ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Ez elsô látásra meglepô ugyan, de – némi gondolkodás után – nem tûnik<br />
hihetetlennek. A nonprofit szektor különbözô részterületei a kilencvenes<br />
évek elején meglehetôsen eltérô ütemben fejlôdtek. 1991–92-ben több<br />
mint kétezer iskolai alapítvány jött létre (Kuti, 1998b, 33. old.). Könnyen<br />
ment, hiszen a háttérben ott volt maga az iskola, amely biztosítani tudta az<br />
alapítás lebonyolításához szükséges adminisztratív szakértelmet, néha még<br />
az alapító tôkét is. Ebben az idôszakban a lakossági adományok adóalapból<br />
való leírásának még szinte semmi korlátja nem volt (Bíró, 2002). Nem számított<br />
törvénytelennek, s így igen gyorsan gyakorlattá vált, hogy a különbözô<br />
iskolai programok, táborozások költségeit a szülôk alapítványi befizetések<br />
útján, adómentesen fedezték. Hasonló jelenségeket a kulturális területen<br />
is meg lehetett figyelni. Számos községben ilyen konstrukcióban épült<br />
ki például a kábeltelevíziós hálózat, és egy darabig még utána is alapítványi<br />
formában mûködött. Ez akár magyarázhatja is az oktatás és a kultúra adományokból<br />
való magas részesedését.<br />
Ugyanakkor a szociális és egészségügyi nonprofit szervezetek fejlôdése<br />
lényegesen lassabban indult. Maguk a rászorultak kevéssé voltak felkészültek<br />
a szervezetalapításra, a segítô szakmák képviselôit pedig komolyan aggasztotta,<br />
hogy az alanyi jogon járó ellátást egy olyan vegyes rendszer válthatja<br />
fel, amelyben benne rejlik a partikularizmus és a paternalizmus veszélye<br />
(Salamon, 1991). Sokan attól is tartottak, hogy a nonprofit szervezetek<br />
megjelenése nyomán az állam esetleg felmentve fogja érezni magát a szociális<br />
felelôsség alól.<br />
Az 1993 óta eltelt évtized fordított a helyzeten. Az egyéni adományok<br />
adókedvezményei folyamatosan csökkentek, mára gyakorlatilag eltûntek<br />
(Csizmár–Bíró, 1998; György, 2005). Nem csoda tehát, ha az oktatási alapítványok<br />
lakossági támogatottsága folyó áron számítva is alig (mindössze<br />
23 százalékkal) emelkedett. A kulturális területre áramló adományok<br />
értéke ugyan közel duplájára nôtt, de még így sem tartott lépést az<br />
inflációval. Több mint ötszörösére növekedett viszont az egészségügyi és<br />
a szociális területen mûködô nonprofit szervezeteknek átutalt adományok<br />
összege. Ebben egyszerre tükrözôdik a lakosság rászorultak iránti<br />
szolidaritása, illetve a jótékonysági szervezetek szektoron belüli erôsödése<br />
és egyre professzionálisabbá váló adományszervezési tevékenysége. A szociális<br />
és egészségügyi alapítványok, egyesületek az elmúlt évtizedben<br />
kiemelkedôen nagy energiákkal és igen kreatívan növelték adományozói<br />
bázisukat. A szakmailag hibátlanul kivitelezett hagyományos kampányok<br />
(például a Gyermekétkeztetési Alapítvány postai kampánya) mellett a<br />
sokkoló reklámoktól (például a Gyermekrák Alapítvány óriásplakátja a<br />
kopasz kisgyerekkel) sem riadtak vissza. De említhetünk egészen szokatlan<br />
eszközöket is, mint például a népszerû orvoskrimik szerzôje által írt, a<br />
Peter Cerny Alapítványt népszerûsítô könyv (Tailor, 2004), Sváby András<br />
elôszavával.<br />
93