dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
dolgozat - Pécsi Tudományegyetem
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
származik, ez a tétel pedig az igazság letéteményeseként értelemszerűen nem szorulhat más<br />
tételek igazságára.<br />
Fichte szerint tudásunk objektivitását, és magát a tárgyi világot szellemi<br />
teljesítményként kell megértenünk: a tevékeny szubjektivitás működéseként kell felfognunk.<br />
Így a tudat által teljességgel megközelíthetetlen magában való világ feltételezése<br />
értelmetlenné válik. Vagyis a Ding an sich az elmélet fölösleges eleme, amelyről semmiféle<br />
tapasztalattal nem rendelkezünk; a tudás elmélete kizárólag az énből adhat magyarázatot<br />
ismereteinkre. Persze Fichtének tudomást kellett vennie a tárgyi tapasztalat receptivitásáról is:<br />
ha a tárgyiság csak az éntől való függésében jelenik meg, akkor lehetetlen megmagyarázni az<br />
éntől való különbségét, vagyis értelmetlenné válik tárgyiságról beszélni. „Ha valamit<br />
elképzelek, szembe kell állítanom a képzelővel. Persze a képzet objektumában lehet, és kell<br />
is, hogy legyen valamilyen X, amitől az elképzelendőnek, de épphogy nem képzelőnek<br />
bizonyul: de hogy mindaz, amiben megvan ez az X, nem képzelő, hanem elképzelendő,<br />
egyetlen tárgytól sem tanulhatom meg.” 168 Nem szabad azt gondolnunk tehát, hogy Fichténél<br />
a tapasztalt természet, a tapasztalt reális világ csak és kizárólag a szubjektivitás produktuma<br />
lenne. A világ idealitásának alapja nála nem pusztán azon a tényen nyugszik, hogy a<br />
szubjektivitás aktusai, tételezései által megalkotja a világot. Ha ez lenne a helyzet, akkor<br />
például a tudatunkban konstituálódó idegen szubjektumok is pusztán saját produktumaink<br />
lennének. 169<br />
168 Fichte [1971a]. 104. o.<br />
169 Gondoljunk csak Fichte 1794-ben megjelent Előadások a tudás emberének rendeltetéséről című írásának<br />
azon fejtegetéseire, amelyekben az ember társadalmiságát jellemzi. Az ember természetes ösztöneként jelenik<br />
meg az a szükséglet, hogy hozzá hasonló eszes lények által alkotott közösségben, azaz társadalomban éljen.<br />
Ilyen lényeket az ember nem képes megteremteni, ugyanakkor képzeteinek felülvizsgálata révén felfedezheti<br />
saját magán kívül más eszes lények létezésének nyomait, mivel a másik ember képzetével felmerülő célszerűség<br />
már az észre utalhat. E gondolatokat Fichte interszubjektivitásról szóló érveként is felfoghatjuk. Az említett<br />
célszerűség ugyanis az eszes lények esetében szabadságként, ezzel szemben a természet célszerűsége csak<br />
szigorú szükségszerűségként nyilvánulhat meg. A kérdés tehát az, hogyan teszünk különbséget a tapasztalatban<br />
adott két hatás között, amelyek közül az egyik szükségszerű, a másik viszont szabadon következett be. Fichte<br />
szerint nyilvánvaló, hogy amikor akaratunk meghatározza empirikus énünket, vagyis amikor a „világ<br />
patologikus vonzásának kitett”, empirikus maximákkal, vágyakkal teli szubjektum el tud tekinteni hipotetikus<br />
imperatívuszaitól, akkor lehet tudatában szabadságának. Vannak azonban olyan „kollektív cselekvések”, amikor<br />
ehhez hasonló, de kollektív, közös-kölcsönös akaratmeghatározás, „fogalmi kölcsönhatás” történik. Ezek az<br />
esetek azt bizonyítják, hogy léteznek rajtam kívül is szabad, morális szubjektumok. Fichte szerint épp ez a<br />
társadalmiság sémája: egy célszerűen, morálisan, vagyis szabadon gondolkodó közösség lehetősége. A<br />
társadalomnak e kölcsönhatásokra, kooperációkra épülő dinamikája a morális törvényen nyugszik, ez a törvény<br />
adja cselekvésünk legáltalánosabb mércéjét; és a másik ember szuverenitásának tapasztalatát is. Fichte [1976].<br />
26. sk. o. Vö. Weiss [2004a]. 80. o.<br />
46