ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
ÃNKÃNTESSÃG, JÃTÃKONYSÃG, TÃRSADALMI INTEGRÃCIÃ - MEK
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
tékonysági kultúrájában egyszerre vannak jelen a legkülönbözôbb hatások,<br />
köztük azok is, amelyek elmúlt korok társadalmi tapasztalatai nyomán alakultak<br />
ki.<br />
Érdemes tehát – ha csak dióhéjban és nagyon leegyszerûsítve is – áttekinteni<br />
a jótékonysági motiváció történeti fejlôdését, tartalmi és alakváltozásait.<br />
A jótékonyság az ókorban Arisztotelész szerint elsôsorban erénynek számított.<br />
Gyakorlása fôként az egyéni tökéletesség elérését és az erkölcsi integritás<br />
megôrzését szolgálta. A kora középkorban változott a helyzet. Az<br />
immár vallási elôírások által szabályozott és egyházi intézmények által<br />
megszervezett jótékonykodás – legalábbis az egyén szempontjából – az üdvözülés<br />
feltételeként jelent meg. Utóbb a szabályok valamelyes felpuhultak, s<br />
némiképp az interpretáció is változott. Az adományozást egyre inkább a felebaráti<br />
szeretet megnyilvánulásaként értékelték.<br />
A továbbra is kulcsszerepet játszó egyházi szervezésû jótékonyság mellett<br />
az érett középkorban egyre nagyobb szerephez jutottak a filantrópia világi<br />
formái és intézményei is. A céhekhez kötôdve kialakult a szakmai alapú<br />
kölcsönös segítségnyújtás. Létrejöttek az elsô önsegélyezô szervezetek<br />
(bányatársládák, temetkezési egyesületek) is. Az erôsödô városi polgárság<br />
számára a jótékonykodás egyre inkább konkrét társadalmi problémák kezelésének,<br />
ezen belül is elsôsorban a szegények megsegítésének eszköze lett.<br />
Ebben a megközelítésben már – a részvéten túl – a szegénységben rejlô<br />
társadalmi veszélyek felismerése, megelôzésének szándéka is fokozott szerephez<br />
jutott. Az ipari forradalmat követôen mindinkább elfogadottá vált a<br />
leplezetlenül haszonelvû megközelítés. Az elesettekrôl való gondoskodás –<br />
ha az egyén szintjén nem is, társadalmi szinten mindenképpen – olyan áldozatnak<br />
számított, amelyet közösségi célok (például a közbiztonság javítása,<br />
a járványok elkerülése, a munkaerô-szükséglet mennyiségi és minôségi<br />
kielégítése stb.) érdekében érdemes volt meghozni. A jótékonysági intézmények<br />
létrehozásában szintén fontos motívumként szerepelt a látható<br />
szegénység (utcai koldulás, közszemlére tett nyomorúság) keltette rossz közérzet<br />
megszüntetéséhez fûzôdô érdek (Tóth Árpád, 2005).<br />
Az egyén szintjén az is fontos új fejleménynek számított, hogy a rendi<br />
kötöttségektôl megszabaduló, s így mobilabbá váló társadalomban az adományozás<br />
a státusteremtés egyik elfogadott eszköze lett. „A jótékonyság<br />
olyan magatartásforma volt, amelyet a XIX. században a társadalmi elit régi<br />
és új tagjai státusuk megerôsítésére, illetve arra használtak, hogy elnyerjék a<br />
hagyományos elit elismerését.” (Adam, 2004. 17. old.)<br />
A szociális feszültségek kezelését célzó tevékenység közcélúságának felismerése<br />
utóbb magától értetôdôen kitermelte az állami felelôsségvállalás<br />
gondolatát, valamint az állami és a jótékonysági erôfeszítések összehangolására<br />
vonatkozó elképzeléseket, megoldásokat is. Az állami szerepvállalás<br />
iránti igényt különösen felerôsítette, hogy a XIX. század második felétôl<br />
114