<br />
nézem a mohás sziklákat, a pálmákat<br />
a teraszon, majd a többi fát a parkban,<br />
melynek vastag törzse megcsavarodik,<br />
s ahogy átsüt lombjaikon a nap,<br />
ezüstös zöldre váltanak. De mielőtt<br />
képzeletem az Olajfák hegyére repítene,<br />
vagy akár csak a gazdagon terített<br />
asztalhoz ülnék én is Erzsébet királyné<br />
és Sarolta hercegnő közé a kastély<br />
étkezőjében, s egyszerre nyúlnánk az<br />
olívazöld bogyók után, mégis inkább<br />
a türkizben játszó tengeren érkezem<br />
meg Velencébe, s a patinás, megzöldült<br />
bronz szobrokban gyönyörködöm.<br />
Nem fogyasztottam abszintot, nem<br />
a zöld tündér ¬- vagy inkább ördög<br />
- tágítja tudatomat, nem ez kelti impresszióimat.<br />
A mámor a Canal Grande<br />
felől árad, a gondolákkal együtt úszik<br />
be képzeletembe, időtlenné vált, végtelenített<br />
benyomásaimba. A meseváros<br />
utcái amúgy sem a megszokottak,<br />
hisz a házak lábát a tenger vize nyaldossa,<br />
ráadásul valószerűtlenül élénk<br />
színekben csillog és tükröződik minden.<br />
Néhol mintha arzén áradna szét,<br />
de a középkorból ránk tekintő méregkeverők<br />
mögött mintha Marco Polo<br />
tűnne fel. Az utazó szemében pedig<br />
meglátom Ceylont, s a sziget örökzöld<br />
teacserjéit. A tea levelei közül gondos,<br />
szakértő kezek bukkannak elő.<br />
Valójában a Miramare parkjában<br />
szorgoskodó kertészek formázzák a<br />
díszbokrokat, kicsit arrébb pedig a<br />
növények között egy mesterséges tó<br />
bújik meg, melynek vizén halványzöld<br />
fények vibrálnak. Egy vadkacsapár<br />
néz velem szembe, s bevallom, megbabonáz<br />
a hím réce fejének, nyakának<br />
bársonyos zöldje, s mire a belefeledkező<br />
szemlélődés közben eljutnék a<br />
szárnyai között megbújó hasonló árnyalatú<br />
tollakhoz, újra indul a múltbéli<br />
kalandozás, megelevenedik bennem<br />
a platánfa álma, s Adyval együtt<br />
talán a Nap húgára, a zöld szemű lány<br />
igézetére várok…<br />
| 61
Kiskunhalas<br />
városa-szívünk<br />
közepe!<br />
Most nem Izraelből üzenek, hanem<br />
szeretett városomból HALASRÓL.<br />
Két hónapig Budapesten tartózkodtunk,<br />
de első utunk délre, Halasra vezetett.<br />
Tudniillik januárban megláttuk<br />
az interneten, hogy egyik régi kollegánk<br />
találkozót hirdetett a K.A.G.<br />
(KISKUNHALASI ÁLLAMI GAZ-<br />
DASÁG volt munkatársai részére. A<br />
dátum július elseje volt. Természetesen<br />
jelentkeztünk és tartottuk a kapcsolatot,<br />
míg megérkeztünk Pestre.<br />
30 éve sajnos már nincs Állami<br />
Gazdaság, és mi, akik szívvel, lélekkel<br />
dolgoztunk ott, - szerteszét kerültünk<br />
a nagyvilágba. Az egykor működtetett<br />
éttermem is bezárt, de ennyi év után<br />
itt volt az alkalom, hogy ha rövid időre<br />
is, de ismét találkozhassunk, láthassuk<br />
egymást, beszélgethessünk arról,<br />
hogy mi történt az eltelt 30 év alatt.<br />
Végül 320-an jöttünk össze - ami<br />
nagy boldogság, öröm volt. Csak úgy<br />
sugárzott mindenki, hisz az emlékek<br />
szépek voltak, akkor voltunk fiatalok,<br />
sikeresek, dolgosak. Nagy élet folyt a<br />
gazdaságon belül, - mert a munka<br />
mellett rendezvények, esküvők, szórakozási<br />
és üdülési lehetőségek sora<br />
volt.<br />
Mára mindnyájunk felett eljárt az<br />
idő, de nagyon jó volt ismét együtt<br />
lenni és emlékezni. Riportot is készítettek<br />
velünk a Halas TV részére,<br />
amely majd az archív felvételekkel<br />
fog megjelenni. Reméljük, hogy megérjük<br />
a következő találkozót is, mert<br />
most ott hagytunk a szívünkből is egy<br />
kicsit.<br />
Abban is bízunk, hogy ha ebben<br />
a kiadványban megjelenik a cikkem,<br />
lesz talán halasi lakos, aki szintén ott<br />
volt velünk ezen a jeles napon, és örül,<br />
hogy itt olvashat erről.<br />
Ebben a cikkben szeretnénk megköszönni<br />
a szervezőknek, - főleg Verának<br />
- azt az áldozatos munkát, amit<br />
értünk tettek.<br />
Nagy Zsuzsa és<br />
László Izraelből<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Hoksza Mihály versei<br />
Vágy<br />
Tiltott gyümölcs a legédesebb<br />
s mi számomra kedvesebb<br />
nap mint nap így megkívánni<br />
miközben egyre nedvesebb!<br />
Szikrázó napsütésben<br />
csak csillogva huncutkodik vélem<br />
még ha jeges tél is lenne<br />
izzik már a vérem!<br />
Hűtöm magam gondolatban<br />
ösztönöm még hajthatatlan<br />
de a világ egy izzó katlan<br />
most benned úgy elégnék!<br />
Érezni vérvörös ajkad édes ízét<br />
s szíved minden dobbanását<br />
karjaidban megpihenve<br />
legyen így kerek e világ!<br />
Érezni tested rezdülését<br />
s utat engedni az ösztöni vágynak<br />
mi gyönyört ad még a természet<br />
de szembe megy az árnak!<br />
Vágyakozás mi harcra késztet<br />
és küzdök érette míg élek<br />
s ha veszítenék a harcban<br />
büszkén halnék érted!<br />
Nem kell szó mi engem éltet<br />
se dicsfény se kegyelem<br />
csak egy harcos férfi vagyok<br />
és a vágy a fegyverem!<br />
Idézet szép<br />
versekből...<br />
-sorozat-<br />
Mary Elizabeth Frye<br />
Ne jöjj el sírva síromig<br />
(részlet)<br />
„Ne jöjj el sírva síromig,<br />
Nem fekszem itt, nem alszom itt;<br />
Ezer fúvó szélben lakom<br />
Gyémánt vagyok fénylő havon,<br />
Érő kalászon nyári napfény,<br />
Szelíd esőcske őszi estén,<br />
Ott vagyok a reggeli csendben,<br />
A könnyed napi sietségben,<br />
Fejed fölött körző madár,<br />
Csillagfény sötét éjszakán”<br />
Péter Éva<br />
Új nemzedék<br />
„Mi végre vagyunk itt a földön?”<br />
Megszületett az emberiség új nemzedéke,<br />
Furcsán nézünk némelyek külsejére.<br />
Tetováltan, eltorzult arccal közlekednek,<br />
Fátyolos szemekkel, céltalan merengnek.<br />
Hova tűnt a helye az értelemnek,<br />
Üres fejjel, bambán csak lődörögnek?<br />
Mástól várják mindig a megoldást, hogy<br />
Hogyan tovább, - nem tudják a folytatást.<br />
A hit és a szeretet érintetlen,<br />
A gőg és a kapzsiság van célkereszten.<br />
Míg éhségük csillapítása határtalan,<br />
Viselkedésük sok esetben modortalan.<br />
Az élőlényekbe láthatóan ész is szorult…,<br />
Az emberiség agya meg sokaknál eltompult?<br />
Ölnek akkor is, ha nem éhesek, -<br />
Ez lesz a veszte az emberiségnek.<br />
Szidják a Teremtőt, unos-untalan,<br />
Így nem lesz az életük boldog és gondtalan.<br />
Nélküle a bajok meg nem oldódhatnak,<br />
A segítsége nélkül, magányba maradhatnak.<br />
Belső tartás nélkül az ember nem ember,<br />
Csak egy bolyongó, lélektelen szörny-szellem.<br />
Mindenre csak bólint, akarata nincsen,<br />
Céltalanul lődörög, itt e földi létben.<br />
Fölfelé tekints, a fény arra van,<br />
Minden emberi lénynek feladata van.<br />
Ki nem látja meg küldetésének okát,<br />
Eltékozolja ez által az Úr végső akaratát.<br />
Kovács István (Máriapócs)<br />
Megérett a kertekben Jonatán<br />
Megérett a kertekben jonatán,<br />
Énekelve szedi azt sok szép kislány.<br />
Gyenge szellő ringatja a faágat,<br />
Meglibbenti a rózsás kis szoknyákat.<br />
Szedő lányok nagyon szépek csinosak,<br />
Legényekre sokszor rá mosolyognak.<br />
Énekelnek, mint a dalos pacsirta,<br />
Az orcájuk piros, mint a szép alma.<br />
Lányok között nehéz az almát szedni,<br />
Mert a kislány mindig a legényt nézi.<br />
Folyton kérdi ki lesz majd a babája,<br />
Kivel mulat szombat este a bálba.<br />
Almát szedni egyszer én is elmentem,<br />
Egy kislányra nagyon sokszor ránéztem.<br />
Addig néztem a csillogó szemébe,<br />
Megigézett rabja lettem örökre.<br />
62 | 2017. július-augusztus
Ha az ember áthalad Fertőszentmiklóson<br />
egyszerűen nem tudja kihagyni,<br />
hogy be ne térjen erre a gyönyörű<br />
farmra.<br />
KÖZÖSSÉGI SZALON<br />
Ismét a Fertőszentmiklósi Vadfarmon jártunk!<br />
- Ifj. Gergácz Ottó tulajdonossal Locsmándi Anita beszélgetett -<br />
Már aki tudja, hogy hol van, igaz<br />
nem épp a központban helyezkedik el, de<br />
érdemes megkeresni. A szőlőhegyen meseszép<br />
környezetben van ez az oázis! Az<br />
utat több tábla nyíllal is jelzi.<br />
Érkezésünkkor ifj. Gergácz Ottó, a<br />
tulajdonos fogadott minket, aki épp a<br />
tanyán munkálkodott. Mint elmondta,<br />
itt mindig akad tennivaló, főként hogy<br />
munka mellett hobbiként csinálja teljesen<br />
egyedül az állattartást és a szőlőtermesztést.<br />
Törpe kecskék, kecskék, Csüngőhasú<br />
malacok, kacsák, bárányok, rackajuhok,<br />
pónik, szamár, galambok, stb. laknak<br />
itt.<br />
A vakáció beköszöntével egyre több<br />
család, gyermek jön látogatni, ez mindig<br />
nagyon nagy örömmel tölt el, -<br />
mondta Ottó.<br />
Mindig próbálom új állatokkal bővíteni<br />
a tanyát, most van egy kis vadmalacom,<br />
és hála az égnek nemrég születtek<br />
kis kecskék is, amelyek nagyon<br />
kézhez szokottak, szeretik a simogatást,<br />
az embereket, - folytatta a tulajdonos.<br />
Őszinte véleményem, hogy én még<br />
életemben nem találkoztam olyan emberrel,<br />
aki ennyire szívből csinálja amit<br />
csinál! Lenyűgöző az állatok iránti szeretete.<br />
A kérdésemre, hogy mégis miért csinálja<br />
ezt, a következő választ kaptam:<br />
„Amikor látom, hogy az ide látogatok<br />
mosolyognak, örömmel tölti el őket<br />
a hétköznapokból való kiszakadás, és<br />
gratulálnak, akkor úgy érzem, megérte.<br />
Pontosan, hogy miért csinálom, azt én<br />
sem tudom, csak azt, hogy nem tudnám<br />
nem csinálni! Így Teljes az életem!”<br />
Csak ajánlani tudom, aki tervezi,<br />
hogy Győr-Moson-Sopron megyébe érkezik,<br />
semmiképp ne hagyja ki ezt a látnivalót!<br />
Vadfarm - Fertőszentmiklós -<br />
ifj. Gergácz Ottó: 06 30 378-7991<br />
Bánki Beni (Pécs)<br />
Élet szeme<br />
Az élet szeme mindent lát,<br />
hát bújtassuk el önmagunk.<br />
Elhelyezlek, mint antennát:<br />
sugározd, ahogy meghalunk.<br />
Az élet szeme mindent lát,<br />
s ha az egyikre megvakul,<br />
rejtsük el a sok kisded bájt,<br />
csak rejtsük el gyanútlanul!<br />
Az élet szeme mindent lát,<br />
jaj, óvjuk meg a verseim:<br />
szívódjanak fel bőrön át,<br />
időzzünk jövő tervein!<br />
Az élet szeme mindent lát,<br />
sebaj, dobd le a maszkodat!<br />
Az élet így még hibernált,<br />
ha tüzet gyújtunk, kiolvad.<br />
2017. július-augusztus<br />
| 63
64 | 2017. július-augusztus