dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
szükségszerűségét a tér és az idő tiszta a priori szemléleti formáinak szükségszerűségéből<br />
nyeri. 176 Fichte tehát mind a logikát, mind a geometriát egy előzetes, fundamentális tudatra<br />
alapozta, és ezzel megmutatta, hogy a látszólag tiszta konstrukciók is csak egy empirikus<br />
tudat részei, amelyek e tudat nem empirikus alapjától függenek. Az 1794-ben megjelent A<br />
teljes tudománytan alapja című írás egy logikai tétel elemzésén keresztül jut el ugyanehhez a<br />
következtetéshez. 177 Fichte ebben az azonosság logikai alaptételét választja kiindulópontul, az<br />
A=A tautológiát. Amint a fentiekben már láttuk, a logikai tételek érvényességét csak a tudat<br />
egysége garantálhatja, így az A=A tétel érvényessége Fichte szerint csak az én=én tétel<br />
azonosságán, vagyis az „én vagyok” tételen alapulhat. A tétel további általánosításával<br />
elmondható, hogy „az empirikus tudat minden tényének az a magyarázó alapja, hogy minden<br />
tételezést megelőzően az énben tételeződik maga az én”. 178<br />
Az én azonossága tehát<br />
valamennyi ismeretünk lehetősége, benne jön létre empirikus tapasztalatunk, tudatunk egyedi,<br />
pillanatnyi meghatározottságainak egymásra vonatkoztathatósága, vagyis egy koherens,<br />
szintetizált tapasztalat lehetősége. Az egyedi tapasztalatok elrendezése ítéletek formájában<br />
történik, hiszen az ítéletek eredendő értelme éppen az, hogy a szubjektum-predikátum<br />
viszonyok tételezéseként szintéziseket teremtsenek tudatunk empirikus mozzanatai és a már<br />
meglévő ismereteink között. E szintézisalkotás énünk legfőbb tevékenysége, tudatunk<br />
aktivitása. Az én-centrum ennek a tevékenységnek a forráspontja, és egyedüli tiszta<br />
176 A tudat kategóriái is időviszonyokat, szintéziseket jelentenek, de a tiszta szemléleti formák közül a tér az időn<br />
alapul, maga is szintézis, ahogyan a tér fogalma is további egyéb fogalmakra épül: például a mennyiségre<br />
(egység–sokaság) vagy a minőségre (realitás, határolás–limitáció), hogy csak a legegyértelműbbeket említsük.<br />
Fichte [1962a]. 193. sk. o. Magyarul: Fichte [1988]. 212. sk. o. Lásd még Fichte [2004]. 335. skk. o.<br />
177 Fichte [1971]. 83–328. o. Fichte műve közvetlenül jénai kinevezését követően készült, mondhatnánk, talán a<br />
kelleténél korábban született, hiszen az új koncepció még nem érlelődött ki teljesen. E könyv fejezetei<br />
kimondottan a jénai diákság számára íródtak, ugyanis határozott elvárás volt az ott oktató professzorokkal<br />
szemben, hogy előadott téziseiket írásos formában is hallgatóságuk elé bocsássák. A folyamatosan bővülő írás<br />
talán épp ezért nem állhatott össze egységes egésszé. A három fő részre tagolódó mű utolsó fejezetében például,<br />
amelyet Fichte 1795-ben fejezett be, egy olyan álláspontot találunk, amely az előbbi két fejezettel ellentétes. A<br />
mű végkövetkeztetéseit illetően is elmosódnak a hangsúlyok. Fichte 1795. július 2-án a következőképpen számol<br />
be erről Reinholdnak: „vegye figyelembe, hogy amit eddig kiadtam, a hallgatóim számára készült kézirat, amit<br />
az előadások mellett írtam azon a télen, amelyen még három másik előadást kellett tartanom, és ezernyi másféle<br />
dologgal kellett foglalkoznom úgy, hogy az új ívnek mindig késznek kellett lennie, amikor az előző végére<br />
jutottam. Szilárdan hiszek benne, hogy amit megláttam, és nagyrészt az is, amit elgondoltam, megdönthetetlen;<br />
ettől azonban az, amit elmondtam még lehet nagyon helytelen is”. (Weiss [2004a]. 77. o.)<br />
178 Fichte [1971a]. 95. o.<br />
50