Katherine Applegate - SzÃvzűrök 03 - Nina nem mondja el
Katherine Applegate - SzÃvzűrök 03 - Nina nem mondja el
Katherine Applegate - SzÃvzűrök 03 - Nina nem mondja el
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Katherine</strong> <strong>Applegate</strong> - Szívzűrök <strong>03</strong> - <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> <strong>mondja</strong> <strong>el</strong><br />
Mind együtt nőttek f<strong>el</strong> egy apró szigeten. Azt hiszik, mindent tudnak egymásról..., de csak most<br />
kezdenek rájönni az igazságra.<br />
Először Zoey szűrte össze a levet Lucasszal, és Jake rájött. Azután Claire szakított Benn<strong>el</strong>, hogy<br />
Jake-k<strong>el</strong> járhasson, de végül egyedül maradt. Most <strong>Nina</strong> boldog, mert mindig is Bent szerette, és<br />
most végre f<strong>el</strong>virradt az ő napja. Csakhogy <strong>nem</strong> jöhetnek össze, ha <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> <strong>mondja</strong> <strong>el</strong>.
<strong>Katherine</strong> <strong>Applegate</strong><br />
<strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> <strong>mondja</strong> <strong>el</strong><br />
regény<br />
Könyvmolyképző Kiadó<br />
Szeged, 2007
Írta: <strong>Katherine</strong> <strong>Applegate</strong><br />
Eredeti címe: <strong>Nina</strong> won't t<strong>el</strong>l<br />
Eredeti kiadás: Macmillan Children's Books, London, UK<br />
Copyright © 1994 by Dani<strong>el</strong> Weiss Associates Inc. and <strong>Katherine</strong> <strong>Applegate</strong><br />
Fordította: Szűr-Szabó Katalin<br />
A borítót tervezte: H<strong>el</strong>ga Petra<br />
ISBN 978 963 9708 94 5<br />
Tizennégy éves kortól ajánljuk<br />
© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2007-ben<br />
Cím: 6701 Szeged, Pf. 784<br />
T<strong>el</strong>.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139<br />
E-mail: info@konyvmolykepzo.hu<br />
F<strong>el</strong><strong>el</strong>ős kiadó: A. Katona Ildikó<br />
Műszaki szerkesztő: Balogh József<br />
Készült a Generál Nyomdában, Szegeden<br />
F<strong>el</strong><strong>el</strong>ős vezető: Hunya Ágnes<br />
Minden jog fenntartva, b<strong>el</strong>eértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát<br />
is. A kiadó írásb<strong>el</strong>i engedélye nélkül sem a t<strong>el</strong>jes mű, sem annak része semmilyen formában – akár<br />
<strong>el</strong>ektronikusan vagy mechanikusan, b<strong>el</strong>eértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – <strong>nem</strong><br />
sokszorosítható.
Micha<strong>el</strong>nek
Zoey Passmore<br />
Vajon kit tartok szexinek Hát ez könnyű kérdés. Nyilvánvalóan Lucast.<br />
Majd<strong>nem</strong> lefeküdtem v<strong>el</strong>e, ez tehát <strong>el</strong>ég válasz a kérdésre.<br />
Meglehetősen szokatlan körülmények kötött történt. Az apja ki akarta<br />
dobni otthonról, és Texasba akarta küldeni, ami – ha a földrajz <strong>nem</strong> is a<br />
legerősebb oldalunk – <strong>el</strong>ég messze esik Maine-től. Egyébként már azon a<br />
fonton voltunk, amikor az ember azt gondolja: Ó hát tényleg megteszem<br />
De akkor megj<strong>el</strong>ent Claire, és mindent <strong>el</strong>magyarázott Lucas apjának, és a<br />
pillanat <strong>el</strong>múlt.<br />
Hálás vagyok Claire-nek az időzítésért. Kimondottan hálás. Legalábbis<br />
azt hiszem.<br />
Viszont abban <strong>el</strong>ég biztos vagyok, hogy Lucas <strong>nem</strong>.<br />
Ha azonban őszinte vagyok, akkor azt k<strong>el</strong>l mondanom, hogy igen,<br />
szerintem Lucas szexi. Nagyon szexi. Persze Jason Priestley is az,<br />
mégsem fekszem le v<strong>el</strong>e a köz<strong>el</strong>jövőben.
Claire Geiger<br />
Hm. Összetettebb kérdés, mint gondolnánk. Sok pasi van, aki kifejezetten jóképű, de<br />
akit mégsem találok szexinek. Elsőre Marky Mark jut az eszembe (Mark Wahlberg<br />
színész - a ford.). Vagy Jason Priestley. Úgy értem, <strong>el</strong>ég h<strong>el</strong>yesek, de hogy szexik<br />
lennének Az is igaz, hogy ugyanakkor vannak olyanok, mint Christian Slater, aki <strong>nem</strong><br />
éppen egy szépfiú, de <strong>el</strong>ég szexis.<br />
Ideális esetben a pasi egyszerre jóképű és szexis. Lucas is ilyen. Régen a barátom<br />
volt. Benjamin is ilyen. Nem is régen még ő is a barátom volt. Jake Nos, Jake más. Nem<br />
olyan h<strong>el</strong>yes, mint Benjamin, <strong>nem</strong> olyan lehengerlőén szexi, mint Lucas.<br />
Mégis valami megmagyarázhatatlan módon vonzódom hozzá. Talán azért, mert úgy<br />
döntött, hogy lapátra tesz. Talán azért, mert hátat fordított nekem. Talán szeretem a<br />
kihívást. Lehet, hogy ezt találom szexinek.
Aisha Gray<br />
Sokat emlegetik a kémiai egyezést. Hogy létezik valami automatikus,<br />
kontrollálhatatlan vonzerő: két ember között szerepet játszanak a feromonok és a<br />
hormonok. Sózzuk az egészet, a „monok”-ra. De szerintem ez túl egyszerű magyarázat.<br />
Mentség azoknak, akik <strong>nem</strong> akarnak f<strong>el</strong><strong>el</strong>ősséget vállalni az érzéseikért.<br />
Személy szerint nekem az a véleményem, hogy az szexi, akiv<strong>el</strong> közös az érdeklődési<br />
körünk, és aki tiszt<strong>el</strong>ett<strong>el</strong> bánik v<strong>el</strong>ünk. Legyen okos, jó legyen a humorérzéke, és legyen<br />
nagyra törő.<br />
Ez mind igaz Christopherre. Ezért volt józan és indokolt döntés, hogy bár <strong>el</strong>einte <strong>nem</strong><br />
akartam, aztán mégis randizni kezdtem v<strong>el</strong>e. Tudtam, hogy tiszt<strong>el</strong>ett<strong>el</strong> bánik majd v<strong>el</strong>em,<br />
hogy jó a humorérzéke, és <strong>el</strong>ég okos és becsvágyó. Már csak azt k<strong>el</strong>lett kideríte<strong>nem</strong>, hogy<br />
egyforma-e az érdeklődési körünk.<br />
És amikor a kompon hazaf<strong>el</strong>é tartottunk az <strong>el</strong>ső randinkról, f<strong>el</strong>fedeztük, hogy van egy<br />
közös témánk: a csókolózás. Ezt aztán addig űztük, míg a többi utas <strong>el</strong> <strong>nem</strong> takarta a<br />
gyerekei szemét. Biztos zavarba jöttem volna, ha <strong>nem</strong> tudom, hogy az egészért<br />
nyugodtan okolhatom a „monok”-at.
<strong>Nina</strong> Geiger<br />
Hogy ki szexi Mindjárt megmondom. A seinf<strong>el</strong>d-i George. Ó, igen, az a köpcös,<br />
hájas, kopasz pasi. Ó, igen! Szeretném, ha a plakátja a szobám falát díszítené, és<br />
<strong>nem</strong> lenne rajta más, csak egy alsónadrág meg egy mosoly. Hé, hé, bébiiii!<br />
Na jó, <strong>nem</strong> mondtam komolyan. Szerintem az a pasi <strong>nem</strong> szexi. Viszont Paul<br />
Shaffertől tisztára beindulok.<br />
Hé, ez is vicc volt!<br />
Kíváncsiak vagytok az igazságra Na, szóval az a h<strong>el</strong>yzet, hogy én <strong>nem</strong> így<br />
gondolkodom. Nem nézem, hogy egy pasi szexi-e.<br />
Na, de lányok…<br />
Bocsi. Oké, akkor most megmondom a tutit. Őszintén, igazán őszintén nekem<br />
Benjamin tetszik. Egyszer randiztunk eddig. Legalábbis azt hiszem, randi volt. Ő<br />
persze azt hitte, hogy arra az estére a sofőrje vagyok. Meglep, hogy a végén <strong>nem</strong><br />
adott borravalót.<br />
Gondolom, ez azt j<strong>el</strong>enti, hogy ő sem tart szexinek. Ami részemről oké. Nem<br />
érdek<strong>el</strong> az ilyesmi, <strong>nem</strong> mintha prűd volnék vagy ilyesmi, de amit Benjamin iránt<br />
érzek, inkább l<strong>el</strong>ki. Egészen máshogy gondolok rá, <strong>nem</strong> is tudom, szóval mintha<br />
együtt volnánk, tudod… na jó, <strong>nem</strong> világos a magyarázat, tudom. Sebaj jöhet a<br />
következő kérdés.
Első fejezet<br />
F<strong>el</strong>harsant a füttyszó, és <strong>el</strong>nyomott minden más hangot. A komp erőlködött, remegett, és<br />
vidámabb kékeszöldre kavarta a sötét vizet. Elhátrált a mólótól, aztán esetlenül <strong>el</strong>fordult a már<br />
lemenőben levő naptól, és a hideg, olajos torkolaton túl a sziget f<strong>el</strong>é fordította tömpe orrát.<br />
<strong>Nina</strong> Geiger <strong>el</strong>ővette táskájából a piros-fehér Lucky Strike-os dobozt, kihúzott egy szálat, és a<br />
szája sarkába biggyesztette. Mélyen beszívta a levegőt, és <strong>el</strong>égedetten fújta ki.<br />
A mögötte levő padon ülő fiatalember a válla fölött <strong>el</strong>őrehajolt.<br />
– Kérsz tüzet – A kezében sárga műanyag öngyújtót szorongatott.<br />
– Kösz, de <strong>nem</strong> dohányzom – prés<strong>el</strong>te ki a szavakat <strong>Nina</strong> a cigaretta m<strong>el</strong>lett, aztán a m<strong>el</strong>lette ülő<br />
nyúlánk szőkéhez fordult, és megjátszott f<strong>el</strong>háborodással j<strong>el</strong>entette ki: – Ez a pasi meg akar ölni!<br />
Zoey <strong>nem</strong> nézett f<strong>el</strong> a könyvéből. <strong>Nina</strong> <strong>el</strong>őrehajolt, és Zoey m<strong>el</strong>lett Aishára nézett.<br />
– Zoey-nak mi baja<br />
– Tanul – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Aisha egy vállrándítás kíséretében. Lehunyta a szemét, a fejét hátradöntötte,<br />
hogy élvezze az arcát fújó hűs sz<strong>el</strong>lőt. Fekete fürtjei úgy repkedtek és ugráltak, mintha <strong>el</strong>evenek<br />
volnának.<br />
– Szükségt<strong>el</strong>en tanulnia – mondta <strong>Nina</strong> Aishának.<br />
– De muszáj – motyogta Zoey.<br />
– Nekem k<strong>el</strong>l tanulnom – heveskedett <strong>Nina</strong>. – Algebrát. Még csak három hete járunk suliba, és<br />
máris négyhétnyi lemaradásom van.<br />
– Ki tanítja az algebrát – kérdezte Aisha, és résnyire nyitotta az egyik szemét.<br />
– Miss Lehr.<br />
– Miss Lehr óráira <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>l tanulni – j<strong>el</strong>entette ki Aisha.<br />
– Neked talán <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>l algebrát tanulnod, de nyugodt lehetsz, hogy nekem igen – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>. –<br />
Az algebránál nincs m<strong>el</strong>lébeszélés. A történ<strong>el</strong>emnél lehet halandzsázni, az angol a maximális vaker<br />
tárgy, de a matek <strong>nem</strong>, az vagy így van vagy úgy.<br />
– Aishának igaza van – mondta Zoey, de továbbra sem vette le a szemét az ölében fekvő<br />
könyvről. – Engem tavaly tanított. Négyes fölé a legrosszabb jegy, amit kaphatsz tőle.<br />
– Majd én bebizonyítom az <strong>el</strong>lenkezőjét – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
Zoey végre f<strong>el</strong>nézett, és kék szeme derűs pillantással szegeződött a barátnőjére.<br />
– Nem figy<strong>el</strong>sz, <strong>Nina</strong>. Miss Lehrnek rögeszméje az önbecsülés. Minden csakis arról szól. Részt<br />
vett valami szemináriumon, ahol arra tanították, hogy a diákoknak szükségük van az önbecsülésre,<br />
de hogy tehetnél rá szert, ha meghúznak algebrából Ezért aztán mindenkinek jó jegyet ad.<br />
– Nem lehet!<br />
Aisha úgy em<strong>el</strong>te f<strong>el</strong> a kezét, mintha esküdne.<br />
– Úgy éljek!<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>kacagott. – Azt mondod, hogy szúrjak <strong>el</strong> minden dolgozatot…<br />
– És négyes fölét kapsz – vágta rá Zoey. – Ha csillagos ötöst akarsz, ahhoz egy kicsit meg k<strong>el</strong>l<br />
erőltetned magad.<br />
<strong>Nina</strong> <strong>el</strong>gondolkodott.<br />
– Várjunk csak. És mi lesz, ha azt mondom Miss Lehrnek, hogy ha <strong>nem</strong> kapok ötöst, romokban<br />
hever az önbecsülésem<br />
Zoey és Aisha összenéztek.<br />
– A fenébe is – morogta Aisha.<br />
– Erre <strong>nem</strong> gondoltam – ismerte <strong>el</strong> Zoey.<br />
A komp most már t<strong>el</strong>jes sebességg<strong>el</strong> kavarta a vizet, és középiskolásokkal, szatyrokkal<br />
megrakott, hazatartó bevásárlókkal és összehajtott újságjaik fölé hajló korai ingázókkal megrakva<br />
az öblön át a sziget f<strong>el</strong>é tartott. Chatham Islandre huszonöt perc volt a menetidő.
<strong>Nina</strong> látta, amikor a nővére, Claire f<strong>el</strong>jött az alsó fedélzetről. A lépcsőnyílásban <strong>el</strong>őször hosszú,<br />
fényes fekete haja tűnt f<strong>el</strong>, aztán lépésenként rajzolódott ki az alakja, ami a weymouth-i diákok<br />
f<strong>el</strong>énél izgatott remegést váltott ki. Na jó, a pasik háromnegyedénél, h<strong>el</strong>yesbített magában <strong>Nina</strong>.<br />
Claire Ninára nézett, aztán <strong>el</strong>kapta a tekintetét, és bizonytalanul körülnézett a fedélzeten, hogy<br />
hova üljön. Ninába egy pillanatra b<strong>el</strong>ehasított az együttérzés, de aztán kitörölte magából. Claire<br />
tudott magára vigyázni.<br />
Jake McRoyan az <strong>el</strong>őfedélzet korlátjának dőlt, az arca <strong>el</strong>gondolkodó és zárkózott volt, futballtól<br />
széles válla meggörnyedt. Zoey testvére, Benjamin hátul ült, rajta volt a fejhallgató, és Ray Ban<br />
napszemüvegén át vakon tekintett a világba, miközben egy Snickers csokoládét majszolt.<br />
Szegény Claire, gondolta különösebb szánalom nélkül <strong>Nina</strong>. Megpróbál egy biztonságos,<br />
semleges h<strong>el</strong>yet keresni a húga és a volt barátai között.<br />
Zoey oldalba bökte Ninát. Ő is észrevette Claire-t.<br />
– Ugyan már – mondta. – Nem halsz b<strong>el</strong>e, ha kedves vagy a nővéredhez.<br />
<strong>Nina</strong> grimaszt vágott. Zoey reményt<strong>el</strong>enül jószívű lány, gondolta. De Zoey a kedves, figy<strong>el</strong>mes,<br />
rendes Benjamin m<strong>el</strong>lett nőtt f<strong>el</strong>, mint az egyetlen testvére, míg <strong>Nina</strong> a Tökéletes Claire, a<br />
Hókirálynő kíméletlen zsarnokságát szenvedte <strong>el</strong>. Aki a Korai Szuperm<strong>el</strong>l Bajnoka. Claire, a<br />
Makeszmentes. Claire, a Tökéletes Ízlésű, aki sosem vett f<strong>el</strong> olyan holmit a suliba, amitől egy rakás<br />
ember undorral fordult volna <strong>el</strong>. Claire, aki biztos <strong>el</strong>adta a l<strong>el</strong>két az ördögnek, mert amennyire <strong>Nina</strong><br />
meg tudta állapítani, <strong>nem</strong> rend<strong>el</strong>kezett ezz<strong>el</strong> az árucikk<strong>el</strong>…<br />
– Gyerünk, <strong>Nina</strong> – nógatta Zoey azon a dorgáló hangon, amit <strong>Nina</strong> annyira utált.<br />
<strong>Nina</strong> Zoey-ra mordult, aztán odakiáltott.<br />
– Hé, Claire!<br />
Claire szokása szerint kimérten, és kissé szkeptikusan jött oda. – Igen<br />
– Van kedved csatlakozni hozzánk – kérdezte <strong>Nina</strong>, és az ujjával húzta szét boldog mosolyra a<br />
száját.<br />
Claire égnek em<strong>el</strong>te a tekintetét.<br />
– Hát idejutottam! Szánakoztok rajtam.<br />
– Á, dehogy – mondta sietve Zoey.<br />
– Dehogy<strong>nem</strong> – vágta oda <strong>Nina</strong>. – Még senki sem látott sajnálatra méltónak, <strong>el</strong>veszettnek és<br />
fiútlannak.<br />
Claire leült <strong>Nina</strong> m<strong>el</strong>lé. – És persze élvezitek – jegyezte meg szárazon.<br />
– Szó sincs róla – mondta komolyan Zoey.<br />
Aisha egy úgy-ahogy mozdulatot tett a kezév<strong>el</strong>.<br />
– Nyugodtan fogadhatsz rá, hogy élvezzük – mondta <strong>Nina</strong>. – Én legalábbis élvezem.<br />
– Hogy vagytok most Jake-k<strong>el</strong> – kérdezte Zoey. – Úgy értem, tulajdonképpen azóta az éjszaka<br />
óta <strong>nem</strong> beszéltünk.<br />
Claire vállat vont, a tekintete szokatlanul szomorú volt. – Mindent <strong>el</strong>mondtam neki. Azt f<strong>el</strong><strong>el</strong>te,<br />
hogy tűnjek onnét.<br />
Aisha és Zoey várakozás t<strong>el</strong>jesen néztek rá.<br />
– Ennyi – tette hozzá Claire.<br />
– Hát te aztán remek mesélő vagy – jegyezte meg <strong>Nina</strong>. – Valósággal életre k<strong>el</strong>tetted a pillanatot.<br />
– A szobájához mentem. Aludt, ezért hangosabban kopogtattam. Végül f<strong>el</strong>ébredt, én meg<br />
<strong>el</strong>mondtam az igazat – sorolta egyszerűen Claire. – Azt mondtam: „Figy<strong>el</strong>j, Jake, tudod, az <strong>el</strong>múlt<br />
két évben Lucast okoltad, hogy fának vezette a kocsit a balesetben, amiben a bátyád meghalt<br />
Nahát, tudod, mi az ábra Most már mindenre emlékszem, és kiderült, hogy én vezettem! Én<br />
mentem neki a fának. Meglepetés!” – Megcsóválta a fejét. Könnyed hangvét<strong>el</strong>e keserű lett. – Azt<br />
válaszolta, hogy többé <strong>nem</strong> akar beszélni v<strong>el</strong>em. Így már <strong>el</strong>ég életszerű a pillanat<br />
<strong>Nina</strong> lesütötte a szemét.<br />
– Sajnálom.<br />
– Én is – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire élesen. – Sajnálom, ami két éve történt, sajnálom, hogy <strong>nem</strong> emlékeztem,<br />
sajnálom, hogy Lucas szenvedett. Egyébként hol van Még <strong>el</strong>őtte is megalázkodhatnék egy kicsit.<br />
– A nev<strong>el</strong>őtisztjénél. Még járnia k<strong>el</strong>l hozzá, amíg a jogi h<strong>el</strong>yzetet <strong>el</strong> <strong>nem</strong> rendezitek –
világosította f<strong>el</strong> Zoey.<br />
– Remek – jegyezte meg Claire. – Még egy dolog, amit sajnálhatok.<br />
– Nos – mondta <strong>Nina</strong>, mert <strong>nem</strong> jutott jobb az eszébe.<br />
– Tudod, mi azért még mindig a barátaid vagyunk – nyúlt át Zoey <strong>Nina</strong> <strong>el</strong>őtt, hogy Claire karjára<br />
tegye a kezét.<br />
– Komolyan – erősítette meg Aisha is. – Ami két éve történt, már a múlté. És csak azért, mert<br />
egy hétt<strong>el</strong> tovább tartott, míg <strong>el</strong>döntötted, hogy h<strong>el</strong>yesen cs<strong>el</strong>ekedj, ettől még <strong>nem</strong> fordulunk<br />
<strong>el</strong>lened. Nem arról van szó, mintha valaha is Jeanne d'Arc-nak tekintettünk volna.<br />
– Tudjuk, milyen nehéz volt – tette hozzá Zoey. – És tudom, hogy Lucas klasszul áll hozzá.<br />
<strong>Nina</strong> legnagyobb meglepetésére a nővérén őszinte meghatottság látszott. Claire némán bólintott,<br />
és félrenézett. <strong>Nina</strong> egy percig attól félt, hogy <strong>el</strong>sírja magát. Megrendítő eshetőség volt.<br />
– Na jó, akkor minden megbocsátva, minden <strong>el</strong>f<strong>el</strong>ejtve – mondta vígan <strong>Nina</strong>. – Akkor <strong>nem</strong><br />
maradt más, mint egy nagy öl<strong>el</strong>kezés.<br />
Claire kétkedő pillantást vetett Ninára.<br />
– Akkor hát mind barátok vagyunk, igaz – csillant f<strong>el</strong> reménykedőn Zoey szeme. – Úgy értem,<br />
szigeti szolidaritás meg ilyesmi.<br />
– Örülök, hogy <strong>nem</strong> utáltok, gyerekek – ismerte <strong>el</strong> Claire.<br />
– Sosem gyűlölt<strong>el</strong>ek – mondta Aisha. – Mire rájöttem, mi folyik, már le is csengett.<br />
– Én továbbra sem bírlak, Claire – tette hozzá segítőkészen <strong>Nina</strong>.<br />
Claire arcán megj<strong>el</strong>ent ritka, fagyos mosolyainak egyike. – Testvérek vagyunk, <strong>Nina</strong>. Senki sem<br />
várja, hogy kijöjjünk egymással. Bár apa valószínűleg ezt kívánja tőlünk, legalábbis egy darabig.<br />
– Hogy érted – kérdezte <strong>Nina</strong>. – Jobban ismer minket annál.<br />
– Tudom. Csak addig, míg Elizabeth néni és Mark bácsi itt lesznek.<br />
<strong>Nina</strong> érezte, hogy megdobban a szíve. A szájából kihullott a meggyújtatlan cigaretta, és<br />
végiggurult a szürkére festett acélfedélzeten.<br />
– Miről beszélsz – fakadt ki.<br />
– Apa <strong>nem</strong> említette Őszi természetjáráson vesznek részt Vermontban és New Hampshire-ben,<br />
aztán idejönnek hozzánk egy hétre. Mi bajod, fuldokolsz<br />
<strong>Nina</strong> rájött, hogy keze a gallérját markolássza. Kényszerítette magát, hogy meglazítsa a<br />
szorítását.<br />
– F<strong>el</strong>veszem a cigit – mondta halkan. Lehajolt, hogy f<strong>el</strong>vegye a leejtett szálat, de remegett a<br />
keze. Mély lélegzetet vett, és visszaült.<br />
– Jól vagy – kérdezte Claire.<br />
– Remekül – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te erőltetett vidámsággal <strong>Nina</strong>. – Remekül.<br />
– Nos – mosolygott <strong>Nina</strong> apja Claire-re az <strong>el</strong>egánsan megterített vacsoraasztal másik végéből. –<br />
Hogy lehet, hogy mostanában <strong>nem</strong> fordul meg nálunk vacsoravendégként Benjamin<br />
<strong>Nina</strong> gúnyosan f<strong>el</strong>vihogott, és lesütötte szemét a tányérjára. Claire gyilkos pillantást vetett rá.<br />
– Benjaminnal úgymond különváltak az útjaink – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te.<br />
– Gondolom, én tudom meg utoljára – mosolygott bánatosan Mr. Geiger, aztán <strong>el</strong>komolyodott. –<br />
De <strong>nem</strong>… a miatt a dolog miatt, ugye<br />
A dolog miatt, gondolta végig <strong>Nina</strong>. Így nevezik ettől fogva az autóbalesetet, és Wade McRoyan<br />
halálát, Claire emlékezetkiesését, Lucas téves bebörtönzését, és Mr. Geiger próbálkozását, hogy<br />
<strong>el</strong>titkolja az igazságot. A dolog. V<strong>el</strong>ős.<br />
– Nem, apám – vett egy kanál levest a szájába Claire. – Csak úgy… megesett.<br />
– Hát igen – szólalt meg <strong>Nina</strong>. – Úgy tűnik, Benjamin folyamatosan részeg volt az <strong>el</strong>múlt két<br />
évben, de most hirt<strong>el</strong>en kijózanodott, rájött, hogy Claire-r<strong>el</strong> járt egész idő alatt, és rögtön szakított is<br />
v<strong>el</strong>e.<br />
– Kár – mondta Mr. Geiger, és csak egy szórakozott pillantást vetett Ninára. – Mindig is<br />
kedv<strong>el</strong>tem Bent. Csodálom azért, ahogy megbirkózik a világtalanságával. Soha <strong>nem</strong> panaszkodik,<br />
<strong>nem</strong> merül önsajnálatba. Többnyire <strong>el</strong> is f<strong>el</strong>ejti az ember, hogy <strong>nem</strong> lát.<br />
– Tudom, apám – szakította félbe tür<strong>el</strong>metlenül Claire. – Mindig is ilyen fiút szerettél volna.
– Csak azt mondom, hogy fantasztikus fiatalember – erősködött Mr. Geiger.<br />
– És Jake McRoyanról mi a véleményed – ragadta meg <strong>Nina</strong> a lehetőséget. Claire olyan<br />
pillantást vetett rá, amitől a forró láva is jéggé dermedt volna.<br />
– Rendes gyerek – vont vállat Mr. Geiger. – Úgy hallom, kerüli a bajt. Az apja józan üzletember,<br />
kiválóan vezeti a kikötőt. Miért, v<strong>el</strong>e jársz<br />
– Én <strong>nem</strong> – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
– <strong>Nina</strong> még csak tizenhat – mondta édeskésen Claire. – Nem igazán érdeklik a pasik, bár az<br />
iskolában minden második alsós már jár valakiv<strong>el</strong>.<br />
A szúrós megjegyzés célba talált, de <strong>Nina</strong> megpróbálta nevetéss<strong>el</strong> <strong>el</strong>ütni.<br />
Jan<strong>el</strong>le, a házvezetőnő jött be, leszedte a levesestányérokat, és f<strong>el</strong>tálalta a tőkehalat burgonyával.<br />
– Claire mesélte, hogy Elizabeth néni esetleg látogatóba jön – szólalt meg hirt<strong>el</strong>en <strong>Nina</strong>, és<br />
igyekezett úrrá lenni a hangja remegésén.<br />
Az apja rágás közben bólintott. – Még <strong>nem</strong> tudják biztosan, de nagyon úgy fest. Jut eszembe…<br />
Jan<strong>el</strong>le!<br />
– Igen – torpant meg az asszony az ajtóban.<br />
– Sz<strong>el</strong>lőztesse ki a két vendégszobát, és minden eshetőségre számítva készítse <strong>el</strong>ő a hét végére.<br />
– Ehem – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Jan<strong>el</strong>le. <strong>Nina</strong> senki mást <strong>nem</strong> ismert, akinek a szájából rajta kívül a régi maine-i<br />
válasz hangzott volna <strong>el</strong>.<br />
– Mindkettőt – kérdezte Claire.<br />
Mr. Geiger zavartnak tűnt.<br />
– Az emberek, amikor megöregszenek, néha úgy találják, hogy jobb külön hálószobában aludni.<br />
Ha jönnek, használjátok a fürdőszobámat, bár Isten mentsen tőle, és hagyjátok meg nekik a másik<br />
fürdőszobát.<br />
– Add Elizabeth néninek a homlokzati hálót – javasolta <strong>Nina</strong>. – Tudod, ahonnan látni a<br />
világítótornyot meg a többit.<br />
Mr. Geiger a fejét csóválta.<br />
– A testvérem korán k<strong>el</strong>ő, és a hátsó hálószoba kap regg<strong>el</strong>i napot. Egyébként is, ha <strong>nem</strong> adom<br />
Mark bácsikátoknak a jobbik szobát még azt hiszi, a kárára döntöttem így. A fejébe vette, hogy <strong>nem</strong><br />
kedv<strong>el</strong>em. Azért rendezkedett be védekező magatartásra, mert mindig több pénzt kerestem nála.<br />
– És akkor – <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> tágított. – Kit izgat, mit gondol Különben is jobban szeretem Elizabeth<br />
nénit. Neki járna a jobb szoba. Végtére is ő a vérrokon.<br />
– Kit érdek<strong>el</strong>, m<strong>el</strong>yik szobában laknak – ráncolta össze bosszúsan a homlokát Claire. – Neked<br />
mit számít<br />
– Csak igyekszem pártatlan lenni – jegyezte meg morcosan <strong>Nina</strong>. Befejezte a vacsoráját, és<br />
<strong>el</strong>tolta a tányért. – Kihagyom a desszertet. Iszonyú sok a házi f<strong>el</strong>adatom.<br />
<strong>Nina</strong> távozott az ebédlőből, és f<strong>el</strong>kapaszkodott a lépcsőn az <strong>el</strong>ső em<strong>el</strong>etre. A hátsó hálószoba tőle<br />
balra volt. <strong>Nina</strong> benyitott, aztán bekukkantott. Szépen berendezett szoba volt, de vendégháló lévén<br />
sterilnek tűnt; semmi személyes tárgy vagy egyéb j<strong>el</strong> <strong>nem</strong> utalt arra, hogy lakik itt valaki.<br />
Becsukta az ajtót, és lassan, körültekintően lemérte a távolságot az ajtótól indulva, a nyitott<br />
lépcsőf<strong>el</strong>járatot megkerülve végig a folyosón a saját szobája ajtajáig. Tizenhat, legrosszabb esetben<br />
tizenhét lépés.<br />
Aztán átment a másik vendégszobához, és benézett. Kétség sem fért hozzá, hogy ez a szebb<br />
szoba, a két hatalmas ablakból a sziget legészakibb csúcsára és a sziklás szigetecskén épült<br />
világítótoronyra nyílt kilátás.<br />
Megfordult, és lemérte, mekkora a távolság az ajtajáig. Egyenes vonalban pontosan nyolc lépés.<br />
Hát ez a különbség, gondolta: tizenhét lépés, miközben <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l haladnia az apja hálója <strong>el</strong>őtt, meg<br />
k<strong>el</strong>l kerülnie a lépcsőt, és Elizabeth néni f<strong>el</strong>tét<strong>el</strong>ezett hálója <strong>el</strong>őtt is <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l mennie. Ha viszont Mark<br />
bácsi az <strong>el</strong>ülső szobát kapja, akkor csak nyolc lépés, szép egyenes vonalban, és senki <strong>el</strong>őtt sem k<strong>el</strong>l<br />
<strong>el</strong>haladnia.<br />
<strong>Nina</strong> bebújt a szobájába, és az ajtógombra meredt. Régimódi gomb volt, amit átlátszó üvegből<br />
készítettek, alatta kulcslyukkal, amit a ház kétszáz éves múltja során számtalanszor átfestettek. De<br />
<strong>Nina</strong> még sosem látta a kulcsot. Nagy valószínűségg<strong>el</strong> egy évszázada veszhetett nyoma.
Becsukta az ajtót. Mark bácsi <strong>nem</strong> jön ide. Az apja szerint csak f<strong>el</strong>merült az eshetőség, hogy útba<br />
ejtik őket. Remek, akkor hát a pozitív kifejletre koncentrál: Mark bácsi <strong>nem</strong> jön. Elizabeth néniv<strong>el</strong><br />
majd t<strong>el</strong>efonálnak, és bej<strong>el</strong>entik, hogy <strong>nem</strong> jött össze. Így lesz. Így k<strong>el</strong>l lennie.
<strong>Nina</strong> háza<br />
Első em<strong>el</strong>et<br />
Balkon<br />
■ ■ ■ ■<br />
Második em<strong>el</strong>et
Második fejezet<br />
Claire vacsora után <strong>el</strong>ment otthonról. Volt ugyan leckéje, de túlságosan lefoglalta más, hogy arra<br />
tudjon összpontosítani.<br />
A „más” valójában csak egy volt: Jake.<br />
Végigsétált a Lighthouse Roadon, és élvezte a k<strong>el</strong>lemes sz<strong>el</strong>et, ami az északi part egymásra<br />
dobált szikláira söpörte ki a hullámokat, am<strong>el</strong>yek hangosan, finom vízpermetet szórva öntötték <strong>el</strong> a<br />
köveket. A világítótorony ütemesen végigpásztázó fénye a permetf<strong>el</strong>hőt ezüstösen világította meg,<br />
mi<strong>el</strong>őtt továbbkúszott volna a sötétségben.<br />
Claire-ben csalódást k<strong>el</strong>tett az időjárás. New England f<strong>el</strong>ett mintha megrekedt volna a hatalmas,<br />
nagynyomású front, és ameddig a szem <strong>el</strong>látott, tiszta volt az ég. Claire szerette az időjárási<br />
ingadozásokat, kivált azokat a szélsőségeket, amik Maine-ben őssz<strong>el</strong> és télen adódtak. De<br />
<strong>nem</strong>sokára biztosan megjönnek a viharok, gondolta.<br />
A Lighthouse Road kanyarulatait követve délnek tartott, <strong>el</strong>haladt a sziget egyetlen kis<br />
benzinkútja m<strong>el</strong>lett, maga mögött hagyta az apró vasáru-kereskedést, a keresked<strong>el</strong>mi kikötőt és a jól<br />
megvilágított, üres kompkikötőt.<br />
Még <strong>nem</strong> döntötte <strong>el</strong>, merre megy. Élt benne egy tétova remény, hogy összefut Jake-k<strong>el</strong>, és ha<br />
már „véletlenül”, feszt<strong>el</strong>enül összefutottak, ráveszi valahogy, hogy beszélgessenek. Ez lenne a<br />
f<strong>el</strong>tétlen szükséges <strong>el</strong>ső lépés.<br />
Észrevette, hogy Zoey és Aisha kint ülnek Passmore-ék vendéglőjének a teraszán: üdítőt ittak, és<br />
unatkozó képet vágtak.<br />
Claire megtorpant. Igaz, hogy aznap regg<strong>el</strong> puszit váltottak, és kibékültek, de ahol Zoey<br />
f<strong>el</strong>bukkan, gondolta, onnan Lucas sem lehet messze, és arra még <strong>nem</strong> volt f<strong>el</strong>készülve, hogy<br />
könnyedén <strong>el</strong>csevegjen Lucas Cabrallal.<br />
Claire diszkréten átvágott az Exchange Streeten, a cukorkát és emléktárgyakat árusító üzletek<br />
utcáján, am<strong>el</strong>y nyaranta a turistákat szolgálta ki. Sokan már bezártak télre, kirakataikat<br />
bedeszkázták, ajtóikat rács védte, az em<strong>el</strong>eti ablakok sötéten ásítottak.<br />
Több háztömbnyi vargabetűt k<strong>el</strong>l tennie, ha <strong>nem</strong> akarja f<strong>el</strong>tűnően kikerülni Zoey-t és Aishát,<br />
f<strong>el</strong>téve, ahogy e percben ismerte <strong>el</strong> magában, az úti célja Jake háza.<br />
Tényleg ez volna a célja És mit tegyen: kopogjon be, és tegyen úgy, mintha mi sem történt<br />
volna Mit mondjon Hogy megbánta<br />
A kerülőút átvezetett a városon, és Claire végül a Dock Streetnél jutott ki, ami megkerülte a<br />
városi strandot, ezt a nyugalmas, keveset használt homokos partszakaszt a porrá őrölt kagylókkal és<br />
a partra sodort hínárral. A kikötőben vitorlások horgonyoztak, mint kísértetek a sötétben. A<br />
keresztúthoz ért, és egy pillanatig <strong>nem</strong> tudott dönteni. Mehet tovább Jake háza f<strong>el</strong>é, vagy jobbra<br />
fordulhat, hogy kimenjen a hullámtörőhöz.<br />
Meghallotta a fiú lépteit a homokon, majd a kavicson, mi<strong>el</strong>őtt kigondolhatta volna, mit is<br />
mondjon. Megfordult, és akkor pillantotta meg, amikor f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>te a tekintetét, és meglátta. Jake egy<br />
vászontáskát vitt a vállán, a kezében pedig egy doboz Budweiser volt.<br />
– Á – csak ennyit mondott.<br />
– Szia, Jake! – köszönt Claire.<br />
Úgy tűnt, mintha Jake összeszedné a bátorságát, hogy keményen odamondogasson neki, de az<br />
erőfeszítés <strong>nem</strong> vezetett eredményre.<br />
– Hát… szia, Claire! – viszonozta.<br />
– Jake – kezdte Claire. – Talán beszélgetnünk k<strong>el</strong>lene. – Ennél közh<strong>el</strong>yszerűbbet <strong>nem</strong> is<br />
mondhatott volna, de <strong>nem</strong> tudta, hogy fogalmazza meg másként.<br />
– Neked talán igen. Én sört akarok inni.<br />
– Sört kortyolgatva akarsz végigmenni az úton – kérdezte Claire, pedig igyekezett, hogy ne úgy
eszéljen, mint Jake anyja.<br />
– Jobb, mint sört iszogatva vezetni, ahogy ezt neked is tudnod k<strong>el</strong>l, Claire. – Kurtán f<strong>el</strong>nevetett a<br />
saját viccén. – Ami azt illeti, leülök a hullámtörőre, és ott iszom meg.<br />
Claire egy pillantást vetett a hullámtörő hosszú betontömbjére. A hullámok, amik az északi<br />
partot ostromolták, még erőt<strong>el</strong>jesebben csapódtak a gátnak. Nem lett volna veszélyes Jakere nézve,<br />
ha józan.<br />
– Mit szólnál, ha v<strong>el</strong>ed tartanék – próbálkozott Claire. – És <strong>nem</strong> is k<strong>el</strong>l beszélgetnünk…<br />
– Hát, <strong>nem</strong> is tudom, Claire – vonta f<strong>el</strong> gúnyosan a szemöldökét Jake. – És ha véletlenül b<strong>el</strong>öksz<br />
a vízbe Az apám nagyon kiborulna. Senki sem maradna, aki továbbviszi a <strong>nem</strong>es McRoyan nevet.<br />
Claire lehajtotta a fejét.<br />
– Gondolom, ezt érdem<strong>el</strong>tem.<br />
– Nem, inkább azt, hogy pár évet lehúzz a javító-nev<strong>el</strong>őben – vágta rá hidegen Jake. – De Lucas<br />
ezt kapta. Wade pedig meghalt… – A hangja kicsit megremegett, de úrrá tudott rajta lenni, és<br />
kétszer olyan csípősen folytatta. – Lucas börtönbe került. És Claire, aki valójában a kocsit vezette,<br />
gond és baj nélkül sétált <strong>el</strong> a h<strong>el</strong>yszínről. Egy kicsit talán beverte a fejét, de csak annyira, hogy azt<br />
mondhassa, <strong>el</strong>vesztette az emlékezetét. Szerencsés Claire!<br />
Elfurakodott m<strong>el</strong>lette, és a hullámtörőhöz vezető kis bekötőútra lépett.<br />
– Jake! – kiáltott utána a lány.<br />
Jake látszólag megf<strong>el</strong>edkezve róla gyalogolt tovább.<br />
– Jake! – kiáltotta hangosabban. – Hát <strong>nem</strong> tudod, mennyire fontos vagy nekem<br />
A fiú megállt, és lehorgasztotta a fejét, mintha a gondolataiba merülne. Claire visszafojtotta a<br />
lélegzetét. Aztán Jake f<strong>el</strong>hajtotta a sörét, megcélozta és a szemetes f<strong>el</strong>é dobta az üres dobozt, aztán<br />
<strong>el</strong>ővett egy újat a zsákjából, és kinyitotta.<br />
– Nagy a hullámverés, Jake – figy<strong>el</strong>meztette Claire. – Hadd jöjjek v<strong>el</strong>ed!<br />
– Elleffess, Claire! – kiáltotta Jake, és továbbment. Claire utánanézett. A fiú még mindig<br />
magabiztosan lépkedett. Még <strong>nem</strong> rúgott be. De a zsákja méretéből ítélve tudta, hogy <strong>el</strong>őbb-utóbb<br />
így lesz. És még a Jake-hez hasonló erős és ügyes úszók is halálra zúzzák magukat, ha a tenger<br />
<strong>el</strong>lenállhatatlan ereje és a mozdíthatatlan hullámtörő közé kerülnek.<br />
Nem is szólva arról, ha mindez akkor következik be, amikor részegek.<br />
Megvárta, míg Jake <strong>el</strong>éri a hullámtörő végét, és lezöttyen a nedves betonra: sötét, görnyedt<br />
figura, akinek körvonalait csak a város halvány fénye, és a szaggatottan f<strong>el</strong>ragyogó zöld j<strong>el</strong>zőlámpa<br />
rajzolták körül.<br />
Elindult f<strong>el</strong>é a hullámtörő mentén, és hallótávolságon kívül megállt. Leült egy száraz h<strong>el</strong>yre, és<br />
az órájára nézett.<br />
Fantasztikus. Ennyit a ma esti házi f<strong>el</strong>adatról. Kényt<strong>el</strong>en egy pasira vigyázni, aki szívből gyűlöli.<br />
De miért – kérdezte magában gúnyosan Claire. Miért teszi ezt Mint Aisha is mondta, <strong>nem</strong><br />
éppen Jeanne d'Arc.<br />
Mert <strong>nem</strong> akarja, hogy baja essék.<br />
És miért izgatja, hogy mi lesz Jake-k<strong>el</strong> Mert bűntudata van Mert úgy érzi, tartozik neki<br />
Mert kezdi megszeretni<br />
Vagy ez mind együtt<br />
Jake nekifogott a harmadik sörnek, Claire pedig <strong>el</strong>nyúlt a betonon, és f<strong>el</strong>nézett a tiszta, csillagos<br />
égre, és vihart kívánt, vagy bármilyen más egyért<strong>el</strong>mű, könnyű választ.<br />
– Biceg az asztal – reklamált Aisha. – Szólj majd a szüleidnek!<br />
Zoey a papírszalvétájával törölte f<strong>el</strong> a Pepsit, amit Aisha kilötyögtetett.<br />
– Nem az asztallal van a baj – mondta. – A kőv<strong>el</strong> kirakott járdával. Egyenetlenek a kövek.<br />
– Ó! – nézett le Aisha az asztal alá.<br />
– Különben is miért panaszkodsz Az üdítő ingyen van, miv<strong>el</strong> a tulaj jó barátnője vagy!<br />
Passmore-ék étterme <strong>el</strong>őtt a járdán ültek, a három kitett asztal egyikénél. A másik két asztalnál<br />
senki sem ült. Nem volt nagy forgalom, a szülei már pár órája hazamentek, a konyhát Christopher<br />
Shupe-ra bízták, az étterem és a bár f<strong>el</strong>ügy<strong>el</strong>etét pedig Zoey-ra. Az egyetlen vendég egy pár volt,
akik annyira törzsvendégnek számítottak, hogy maguk tölthették ki a sört, és nyilvántarthatták,<br />
mennyiv<strong>el</strong> tartoznak. Az étteremből kihallatszott a CNN, a tévéből.<br />
– Ki panaszkodik – kérdezte Aisha. – Mindig szívesen megtakarítok ötven centet.<br />
– Mennyit – kérdezett vissza Zoey. – És szerinted m<strong>el</strong>yik világegyetemben kerül ennyibe Az<br />
üdítőért egy dollár 25-öt kérünk, és egy dollár 75-öt a turistaszezonban.<br />
– Akkor gondolom, extra hálásnak k<strong>el</strong>l len<strong>nem</strong> – jegyezte meg Aisha.<br />
– Hohó, ki van itt<br />
Zoey f<strong>el</strong>nézett, és látta, hogy Christopher lép ki az ajtón fehér szakácskabátban és a sortjára vett<br />
pecsétes kötényben.<br />
– Chatham Island szépsége, világklasszisa és bája – folytatta a fiú. – Ja, és te is itt vagy, Aisha.<br />
Aisha kihalászott egy jégkockát a Pepsijéből, és hozzávágta. Christopher könnyedén <strong>el</strong>ugrott<br />
<strong>el</strong>őle, és futó csókot nyomott a lány szájára.<br />
– Hol van Lucas – kérdezte Zoey-t.<br />
– Még <strong>nem</strong> jött be a komp – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te a lány.<br />
– Jaj, haver – nyögött f<strong>el</strong> Christopher. – Azt mondod, még nincs hét óra Ennek az estének<br />
sosem lesz vége. Már mindent <strong>el</strong>őkészítettem, kicseréltem a fritőzben az olajat, és f<strong>el</strong>mostam a<br />
termet. Ha <strong>nem</strong> lesz nagyobb a forgalom, az apád kényt<strong>el</strong>en lesz csökkenteni a munkaidőmet.<br />
– Őssz<strong>el</strong> mindig ilyen – nyugtatta meg Zoey. – De amint beáll a hideg, nő a forgalom, mert az<br />
emberek <strong>nem</strong> akarnak átmenni a szárazföldre.<br />
– Christopher még <strong>nem</strong> esett át a maine-i tél örömein – vigyorgott Zoey-ra Aisha.<br />
– Azám! Nem ártana beszerezned egy hosszú nadrágot. Elég hűvös szokott lenni. – Zoey látta a<br />
hullámtörő mögül kibukkanó komp erős j<strong>el</strong>zőfényeit, ahogy a kikötőben horgonyzó vitorlások<br />
árbocai között meg-megcsillannak. – Már itt is van – kiáltott f<strong>el</strong>. A nyakát nyújtogatta, mert azt<br />
remélte, hamar megpillantja Lucast, de a fiú csak pár percc<strong>el</strong> később j<strong>el</strong>ent meg, amikor a komp<br />
már kikötött.<br />
Átvágott a fényesen megvilágított téren, és <strong>el</strong>indult az utcájukon a házuk f<strong>el</strong>é. Nem sejtette, hogy<br />
Zoey lent várja.<br />
– Idehívjam – kérdezte Christopher.<br />
– Légyszi – kérte Zoey. – Utánamennék, de <strong>nem</strong> hagyhatom <strong>el</strong> a pénztárgép közvetlen köz<strong>el</strong>ét.<br />
Christopher <strong>el</strong>futott, és gyorsan utolérte Lucast. Kény<strong>el</strong>mes tempóban jöttek vissza.<br />
Christopher volt a magasabb – pár hüv<strong>el</strong>ykk<strong>el</strong> – és a testesebb, pár kilóval. Ruganyos, nyugtalan<br />
energia hajtotta, mint egy nagyra nőtt kiskutyát, aki folyton kerget valamit. Úgy tűnt, mintha<br />
mindig mindent és mindenkit szemügyre venne, mint egy komoly vásárló, aki sietve f<strong>el</strong>méri a<br />
terepet, <strong>el</strong>emez, beáraz, és azon tűnődik, mennyit tud <strong>el</strong>vinni. Zoey b<strong>el</strong>átta, miért tetszik Aishának:<br />
határtalan önbizalom, int<strong>el</strong>ligencia és humorérzék j<strong>el</strong>lemezte.<br />
Lucas megfontoltabban lépkedett, okosan beosztotta az energiáját. A világot válogatósabban<br />
vette szemügyre. A tekintete bejárta, ami <strong>el</strong>é tárult, szemlélődött, <strong>el</strong>utasított, aztán jöhetett a<br />
következő tárgy. És mindig azt sugallta, hogy feszt<strong>el</strong>ensége csak megjátszott, valójában mindig<br />
éber és figy<strong>el</strong>mes. Gyakran látszott komolynak, mintha fontos dolgokon járna az esze, amikről csak<br />
ő tud. A mosolya, ha ritkán f<strong>el</strong>villant, lassan, bánatosan j<strong>el</strong>ent meg a szája sarkában, amitől –<br />
legalábbis Zoey szemében – <strong>el</strong>lenállhatatlannak tűnt.<br />
– Chatham Island férfias szépsége, stílusa és izomereje – mondta Aisha, amint hallótávolságon<br />
b<strong>el</strong>ül értek. – Ja, és látom, te is visszajöttél, Christopher.<br />
Christopher nevetett, és megfenyegette az ujjával.<br />
– Képz<strong>el</strong>d csak, Zoey, mi történt! – újságolta Lucas. – Szabad vagyok! A nev<strong>el</strong>őtisztem azt<br />
mondta, kézenfekvő, hogy megsemmisítik az ítéletemet, így <strong>nem</strong> akarja, hogy továbbra is raboljam<br />
az idejét.<br />
– Jaj, de jó! – kiáltott f<strong>el</strong> boldogan Zoey, azzal f<strong>el</strong>ugrott, és átöl<strong>el</strong>te Lucast.<br />
– Megsemmisítik – ízl<strong>el</strong>gette Christopher a szót. – Remekül hangzik. Igyekszem majd használni.<br />
Semmisíts meg!<br />
Lucas szájon csókolta Zoey-t, amibe a lány egészen b<strong>el</strong>eborzongott; ez az izgalom semmit sem<br />
csökkent az együtt töltött hetek alatt. Néhány másodperc múlva <strong>el</strong>húzódott, és a fejév<strong>el</strong> Aisha meg
Christopher f<strong>el</strong>é vágott.<br />
– Takarjuk <strong>el</strong> a szemünket – érdeklődött Aisha.<br />
– Szerintem h<strong>el</strong>yes pár – gúnyolódott Christopher. – Mindketten olyan édesek!<br />
– Pofa be, Christopher – szólt rá békésen Lucas, aztán lehunyta a szemét, és ismét megcsókolta<br />
Zoey-t.<br />
– Tudjátok – töprengett fennhangon Aisha –, ti ketten olyan szépek vagytok együtt. És<br />
<strong>nem</strong>sokára itt a szalagavató meg minden, hogy szerintem sima ügy, hogy ti lesztek a szalagavató<br />
bálkirálya és -királynője. J<strong>el</strong>képnek sem akármilyen: Lucas ezz<strong>el</strong> igazán visszatérne a közösség<br />
keb<strong>el</strong>ébe. Csak pár tucat szavazatot k<strong>el</strong>lene összeszednetek.<br />
– Kizárt, hogy versenybe szállhatnék – húzódott <strong>el</strong> Zoey Lucastól. – Emléksz<strong>el</strong>, amikor a<br />
diáktanácsba j<strong>el</strong>entkeztem, és negyedik lettem Beavis mögött<br />
– De lekörözted Buttheadet – emlékeztette bátorítóan Aisha.<br />
– El ne f<strong>el</strong>ejtsem az egyetemi j<strong>el</strong>entkezési lapjaimra rávezetni – nevetett Zoey. – Egyébként sem<br />
tartozom azok közé, akik szeretik, ha többször is sárba tapossák őket.<br />
– Ugyan már – mondta Aisha. – Rajzfilmes idiótákat <strong>nem</strong> j<strong>el</strong>ölhetnek bálkirálynak és<br />
bálkirálynőnek, ezért komoly esélyed van.<br />
– Bocs – vágott közbe határozottan Lucas –, de <strong>nem</strong> leszek semmilyen király vagy királynő.<br />
– Á, ne szerénykedj – ugratta Christopher. – Tudom, hogy vágysz rá! A hatalom és a dicsőség…<br />
– Aha – hagyta rá Lucas –, akkor figy<strong>el</strong>d az időjárás-j<strong>el</strong>entést, és amint j<strong>el</strong>entik, hogy piros hó<br />
esett, máris szívesen j<strong>el</strong>entkezem a bálkirályságért folyó versenyre.<br />
Zoey szobájában Lucas a manzárdablakhoz hajolt, és az idézetek falát olvasta, ahova Zoey sárga<br />
Post-it-eken ragasztotta ki az aranyköpéseket.<br />
– Van valami új és mélyenszántó – kérdezte könnyedén.<br />
Zoey kicsit zavartan mosolyodott <strong>el</strong>. Jake-et, amikor még együtt jártak, sosem érdek<strong>el</strong>ték<br />
különösebben a v<strong>el</strong>ős idézetei. És a barátai is csak legyintettek rá, mint Zoey egyik bogarára.<br />
Lucas átfutotta a Post-it-et:<br />
A világ komédia a gondolkodóknak,<br />
de tragédia az érzőknek.<br />
– És te m<strong>el</strong>yik vagy – hátrált egy lépést.<br />
Zoey a hajába túrt, azután vállat vont. – Ezt próbálom kideríteni.<br />
Lucas átöl<strong>el</strong>te a derekát, és magához húzta, majd könnyedén megcsókolta. – Ezt most érezted<br />
vagy gondoltad<br />
– Ezt – kérdezett vissza Zoey. – Gondoltam.<br />
Lucas újból megcsókolta, de ezúttal hosszabban, szenvedélyesebben, míg Zoey le <strong>nem</strong> hunyta a<br />
szemét, és a nyakát átkarolva magához <strong>nem</strong> húzta.<br />
– Éreztem – suttogta <strong>el</strong>fúló hangon Zoey.<br />
– Akkor ez tragikus csók volt<br />
– Mindenesetre komikus <strong>nem</strong> volt – figy<strong>el</strong>meztette Zoey.<br />
Lucas kétkedve nézett rá.<br />
– És milyen lenne egy komikus csók<br />
Zoey ismét magához húzta, az ajkát az övére szorította, és hirt<strong>el</strong>en hangosat, gúnyosat<br />
cuppantott.<br />
Lucas <strong>el</strong>ugrott, és nevetve dörgölte a száját.<br />
– Ilyen lenne egy komikus csók – j<strong>el</strong>entette ki Zoey, aztán hagyta, hogy Lucas az ágyra húzza.<br />
Egymás m<strong>el</strong>lett feküdtek az ágytakarón.<br />
– Az efféle ostoba viccre inkább Ninától számítanék – mondta Lucas. – Amennyiben a fiúkat<br />
szeretné.<br />
Zoey az oldalára fordult.<br />
– Hogy érted ezt <strong>Nina</strong> szereti a pasikat.
Lucas vállat vont.<br />
– Tudod, hogy értem. <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong>igen jár senkiv<strong>el</strong>. Már akkor sem izgatták a fiúk, amikor<br />
lecsuktak.<br />
– Hát az biztos, hogy <strong>nem</strong> leszbi – vette a véd<strong>el</strong>mébe Zoey. – Már ha erre gondolsz. Nem mintha<br />
számítana, ha az. Nekem legalábbis <strong>nem</strong> számít. Egyébként akkoriban még csak tizennégy volt. Sok<br />
lány még <strong>nem</strong> randizik abban a korban.<br />
– És azóta randizik<br />
Zoey kiült az ágy szélére.<br />
– Talán egyszer-kétszer randizott – ismerte <strong>el</strong> feszengve.<br />
– Nagyon csinos lány – mondta Lucas <strong>el</strong>gondolkodva. – Én persze <strong>nem</strong> néztem rá olyan<br />
szemm<strong>el</strong>, de amikor <strong>el</strong>vitte Benjamint Portlandbe a hangversenyre, és szépen kiöltözött, egész<br />
meglepődtem.<br />
– Szerintem <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> tartja magát vonzónak – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey. – Mindig azt hajtogatja, hogy Claire<br />
használta f<strong>el</strong> a családi m<strong>el</strong>l- és szépségkvótát. Azt hiszem, csak kisebbségi komplexusa van.<br />
– Lefogadom, hogy sok srác járna Ninával, ha esélyt adna rá. De tudod, milyen. Olyan<br />
baszogatós.<br />
– Baszogatós – ismét<strong>el</strong>te meg undorral a szót Zoey. – És ez mégis mit j<strong>el</strong>ent<br />
– Semmit – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te ártatlanul Lucas. – Csak egy pasi, akinek megfordul a fejében, hogy <strong>el</strong>hívja<br />
valahova, esetleg attól tart, hogy <strong>Nina</strong> l<strong>el</strong>övi.<br />
– Lehet, hogy meg is tenné. – <strong>Nina</strong> szer<strong>el</strong>mi életének a hiánya olyan téma volt, amit Zoey<br />
ösztönösen került. Aisha egyszer kérdezte róla, és Zoey rögtön leszer<strong>el</strong>te. – Nem szeretek mások<br />
magánéletében kutakodni.<br />
– Te vagy a legjobb barátnője – emlékeztette Lucas. – Ő <strong>nem</strong> kutakodik a tiédben<br />
Zoey érezte, hogy <strong>el</strong>vigyorodik.<br />
– Mi az – kérdezte Lucas.<br />
– Semmi – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey, de a vigyor egyre szélesebb lett. – Oké, igazad van. Tényleg<br />
kíváncsiskodik. Kérdezett rólad, Jake-k<strong>el</strong> összevetve.<br />
Lucas hirt<strong>el</strong>en bizalmatlanná válva ült f<strong>el</strong>.<br />
– Hogy érted, hogy én kontra Jake<br />
– Személyes dolgokat kérdezett.<br />
– Mint például<br />
– Ó… hát tudod – ugratta Zoey.<br />
– Nem én – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te a fiú olyan komolyan, hogy Zoey f<strong>el</strong>nevetett. – Mint például<br />
– Hát… tudod…, szóval, hogy Jake-k<strong>el</strong> összevetve hogy csókolsz.<br />
– Hogy lehet ilyesmit összehasonlítani<br />
– <strong>Nina</strong> is ezt kérdezte.<br />
Lucas gyilkos tekintetet vetett rá.<br />
– Elárulod, hogy mit kérdezett<br />
– Magánbeszélgetés volt – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey.<br />
– De engem érintett – válaszolta Lucas csak<strong>nem</strong> <strong>el</strong>keseredetten. – Nem beszélhetsz ki a<br />
barátnőidd<strong>el</strong>, <strong>nem</strong> beszélhetsz… ilyesmiről!<br />
– Miért <strong>nem</strong> Éppen most akartál rávenni, hogy adjam ki Ninát.<br />
– Az más – legyintett lekez<strong>el</strong>ően Lucas. – Mit mondtál neki<br />
– Nekik – h<strong>el</strong>yesbített Zoey. – Mit mondtam nekik. Aisha is j<strong>el</strong>en volt.<br />
– Hát ez egyre jobb!<br />
– De tényleg, a java túl kínos lenne, hogy megismét<strong>el</strong>jem. Olyasmiről volt szó, hogy amikor<br />
csókolódzunk, te… tudod…, szóval akkor te mit csinálsz, és én mit csinálok, meg ehhez hasonló.<br />
És aztán arról beszéltünk… á, <strong>nem</strong> érdekes.<br />
– Aha! Ne f<strong>el</strong>edd, hogy a pasik is dumálnak maguk között – figy<strong>el</strong>meztette Lucas.<br />
– El tudom képz<strong>el</strong>ni – mondta közönyösen Zoey.<br />
Lucas hirt<strong>el</strong>en odavetődött, és <strong>el</strong>kapta a derekánál, azután ledobta az ágyra, és csiklandozni<br />
kezdte az oldalát.
Zoey visítani kezdett, és szabadulni igyekezett, de Lucas erősebb volt.<br />
– Azt f<strong>el</strong><strong>el</strong>ted, hogy én vagyok a legjobb – faggatta Zoey-t.<br />
Zoey levegő után kapkodott.<br />
– Mindjárt bepisilek! – kiáltotta.<br />
– A te ágyad! Azt mondtad, hogy én vagyok a legjobb – kezdte újra a támadást Lucas.<br />
– Igen, igen, igen! – sikoltotta Zoey.<br />
Lucas rögtön abbahagyta a csiklandozást.<br />
– Akkor rendben van. – Az arca csak centikre volt Zoey-étól. – És mit mondtál, hogy mit<br />
szeretsz legjobban<br />
– Nem emlékszem! – mondta Zoey. – Vegyük át még egyszer, és igyekszem megjegyezni.
<strong>Nina</strong><br />
Egészen más voltam tizenegy éves koromban. Azok akik most ismernek,<br />
valószínűleg rá se ismernének a tizenegy éves é<strong>nem</strong>re.<br />
Akkoriban az izgatott legjobban, hogy megjön-e valaha is a menzeszem. Zoey-nak<br />
persze már megjött, miv<strong>el</strong> egy évv<strong>el</strong> idősebb nálam, és úgy járt-k<strong>el</strong>t, mintha KÉSZ NŐ<br />
volna. A semmibe bámult, és sóhajtozott, és amikor megkérdeztem, min sóhajtozik,<br />
csak <strong>el</strong>mosolyodott és azt f<strong>el</strong><strong>el</strong>te „Jaj, <strong>Nina</strong>, fiatal vagy még, ahhoz, hogy megértsd…”<br />
És Claire már háromévesen ilyen volt, szóval.<br />
De mialatt a nővé váláson töprengtem, az anyám haldoklott. A mai napig bánt,<br />
hogy csak magammal voltam <strong>el</strong>foglalva, miközben az anyám szenvedett. És tudom,<br />
hogy soha, de soha <strong>nem</strong> jut úgy az eszembe, hogy ne fogna <strong>el</strong> a sírás, és ne érezném,<br />
hogy a halála kitépett b<strong>el</strong>őlem valamit, aminek sosem gyógyul be a h<strong>el</strong>ye.<br />
Ezért küldött <strong>el</strong> az apám Elizabeth nénihez és Mark bácsihoz. Azt mondta, jót tesz<br />
majd a környezetváltozás meg hasonlók. Azt hiszem, igaz, hogy anyám és én köz<strong>el</strong><br />
álltunk egymáshoz, ahogy Claire és apa is. Nem mintha Claire is <strong>nem</strong> volna egy roncs.<br />
Remélem, soha többé <strong>nem</strong> látom a nővéremet ilyen f<strong>el</strong>dúltnak. A legborzasztóbb az,<br />
amikor az ilyen hűvös, érz<strong>el</strong>emmentes és önmagukon uralkodni tudó típusok hirt<strong>el</strong>en<br />
<strong>el</strong>vesztik az önkontrolljukat.<br />
Szóval, végül is két hónapig voltam távol.<br />
Nem sokkal a hazatérésem után megjött az <strong>el</strong>ső menzeszem. Úgy képz<strong>el</strong>tem, ez a<br />
büntetés azért, ami a nagynéném és a nagybátyám házában történt Máskor<br />
büntetésnek éreztem azért, mert <strong>nem</strong> tudtam az anyámat megmenteni. Abban<br />
azonban egészen biztos voltam, hogy büntetés, mert éreztem, hogy ezt érdemlem.<br />
Mint említettem, egészen megváltozva jöttem haza a nagynénémtől és a<br />
nagybátyámtól. Olyan volt, mintha az igazi é<strong>nem</strong> sosem tért volna haza. Visszatérő<br />
álmaim voltak, ugyanazok újra meg újra. Ném<strong>el</strong>yik olyan ismerős volt, hogy meg is<br />
számoztam őket. A hármas számú, a négyes számú, és így tovább. Nem voltak<br />
K<strong>el</strong>lemes álmok, inkább olyanok, am<strong>el</strong>yek rányomják a bélyegüket az ember egész<br />
napjára.<br />
Az anyám hiányát mindennap érzem.<br />
És hiányzik a régi é<strong>nem</strong>, amilyen az<strong>el</strong>őtt voltam.
Harmadik fejezet<br />
Benjamin Passmore és Chatham Island többi középiskolása regg<strong>el</strong>ente a hét negyvenes komppal<br />
mentek át a szárazföldre, ami öt percc<strong>el</strong> nyolc után ért be Weymouth-ba, így pontosan huszonöt<br />
percük maradt a kikötőből a Mainsail Drive-on f<strong>el</strong>f<strong>el</strong>é kapaszkodva az iskolába érni. Kapkodás<br />
nélkül sikerült mindig beérniük.<br />
Negyedmérföldes távolság volt, és nyolc utcán k<strong>el</strong>lett átk<strong>el</strong>ni. Benjamin lépésekk<strong>el</strong> mérte ki<br />
mindegyik távolságot. Ennyi meg ennyi lépés a Groton sarkától az Independence-ig, ennyi, hogy<br />
átérjen a túloldalra, aztán ennyi az Independence-től a Commerce-ig. Mindent összevetve Benjamin<br />
több mint harmincsaroknyi távolságot memorizált, amióta évekk<strong>el</strong> ez<strong>el</strong>őtt <strong>el</strong>vesztette a látását, így<br />
már magabiztosan közlekedett North Harborban, Chatham Island egyetlen városában, és Weymouth<br />
egyes részein. Volt olyan környék, amit úgy ismert, hogy már <strong>nem</strong> is volt szükség a tudatos<br />
számolásra. Az otthonához hasonlóan ismerőssé váltak. Más környéken szinte tudat alatt képes volt<br />
számolni.<br />
De ezen a regg<strong>el</strong>en közbejött valami. Benjamin fülét megütötte egy hátramenetbe kapcsolt<br />
nehézjármű éles csipogása.<br />
– A fenébe – káromkodott halkan a bajusza alatt. A Mainsail és az Independence sarkán állt. A<br />
díz<strong>el</strong>motor robajából és a kipufogógáz olajos bűzéből ítélve a jármű h<strong>el</strong>yzetét éppen magával<br />
szemközt ítélte meg.<br />
Benjamin összpontosított, és <strong>nem</strong>sokára ismerős hangot hallott köz<strong>el</strong>edni a háta mögött. Aisháét.<br />
És amint számított is rá, <strong>nem</strong> sokkal később Zoey-ét.<br />
Nem szerette igénybe venni a húga segítségét, de akadt olyan eset, amikor <strong>nem</strong> volt más<br />
választása.<br />
Amikor tudta, hogy Zoey már <strong>el</strong>ég köz<strong>el</strong> ért, abba az irányba mosolygott, ahol sejtette, és vállat<br />
vont.<br />
– Ha <strong>nem</strong> tévedek, pontosan huszonkét lépésnyire vagyok egy földmozgató géptől.<br />
– Igen. Úgy látom, talán egy vízcső tört <strong>el</strong>, vagy valami hasonló – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey. – Iszonyú a<br />
f<strong>el</strong>fordulás. Szerintem <strong>nem</strong> lenne jó ötlet itt átk<strong>el</strong>ned. Csövek és sár mindenütt.<br />
– Igazad lehet – értett egyet Benjamin.<br />
– Menjetek csak, gyerekek – mondta Zoey. – Én majd kerülök Benjaminnal.<br />
– Majd én <strong>el</strong>kísérem – szólalt meg <strong>Nina</strong> hangja. F<strong>el</strong>bőgött egy traktor, és Benjamin orrát gázszag<br />
csapta meg.<br />
– Szia, <strong>Nina</strong> – köszönt rá Benjamin. – Nem hallottalak.<br />
– Tudom – mondta <strong>Nina</strong>. – Szokatlan, <strong>nem</strong> Menjetek csak <strong>el</strong>őre, Zoey. Tudod, hogy soha <strong>nem</strong><br />
sietek a suliba. A látványosságok f<strong>el</strong>é kerülünk.<br />
Benjamin kinyújtotta a bal karját, és érezte, hogy <strong>Nina</strong> megfogja a könyökét. <strong>Nina</strong> máskor is<br />
vezette már, ismerte a módját.<br />
– Viszlát – köszönt <strong>el</strong> Benjamin a többiektől.<br />
<strong>Nina</strong> bal f<strong>el</strong>é indult végig az Independence-en, és átfurakodott Weymouth kora regg<strong>el</strong>i, nyüzsgő,<br />
ingázókkal t<strong>el</strong>i forgalmán.<br />
– Nem k<strong>el</strong>lett volna – szólalt meg Benjamin. – Általában Zoey-ra maradok.<br />
– Tudom, hogy <strong>nem</strong> szereted megkérni a húgodat – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
– Tényleg – mosolyodott <strong>el</strong> Benjamin. – Honnan tudod Zoey is ezt gondolja<br />
– Á, dehogy. Egyszerűen csak tudom – válaszolta a lány. – Mindig olyan furcsán vis<strong>el</strong>kedsz,<br />
amikor segítséget k<strong>el</strong>l kérned tőle. Zavarba jössz, vagy tudom is én.<br />
Benjamint feszélyezte <strong>Nina</strong> válasza.<br />
– Nem vagyok zavarban – mondta a k<strong>el</strong>leténél házsártosabban, ezért sz<strong>el</strong>ídebben folytatta. –<br />
Csak éppen <strong>nem</strong> akarom, hogy Zoey rám áldozza az életét, és a vezetőm legyen. A saját életét k<strong>el</strong>l
élnie.<br />
– Tudom – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
– Á, szóval ezt is tudod – kérdezte Benjamin.<br />
– Hát persze. Hiszen ezer éve ismerjük egymást, Benjamin.<br />
– Hm. Csak <strong>nem</strong> vettem észre, hogy megfigy<strong>el</strong>sz. Idegesít – vallotta meg Benjamin.<br />
– Szeretsz rejtélyeskedni – jegyezte meg <strong>Nina</strong>.<br />
– Mi ez <strong>Nina</strong> Freud negyedórája Inkább Zoey-t k<strong>el</strong>lett volna választanom.<br />
– Sarokhoz érünk. Hatodik utca. Itt most át k<strong>el</strong>l mennünk. Jobbra fordulj.<br />
– Oké.<br />
– Piros a lámpa.<br />
– Tudom. Hallom a kocsikat, ahogy <strong>el</strong>mennek <strong>el</strong>őttünk. Ott pedig… – mutatott balra – a kocsik<br />
arra várnak, hogy zöldre váltson a lámpa. Valószínűleg egyedül is <strong>el</strong>boldogultam volna. Csak egy<br />
tér három oldalán k<strong>el</strong>l végigmenni, aztán ismét becsatlakozunk a Mainsailbe, igaz<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>sóhajtott.<br />
– Még szerencse, hogy <strong>nem</strong> várom meg, hogy hálás légy. Sokáig k<strong>el</strong>lene várnom.<br />
Benjamin <strong>el</strong>vigyorodott.<br />
– Bocs, kölyök. Hálás vagyok.<br />
– Gyere. Járdaszél. Kérhetek valamit<br />
– Hogy mondhatnék <strong>nem</strong>et Biztos megforgatnál, és hagynád, hogy egyedül bóklásszak a<br />
forgalomban.<br />
– Nem szeretem, amikor kölyöknek nevez<strong>el</strong>. Járdaszél, lépj f<strong>el</strong>.<br />
Benjamin f<strong>el</strong>lépett a járdára, a cipőorra megakadt egy résben, és pár lépést botorkált, mire<br />
sikerült visszanyernie az egyensúlyát.<br />
– Hé, ez izgalmas volt. – Elindult, a botját kis ívben lengette, de az igazi iránymutatást a<br />
b<strong>el</strong>ekapaszkodó Ninától várta.<br />
– Miért ne hívjalak kölyöknek Mindig is így szólítottalak.<br />
– Mert már <strong>nem</strong> vagyok az – fakadt ki hevesen <strong>Nina</strong>.<br />
– Á! Jó, rendben, ha ezt akarod. Az a baj, hogy az egyetlen kép, amit rólad őrzök az<br />
emlékezetemben, akkorról való, amikor tizenkettő voltam, akkor te úgy, mennyi is lehettél, kilenc<br />
vagy tíz Kölyök voltál még. A hajad rövidre volt vágva, hajráfot vis<strong>el</strong>tél, és azt hiszem<br />
fogszabályzót is.<br />
– Így képz<strong>el</strong>sz magad <strong>el</strong>é Fogszabályzóval és rémes frizurával Jézusom, de szomorú! –<br />
sóhajtott f<strong>el</strong> <strong>Nina</strong>. – De a későbbi pattanásaimról legalább lemaradtál, ezért <strong>nem</strong> mind rossz.<br />
– Fogalmam sincs, most hogy festesz – ismerte <strong>el</strong> Benjamin. – Egyébként arról sincs, hogy<br />
mások külseje mennyit változott az <strong>el</strong>múlt hét évben. – Nevetett, hogy enyhítsen a hangulaton. –<br />
Tudod, fura volt, amikor Claire-r<strong>el</strong> jártam. Az, akiv<strong>el</strong> csókolództam, úgy tíz lehetett. Néha <strong>el</strong>ég<br />
bizarr volt.<br />
– Nagy szerencséd, hogy mire Claire tíz lett, már majd<strong>nem</strong> húsznak látszott – mormolta <strong>Nina</strong>.<br />
– Mindegy. – Benjamint Claire nevének említésekor <strong>el</strong>fogta a szomorúság, és most küzdött<br />
<strong>el</strong>lene. Nem t<strong>el</strong>t <strong>el</strong> még sok idő a szakításuk óta. Még <strong>nem</strong> tette túl magát rajta. És abban sem volt<br />
biztos, hogy egyáltalán túl akarja-e magát tenni.<br />
– M<strong>el</strong>lesleg már évek óta <strong>nem</strong> vagyok gyerek – folytatta <strong>Nina</strong>.<br />
– Komolyan És mégis, mi az a pont, amikor az ember megszűnik gyerek lenni<br />
– Tizenegy – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
Benjamin úgy érezte, mintha egy csipetnyi keserűség vegyült volna a válaszába.<br />
– Tizenegy Miért éppen ez<br />
– Jó kérdés.<br />
Igen, kifejezetten dühösnek vagy sértettnek, vagy hasonlónak hangzik.<br />
– H<strong>el</strong>yes, akkor <strong>nem</strong> hívlak többé kölyöknek. De nehéz <strong>nem</strong> úgy gondolnom rád, mint egy<br />
fogszabályzós kölyökre.<br />
– Már nincs fogszabályzóm.<br />
– Mindjárt gondoltam.
– Fordulj ide. Gyere, zöldet kaptunk, járdaszél, l<strong>el</strong>épés. Most szép egyenes a fogsorom. Ügyesen<br />
eszem a csöves kukoricát.<br />
– Igyekszem frissíteni az emlékezetemben tárolt képet. Fogszabályzó le, egyenes fogsor f<strong>el</strong>.<br />
– Lépj f<strong>el</strong>. Hagyjuk a sulit, és szórakozzunk h<strong>el</strong>yette – javasolta váratlanul <strong>Nina</strong>.<br />
Benjamin f<strong>el</strong>nevetett. – Hát persze, <strong>Nina</strong>! Nagy mulatság lenne, ha egész nap a könyökömnél<br />
fogva rángatnál.<br />
– Az lenne.<br />
– Édes kölyök vagy.<br />
– Nem vagyok kölyök.<br />
– Jó regg<strong>el</strong>t kívánok az iskola diákjainak. Íme, a regg<strong>el</strong>i bej<strong>el</strong>entések.<br />
Zoey f<strong>el</strong>pillantott az iskolarádió dobozára, aztán Aishára, aki két padsorral arrébb ült. Aisha egy<br />
másik lánnyal beszélgetett, így Zoey újból a könyvébe – egy puhafed<strong>el</strong>ű történ<strong>el</strong>mi románcba –<br />
mélyedt, amit reményei szerint egy nap majd ő is írni fog. A könyv eredetileg öt centi vastag volt, a<br />
színes borítón a hősnő, akinek t<strong>el</strong>t keble majd' szétfeszítette mélyen kivágott ruháját, egy hosszú<br />
szőke hajú, félmezt<strong>el</strong>en férfit szorított magához. Miv<strong>el</strong> az egész könyvet nehéz lett volna könnyen<br />
<strong>el</strong>rejteni, Zoey kitépett egy harmincoldalas részt, és bedugta a biológiakönyvébe.<br />
– …nagyra érték<strong>el</strong>nék minden f<strong>el</strong>világosítást, am<strong>el</strong>y arra a személyre vagy személyekre<br />
vonatkozik, akik a második em<strong>el</strong>eti fiúvécé dugulását okozták… – folytatta monoton hangon az<br />
igazgató, Mr. Hardcastle.<br />
Zoey zajt hallott maga m<strong>el</strong>lett, és amikor f<strong>el</strong>pillantott, Claire éppen a saját padjából a mögötte<br />
levő üres h<strong>el</strong>yre surrant. Zoey azonnal becsapta a könyvét.<br />
– Késő, Zoey – súgta <strong>el</strong>őre a válla f<strong>el</strong>ett Claire. – Tudom, hogy egy történ<strong>el</strong>mi-romantikus<br />
regényt olvasol.<br />
– Nem én – hazudta gépiesen Zoey.<br />
– Pocsékul hazudsz – jegyezte meg undorral Claire. – Nem kéne próbálkoznod, csak ha hajlandó<br />
vagy <strong>el</strong>őtte kicsit gyakorolni.<br />
– ...Más téma: átvizsgáltuk az iskola irányvonalát, kikértük az iskolatanács véleményét is, és az<br />
iskola hivatalos álláspontja továbbra is az marad, hogy egyetlen diák sem dohányozhat az iskola<br />
területén. És ez vonatkozik, ismétlem, vonatkozik a meg <strong>nem</strong> gyújtott cigarettára is. Remélem,<br />
ezz<strong>el</strong> sikerül véget vetni…<br />
Zoey <strong>el</strong>vigyorodott. Úgy látszik, <strong>Nina</strong> megint vesztett egy fordulót. Hallotta, hogy Claire<br />
f<strong>el</strong>sóhajt.<br />
– Nem lehet <strong>el</strong>válni a testvérünktől – motyogta maga <strong>el</strong>é.<br />
– <strong>Nina</strong> igazán eredeti – mondta Zoey. – Büszke lehetnél rá.<br />
– <strong>Nina</strong> csak különc, Zoey. És szégy<strong>el</strong>lhetned magad, hogy ilyen ócska könyveket olvasol. Mit<br />
gondolna rólad Miss Rafan<strong>el</strong>li, ha tudná, hogy ilyesmit olvasol Valószínűleg csalódást okoznál<br />
neki. Ha b<strong>el</strong>egondolok, milyen nagy véleménny<strong>el</strong> van rólad, szörnyű nagyot csalódna benned. A<br />
szíve szakadna meg, hogy a legjobb diákja lovagok által megbecst<strong>el</strong>enített szüzekről meg<br />
hasonlókról szóló történetekk<strong>el</strong> mérgezi magát. Csak azt remélem, sosem jön rá az igazságra.<br />
Zoey fél fordulatot tett, és hátranézett. Claire gondosan őrizte az ártatlanság látszatát, ami biztos<br />
j<strong>el</strong>e volt annak, hogy valamiben sántikál.<br />
– Ó! – Zoey <strong>el</strong>őtt kezdett a h<strong>el</strong>yzet megvilágosodni. – Te zsarolsz engem!<br />
– Aha – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire.<br />
– Mit akarsz<br />
– Szeretném <strong>el</strong>kérni az angolóra témájához írt jegyzeteidet. Nem jutottam hozzá az olvasáshoz.<br />
– Nem írtad meg a leckédet, és most az enyémet akarod kölcsönkérni – bámult rá hitetlenkedve<br />
Zoey Claire-re. – De mit izgat Jóval több sem ingatja meg az ötösödet.<br />
Claire zavartnak tűnt.<br />
– Oké, igazad van. De Jake sem írt leckét. És angolból <strong>el</strong>ég rosszul áll.<br />
– Azt akarod, hogy adjam oda neked a leckémet, hogy aztán Jake-nek adhasd<br />
– Tudom, <strong>el</strong>ég mókásan hangzik, <strong>nem</strong>
Zoey ismét <strong>el</strong>őrefordult. El tudta képz<strong>el</strong>ni, miért <strong>nem</strong> írt leckét Claire és Jake. Bár ez már <strong>nem</strong> rá<br />
tartozik. Jake-k<strong>el</strong> szakítottak, akkor meg mit izgatja, ha Claire és Jake tapizással töltötték az estét<br />
Vagy bármi mással.<br />
A lehetőség komor ráncokat varázsolt a homlokára. Két<strong>el</strong>kedett benne, hogy Claire azt csinálta<br />
Jake-k<strong>el</strong>, bár ez sem rá tartozott. Ismét hátrapillantott.<br />
– Szóval adjam oda a házi f<strong>el</strong>adatomat, mert te meg Jake… mit tudom én, mit csináltatok<br />
– Semmit sem csináltunk – válaszolta Claire. – Az igazság az, hogy azt figy<strong>el</strong>tem, hogy issza le<br />
magát sörr<strong>el</strong> a hullámtörő végén, és közben azon törtem a fejemet, hogy <strong>el</strong>ég erős vagyok-e ahhoz,<br />
hogy kihúzzam a vízből, ha b<strong>el</strong>eesik.<br />
Zoey kétkedve vonta f<strong>el</strong> a szemöldökét.<br />
– Jake <strong>nem</strong> iszik.<br />
– Változnak az idők – mondta Claire. – Azt hiszem, nagyon f<strong>el</strong>dúlták a történtek. Valószínűleg<br />
csak most az egyszer fordult <strong>el</strong>ő. Majd túljut rajta. Ismered Jake-et.<br />
– Tényleg ismerem, és ezért is olyan nehéz <strong>el</strong>képz<strong>el</strong><strong>nem</strong> ezt a j<strong>el</strong>enetet.<br />
– Oké – mondta Claire. – Ha <strong>nem</strong> hisz<strong>el</strong> nekem, akkor szenvedélyesen szeretkeztünk hajnalig.<br />
Varázslatos volt. Asszonnyá tett.<br />
Zoey a bajsza alatt morgott, aztán b<strong>el</strong>etúrt a háromkapcsos füzetébe, és kihúzta a házi f<strong>el</strong>adatot.<br />
Hátranyújtotta Claire-nek.<br />
– Óra <strong>el</strong>őtt kérem vissza.<br />
– Rendben.<br />
– De <strong>nem</strong> tettétek, ugye – kérdezte Zoey.<br />
– Nem – kérdezett vissza Claire kacéran.<br />
– Nem – nyugtatta meg magát Zoey.<br />
– …a bálkirály és a bálkirálynő j<strong>el</strong>ölésének leadási határideje az iskolanap vége. Még egyszer<br />
kérek mindenkit, hogy ne adja meg képz<strong>el</strong>t személyek, zenészek, énekesek, állatok, rajzfilmfigurák<br />
vagy <strong>el</strong>hunytak nevét.
Negyedik fejezet<br />
Claire a l<strong>el</strong>átó közepe táján letette a doboz diétás kólát az <strong>el</strong>őtte levő deszkára, aztán lecsapta<br />
maga m<strong>el</strong>lé a könyveit. Igyekezett úgy kibújni a harisnyanadrágjából, hogy senki se vegye észre.<br />
Ha az idő továbbra is ilyen unalmasan napos marad, f<strong>el</strong>szedhet egy kis őszi barnaságot, gondolta.<br />
Gombóccá gyűrte a harisnyáját, és a táskájába tette, aztán hátradőlt, kinyújtotta a lábát, jó pár<br />
centiv<strong>el</strong> f<strong>el</strong>jebb húzta a szoknyáját, és lerúgta a cipőjét.<br />
A füves-saras pályán a focicsapat éppen a nyújtógyakorlatokat végezte. Alaktalan egyenruhát<br />
vis<strong>el</strong>tek, a sisak m<strong>el</strong>lettük hevert a földön. Jake egy szörnyű macskajajos fejfájás óvatosságával<br />
mozgott.<br />
Lehet, hogy még <strong>nem</strong> vette észre, hogy itt van, de Claire tudta, hogy <strong>el</strong>őbb-utóbb f<strong>el</strong>figy<strong>el</strong> majd<br />
rá.<br />
Amikor az órák közti szünetben <strong>el</strong>kapta a folyosón, és átadta Zoey sietősen átírt jegyzeteit, Jake<br />
<strong>nem</strong> sokat mondott. De biztos <strong>el</strong>olvasta, mert később h<strong>el</strong>yes válaszokat adott az órán a tanárnő<br />
kérdéseire. És <strong>nem</strong> látszott idegesnek, amikor utána röpdolgozatot írtak.<br />
Claire látta, hogy Jake <strong>el</strong>nyúlik a földön, és a kézélév<strong>el</strong> dörgöli a szemét. Claire csak egyszer<br />
volt életében tökrészeg: azon az éjszakán, amikor fának hajtott. Azóta <strong>nem</strong> csábította az alkohol. És<br />
ameddig ismeretei terjedtek, Jake sem rajongott soha az italért. Hirt<strong>el</strong>en érdeklődését a bátyja<br />
halálát kísérő események f<strong>el</strong><strong>el</strong>evenítése váltotta ki.<br />
– Hé, Claire!<br />
Aisha kapaszkodott f<strong>el</strong> fürgén a l<strong>el</strong>átóra, hosszú lábán szinte táncolt.<br />
– Szia, Aisha! Mit keres<strong>el</strong> itt<br />
Aisha lezöttyent m<strong>el</strong>lé.<br />
– Ugyanazt, amit te. Úgy teszek, mint egy <strong>el</strong>maradott, ostoba tyúk, aki arra pazarolja az idejét,<br />
hogy pasikat nézzen, akik peckesen ide-oda mászkálnak, és a macsót játsszák.<br />
Claire akarata <strong>el</strong>lenére is <strong>el</strong>mosolyodott. Körülnézett, és a pálya legtávolabbi sarkában<br />
megpillantotta Christophert, aki a szedett-vedett futball házi csapatot segített edzeni.<br />
– Innen alig látni.<br />
– Nem akarom, hogy azt képz<strong>el</strong>je, csak azért jöttem, hogy őt nézzem – bólintott Aisha.<br />
– Ó!<br />
– Így is az eget verdesi az önbizalma.<br />
– Akkor meg minek vagy itt – kérdezte jogosan Claire.<br />
– Mert vagy húsz különféle állása van, ezért ha munka közben <strong>nem</strong> látom, akkor egyáltalán <strong>nem</strong><br />
látom – fakadt ki hirt<strong>el</strong>en Aisha.<br />
– Ez van, ha az ember olyannal kezd, aki <strong>nem</strong> jár az iskolába – jegyezte meg Claire, bár <strong>nem</strong><br />
nagyon érdek<strong>el</strong>te Aisha gondja. Jake éppen ekkor nézett f<strong>el</strong>é, habozott, aztán <strong>el</strong>kapta a tekintetét.<br />
– Ti ketten megint együtt vagytok, vagy még mindig, vagy ki tudja, mi a h<strong>el</strong>yes kifejezés –<br />
kérdezte Aisha, és Jake-re nézett, aki f<strong>el</strong>tette a sisakját, és a csapat többi tagjával beállt a megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő<br />
alakzatba.<br />
– Én és Jake<br />
– Nem, te és Tom Cruise. Persze, hogy te és Jake.<br />
Claire vállat vont. Nem szerette, ha a magánéletéről faggatták. Kivált arról a részéről, amit maga<br />
sem értett t<strong>el</strong>jesen.<br />
– Nem vagyok benne biztos.<br />
– Csak f<strong>el</strong>tét<strong>el</strong>eztem annak alapján, hogy itt ülsz, és nézed, ahogy edz…<br />
– A lábamat napoztatom – feszengett Claire.<br />
Aisha egy darabig semmit sem szólt, míg végül Claire megfordult, és látta, hogy Aisha<br />
<strong>el</strong>gondolkodva, tűnődő pillantással méregeti.
– Mi az – kérdezte Claire támadólag.<br />
– Semmi – védekezett Aisha. – Csak arra gondoltam, hogy <strong>el</strong>ég szokatlan h<strong>el</strong>yzet lehet ez<br />
számodra.<br />
Claire <strong>el</strong>tökélte, hogy <strong>nem</strong> kéri meg Aishát, magyarázza már <strong>el</strong>, mire gondol, de az <strong>el</strong>tökéltségét<br />
kikezdte a bosszúság. – Rendben, ki v<strong>el</strong>e, Aisha!<br />
– Mindössze azt akarom mondani, hogy amióta csak ismerlek, mindig a pasik lihegtek a<br />
nyomodban, és epekedően meregették a szemüket. És <strong>nem</strong> fordítva történt.<br />
– Soha ne használd v<strong>el</strong>em kapcsolatban az epekedő szót! – vágta oda hidegen Claire.<br />
– Akkor talán a viszonzatlan szót használjam, úgy, mint viszonzatlan szer<strong>el</strong>em – folytatta<br />
Aisha.<br />
– Bosszantani akarsz – meredt rá dühösen és keményen Claire. – Mert <strong>el</strong>ég ügyesen csinálod.<br />
– Én <strong>nem</strong> izgatnám magam azon, amit mondok – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te minden <strong>el</strong>fogultság nélkül Aisha. –<br />
Komolyabb dolgok miatt kéne aggódnod.<br />
– És mi lenne az<br />
– Például az, hogy itt jön Jake. – Aisha drámaian remegtette a szempilláját.<br />
Claire a másik irányba kapta a fejét, és látta, hogy Jake nagy léptekk<strong>el</strong> f<strong>el</strong>é tart. Ösztönösen a<br />
hajához kapta a kezét, és hátravetette a fürtjeit.<br />
– Diszkréten visszavonulok – közölte Aisha –, de <strong>nem</strong> túl diszkréten. – Néhány sorral f<strong>el</strong>jebb<br />
ment, és kicsit balra t<strong>el</strong>epedett le.<br />
– Mit keres<strong>el</strong> itt – kérdezte Jake, amikor hallótávolságon b<strong>el</strong>ül ért. Levette a sisakját, és hidegen<br />
mérte végig Claire-t.<br />
– Napos a délután – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire. – Kicsit kiültem a napra.<br />
Jake rászegezte a mutatóujját.<br />
– Nem akarlak itt látni. A csapatban a fiúk még téves következtetésre jutnak.<br />
– És mi lenne az, Jake<br />
– Nézd, Claire, vége. Te meg én Vége. Azt hiszed, képes vagyok folytatni v<strong>el</strong>ed most, hogy<br />
megtudtam az igazságot<br />
Claire komolyan fontolóra vette a kérdést. – Szerintem azt tehetsz, amit csak akarsz, Jake.<br />
– Miért <strong>nem</strong> választasz egy másik pasit, Claire – A csapat f<strong>el</strong>é intett. – Legalább két tucat pasi<br />
van, aki boldogan járna v<strong>el</strong>ed. Lars az anyját is <strong>el</strong>adná Szaddam Husszeinnek, ha<br />
megpróbálkozhatna nálad. Vagy menj vissza Benjaminhoz, <strong>nem</strong> mintha neki ezt kívánnám, mert<br />
Benjamin jó gyerek. De engem f<strong>el</strong>ejts <strong>el</strong>, rendben<br />
– Nem – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire.<br />
Jake f<strong>el</strong>szaladt a l<strong>el</strong>átón, és megállt <strong>el</strong>őtte. Nagy teste <strong>el</strong>takarta <strong>el</strong>őle a napot. – Mi ez Azt<br />
hiszed, gondoskodnod k<strong>el</strong>l rólam, kompenzálnod k<strong>el</strong>l azért, mert megölted a bátyámat<br />
– Nem öltem meg Wade-et – mondta halkan Claire. – Mindhárman részegek voltunk.<br />
Bárm<strong>el</strong>yikünk vezethetett volna. Ha <strong>nem</strong> én ülök ott, akkor Wade vezetett volna. Akkor kit<br />
hibáztatnál<br />
Jake <strong>nem</strong> fakadt ki úgy, ahogy Claire számított rá, ha<strong>nem</strong> kegyetlenül f<strong>el</strong>kacagott.<br />
– Nem ezt mondtad, amikor mindenki azt hitte, hogy Lucas vezetett! Azt mondtad, hogy<br />
megérdemli, hogy két évre javítónev<strong>el</strong>őbe csukják. És amikor kijött, azt mondtad, hogy ki k<strong>el</strong>lene<br />
tiltani a szigetről.<br />
Claire behúzta a nyakát Jake támadása hallatán. A lábát is maga alá húzta, és összekuporodva, a<br />
pillantását <strong>el</strong>fordítva ült.<br />
– Tudom. Tévedtem.<br />
Jake hangosan f<strong>el</strong>nevetett.<br />
– Hát ez a nagyszerű benned, Claire! Azonnal megváltoztatod a véleményedet, ezért mindegy,<br />
hogy alakul, neked valahogy mégis mindig igazad van. Amíg meg <strong>nem</strong> szerzed, amit akarsz.<br />
– Sok mindent tanultam az utóbbi időben, Jake. Talán sokat okosodtam.<br />
– Kény<strong>el</strong>mes megoldás.<br />
– Akkor hát képmutató vagyok. Hívj, aminek akarsz. Szer<strong>el</strong>mes vagyok b<strong>el</strong>éd.<br />
Jake egy lépést hátrált meglepetésében.
– Szer<strong>el</strong>mes – Egy pillanat szünetet tartott, hogy összeszedje magát, és hitetlen arckifejezést<br />
öltsön. – Jó ötlet.<br />
– Így igaz – nézett a szemébe Claire.<br />
Jake egy másodpercre megingott. Az arckifejezése <strong>el</strong>lágyult, aztán mégis megkeményítette<br />
magát.<br />
– Még ha az is, <strong>nem</strong> érdek<strong>el</strong>.<br />
– Tudom, hogy igen – erősködött Claire.<br />
– Nincs szükségem rád, hogy figy<strong>el</strong>j, amikor leiszom magam, és nincs szükségem arra, Claire,<br />
hogy fedezz, amikor <strong>nem</strong> készülök az órára. És egyébként sincs rád szükségem – fejezte be Jake,<br />
aztán sarkon fordult, és átment a pályán.<br />
– De igen – mondta Claire a fiú távolodó hátának.<br />
<strong>Nina</strong> a tárolóban talált rá a dobozra, egy légmentesen zárt, szürke, vízhatlan műanyag csőre.<br />
F<strong>el</strong>vitte a szobájába, és letette az ágya végébe.<br />
Ellenőrizte, hogy magára csukta-e az ajtót, aztán keresett egy szál cigarettát, és a szájába dugta.<br />
A doboz teteje könnyen lejött, és <strong>Nina</strong> szeme <strong>el</strong>é tárult a sok összevissza hányt fénykép. Itt<br />
gyűjtötte azokat a képeket, am<strong>el</strong>yek <strong>nem</strong> kerültek be a két nagy, bőrkötéses családi<br />
fényképalbumba. Azokat a képeket gondosan válogatták ki, de egyiken sem szerep<strong>el</strong>t az, amire<br />
<strong>Nina</strong> kíváncsi volt.<br />
Kiem<strong>el</strong>t egy maroknyit, és kiterítette őket az ágyon; ném<strong>el</strong>yik színes, mások nagyon régi, feketefehér,<br />
szemcsések, cakkozott szélűek voltak. Volt, am<strong>el</strong>yik <strong>nem</strong> is fénykép volt, ha<strong>nem</strong> képes<br />
lev<strong>el</strong>ezőlap olyanokról, akikről csak homályosan tudta, kicsodák, és am<strong>el</strong>yeket olyan h<strong>el</strong>yekről<br />
küldtek, ahol sosem járt.<br />
De a legtöbb képen olyanok voltak, akiket ismert. Többet is talált az apjáról és az anyjáról: a<br />
Grand Canyonban kapták le őket, és annyira fiatalok voltak a képeken, hogy cseppet sem menő<br />
tiniknek látszottak. <strong>Nina</strong> átnézte a képeket, külön kis halomba rendezte az anyjáról készülteket,<br />
kezdve a gyerekkorával egészen a haláláig. Furcsa, de minél tovább nézte a képeket, annál kevésbé<br />
emlékeztették saját <strong>el</strong>halványuló emlékeire, és annál inkább emlékeztették valakire, valaki másra.<br />
Akit <strong>nem</strong> egészen tudott hova tenni.<br />
Azokon a képeken, am<strong>el</strong>yeken az apja egyedül volt, mindig komolynak látszott. Katonai<br />
egyenruhában, a háta mögött összefont kézz<strong>el</strong>, élére vasalt nadrágban, takaros hadnagyi csíkokkal.<br />
Vagy öltönyben, vagy még később fehér ingben és nadrágban, feszt<strong>el</strong>en megj<strong>el</strong>enést sugallva.<br />
Mindig úgy állt ott, mintha akarata <strong>el</strong>lenére fényképezték volna le. Csak akkor mosolygott és érezte<br />
jól magát, ha <strong>Nina</strong> anyjával együtt vették le. Volt egy kép, amin <strong>Nina</strong> tekintete különösen sokáig<br />
időzött, am<strong>el</strong>yen a szülei együtt voltak, és köztük két kislány, akik láthatóan egymást püfölték a<br />
padlón. Egyikük sem nézett a gyerekekre, egymásra azonban igen: f<strong>el</strong>vont szemöldökk<strong>el</strong>, egyforma,<br />
szeretett<strong>el</strong>jes derűv<strong>el</strong> néztek össze, és talán még egy kis büszkeség is keveredett a pillantásukba a<br />
lábuknál verekedő két kölyökk<strong>el</strong> kapcsolatban.<br />
<strong>Nina</strong> félretette ezt a képet.<br />
De még mindig <strong>nem</strong> fedezte f<strong>el</strong>, amit keresett. Kihalászott egy újabb maréknyit: újabb képek<br />
Claire-ről, aki olyan komoly arcot vágott, mint az apjuk, még kisgyerekként is; komoly, töprengő,<br />
távolságtartó kisgyerek volt.<br />
– Nem sokat változtál, ugye – kérdezte, és fanyarul Claire képére mosolygott. Már akkor is kint<br />
álltál az udvaron, és f<strong>el</strong>bámultál a f<strong>el</strong>hőkre Lenéztél mindenkit már akkor is, amikor csak hatvan<br />
centi magas voltál Lefogadom, hogy így volt!<br />
Aztán a kezében tartott képek közül lehullott egy: egy vézna, szürke szemű kislányé,<br />
fogszabályzóval, ruhában, amiből kilátszott hosszú lába, göbös térde, az egyiken ragtapasz<br />
dísz<strong>el</strong>gett. Egy hajtincset csavargatott az ujja köré. <strong>Nina</strong> megfordította a képet. <strong>Nina</strong>, a tizenegyedik<br />
születésnapján – ez állt rajta tintával.<br />
Hátradőlt a párnájára, és két kézz<strong>el</strong> tartotta maga <strong>el</strong>é a fényképet.<br />
– Hát így őrzött meg Benjamin az emlékezetében! – mosolyodott <strong>el</strong> szomorkásán. – Nem vagy<br />
éppen Claudia Schiffer, kölyök – mondta a képnek.
A tizenegyedik születésnapja. Két hónappal az anyja halála <strong>el</strong>őtt. Részt vett rajta az anyja is<br />
Vagy kórházban volt <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> emlékezett.<br />
A fényképen látható kislány szemét vizsgálta. Hetyke, kihívó tekintetet látott.<br />
– Azt hiszed, tied a világ, mi – suttogta.<br />
Bárcsak az a kislány tudta volna, mi vár rá. Már csak hónapok voltak hátra az anyja haláláig. És<br />
azon túl már csak kis idő, míg <strong>el</strong>küldték hosszabb tartózkodásra a nagynénjéhez és a nagybátyjához.<br />
Az ő érdekében.<br />
– Bárcsak tudtad volna, kis <strong>Nina</strong> – suttogta.<br />
F<strong>el</strong>k<strong>el</strong>t, és a szekrényajtajára tett egész alakos tükörhöz sétált. Megállt <strong>el</strong>őtte, és az arcához<br />
tartotta a fényképet.<br />
<strong>Nina</strong> egyszerre nézte a mostani tükörképét és a múlt apró tanúj<strong>el</strong>ét.<br />
– Elhagytad a fogszabályzót – kezdte. – Kicsit t<strong>el</strong>tebb lettél, amire sosem számítottál. A lábad<br />
sem olyan fogpiszkáló vékony, de most már borotválnod k<strong>el</strong>l.<br />
Rájött, hogy a meg <strong>nem</strong> gyújtott cigaretta még mindig a szája sarkában fityeg.<br />
– És szert tettél néhány rossz szokásra. És persze megszabadultál a Barbie-babáktól, így<br />
gondolom, kvittek vagyunk.<br />
Az öt évv<strong>el</strong> ez<strong>el</strong>őtti szemébe nézett. Aztán vissza a tükörb<strong>el</strong>i szemébe. Megállapította, hogy még<br />
mindig hetyke, még mindig kihívó. Fanyarul <strong>el</strong>mosolyodott. Nem sokat változott azóta.<br />
Azután <strong>el</strong>halványult, és végleg <strong>el</strong>tűnt a mosolya.<br />
– Csakhogy most egy kicsit szomorúnak látszol, <strong>Nina</strong> – mondta.<br />
Az éjj<strong>el</strong>iszekrénye fiókjába tette a fényképet. Majd, ha legköz<strong>el</strong>ebb ismét olyan álma lesz,<br />
<strong>el</strong>őveszi, és megnézi.
<strong>Nina</strong><br />
Megint az álom, amit a kettes számúnak hívok.<br />
Először is érezni k<strong>el</strong>l, már ha világos, mire gondolok. Ott, ahol ok és okozat <strong>nem</strong><br />
olyan világosak, mint a való életben. Ahol váratlanul vagy nagyon lassan történhet<br />
bármi. Ahol mindent tudunk anélkül, hogy tudnánk, hogyan.<br />
Az álmomban minden olyan komor. Mint amikor a tévében egy régi fekete-fehér<br />
filmet nézünk, és t<strong>el</strong>jesen lecsavarjuk a fényerősséget szabályozó gombot úgy látom<br />
magam, mintha valaki más volnék abban a szobában. Sokkal fiatalabb, legalábbis<br />
<strong>el</strong>einte. Az anyám leguggol, a ruhámat igazgatja, és megpróbálja egyenesre állítani<br />
azt a nevetséges masnit, aztán tisztára törli az arcomat, és rám szól, hogy<br />
mosolyogjak, és húzzam ki magam.<br />
Mialatt ez történik, a kislány a ruháját húzogatja, és <strong>el</strong>rontja, amit megigazgatott<br />
rajta az anyja. A hajával játszik, kócosan és rendetlenül hagyja. És azon nyavalyog,<br />
hogy <strong>nem</strong> akar így kiöltözni. Nem akarom!, <strong>mondja</strong> olyan brühühüs hangon.<br />
A következő pillanatban a kislány már idősebb, de még mindig azt a nevetséges<br />
masnis ruhát vis<strong>el</strong>i. Bizonytalanul megy át egy <strong>el</strong>sötétített szobán, ahol csak két<br />
figy<strong>el</strong>ő, mereven bámuló szemet lát. Fél, de <strong>nem</strong> mer megállni, mert a szemek azt<br />
parancsolják, hogy jöjjön köz<strong>el</strong>ebb. Gyere ide. Gyere, és adj egy kis cukrot.<br />
És azután a lány – aki én vagyok – megint másutt van. Ágyban fekszik. Olyan<br />
érzése van, mintha bepisilt volna, mert m<strong>el</strong>eg és nedves alatta a lepedő. Bűntudat<br />
gyötri: mi lesz, ha rájön A nevetséges masnival játszik, és a fejére húzza a takarót. A<br />
masni varázsmasni, láthatatlanná teszi.<br />
Aztán f<strong>el</strong>ébredek. Bűntudat és szégyen gyötör, de valami meghatározhatatlan<br />
gyönyör halvány emléke is kísért, és ez benne a legrosszabb.<br />
Lassan <strong>el</strong>tűnnek az érzések. Kis idő múlva <strong>el</strong>alszom, és <strong>nem</strong> álmodom többet.
Ötödik fejezet<br />
– Jaj, ne! – furakodott ki Zoey a tömegből. – Ettől biztos kiborul.<br />
Eltávolodott a névsortól, amit az igazgatói iroda köz<strong>el</strong>ében levő faliújságra ragasztottak ki.<br />
Mások tülekedtek a h<strong>el</strong>yére, hogy <strong>el</strong>olvassák a kifüggesztett neveket. Zoey rossz <strong>el</strong>őérzettél nézett<br />
végig a folyosón, de az órák <strong>el</strong>őtt nyüzsgők között lehetetlen volt f<strong>el</strong>ismerni Lucast. A folyosókon<br />
hangosan pletykáló, kiabáló, hecc<strong>el</strong>ődő, aggódó gyerekek jöttek-mentek, álltak kettes, hármas,<br />
négyes csoportokban a nyitott szekrényajtók körül, bementek és kijöttek a mosdókból, a<br />
falikutaknál tolongtak. A lépcsők mintha embertömeget szállító lassú futószalagok lettek volna,<br />
amin diákok mentek le és f<strong>el</strong>, néha megálltak, visítottak, egy mozgókép, amit hajjal és mintás<br />
övekk<strong>el</strong>, unalmas könyvekk<strong>el</strong> és élénk színű műanyaggal, <strong>el</strong>dobott, <strong>el</strong>kapott és <strong>el</strong>ejtett tárgyakkal<br />
festettek. A falakon plakátok, a halványkék salakbeton falakra ragasztott, különféle csapatoknak<br />
szóló buzdítások voltak.<br />
A szorosan egymáshoz prés<strong>el</strong>ődő testek közül kivált Lucas. Nem az, akit Zoey e percben látni<br />
akart.<br />
– Hé, Zo! – kiáltott oda, és <strong>el</strong>mosolyodott. – A zajos középszer tengerében a nyugodt szépség<br />
szigete vagy.<br />
Zoey bizonytalanul mosolygott vissza.<br />
– Milyen költői vagy ma regg<strong>el</strong>.<br />
– Miért ne lennék Úgy hallom, az utolsó üres óra <strong>el</strong>marad, mert gyűlés lesz. Nem lesz ma<br />
franciaóránk. Pas de français, chérie.<br />
Zoey idegesen pillantott a névsor f<strong>el</strong>é.<br />
– Ühüm. Nem tudod véletlenül, miért tartanak gyűlést<br />
Lucas vállat vont.<br />
– Valószínűleg a szokott dolgokért. – Az ujjain számolta. – Egy: drog<strong>el</strong>lenes l<strong>el</strong>kimasszázs,<br />
amire nincs szükségem, vagy kettő: pia<strong>el</strong>lenes kirohanás, amire szintén nincs szükségem, vagy<br />
három: szex<strong>el</strong>lenes <strong>el</strong>őadás, amiben másnaponként szoktál részesíteni. – Elvigyorodott, hogy<br />
j<strong>el</strong>ezze, csak vicc<strong>el</strong>. – Vagy diákönkormányzati morál-em<strong>el</strong>ő, jobbak-vagyunk-mindenkinéléljenezzük-meg-a-brokikat-féle<br />
összejövet<strong>el</strong>.<br />
– Részben l<strong>el</strong>kesítő gyűlés – ismerte <strong>el</strong> Zoey. – És be akarják mutatni a bálkirály-bálkirálynő<br />
j<strong>el</strong>ölteket.<br />
– Ez pedig az éljenezzük-meg-a-dinkákat kategóriába tartozik – j<strong>el</strong>entette ki Lucas.<br />
Zoey-nak megrándult az arca.<br />
– Jaj, bocs, ne haragudj, Zoey! – mondta gyorsan Lucas, odalépett hozzá, és megöl<strong>el</strong>te. – Persze,<br />
ha kedved van hozzá, akkor egészen más a h<strong>el</strong>yzet. Te sosem lesz<strong>el</strong> dinka. Nem lett volna szabad<br />
ezt mondanom. Nem baj, ha jobban l<strong>el</strong>kesedsz az iskolai dolgokért, mint én. Remélem, te győzöl.<br />
Komolyan! Erről van szó, <strong>nem</strong> Úgy értem, te is a j<strong>el</strong>öltek között vagy, igaz<br />
– Ami azt illeti igen. De erre <strong>nem</strong> saját magunk j<strong>el</strong>entkezünk. És egyébként is ahhoz, hogy<br />
f<strong>el</strong>kerülj a j<strong>el</strong>öltek listájára, legalább egy tucat szavazatot k<strong>el</strong>l, hogy kapjál.<br />
– Látod Legalább tizenketten tudják, hogy milyen nagyszerű vagy. A fenébe is, hogy erre <strong>nem</strong><br />
jöttem rá <strong>el</strong>őbb, mert akkor én lehettem volna a tizenharmadik.<br />
– Lucas…<br />
– Igen<br />
– Nem én vagyok az egyetlen a névsorban.<br />
– Hát hogyne, vannak mások, akik a bálkirálynői címre vágynak.<br />
– És a bálkirályira.<br />
– Bocs, de azok a pasik tényleg dinkák – szögezte le Lucas. – Más, ha egy lány csinálja. De egy<br />
fiú Hogy bálkirály legyen Miért <strong>nem</strong> tetováltatja mindjárt a homlokára, hogy dinka, és ezz<strong>el</strong>
kész<br />
– Öt pasi szerep<strong>el</strong> a listán – világosította f<strong>el</strong> Zoey.<br />
– Öt szegény, tökk<strong>el</strong>ütött…<br />
– Te vagy a sorban a harmadik – bökte ki gyorsan Zoey.<br />
Lucas furcsán meredt rá.<br />
– Nem én.<br />
– De igen.<br />
– Bálkirály Én<br />
Zoey bólintott.<br />
– Nem.<br />
– De igen.<br />
– Megölöm Aishát. Biztos ő volt. Ő emlegette, milyen remek ötlet volna. Hol van – fordult<br />
meg, és a tekintetév<strong>el</strong> a tömeget pásztázta.<br />
– Tizenkét szavazat k<strong>el</strong>l hozzá – emlékeztette Zoey.<br />
– Tizenketten így szóltak magukban: Hoppá, tudom már, majd Lucas Cabralt j<strong>el</strong>ölöm Imádni<br />
fogja! Á, igen, Lucas mindig is arra vágyott, hogy a Faszfejek Koronázott Királya, a Lúzerek Ura<br />
legyen.<br />
– Kitüntetésnek k<strong>el</strong>l tekinteni – mondta Zoey.<br />
– De én <strong>nem</strong> tekintem annak – fortyant f<strong>el</strong> Lucas. – Nem tartozom közéjük! Kívülálló vagyok,<br />
lázadó, beilleszkedni <strong>nem</strong> tudó. Iste<strong>nem</strong>, hát ezek semmit sem értenek Tudod, mit mondanának a<br />
volt zárkatársaim, ha megtudnák, hogy indulok a bálkirályi címért Ilyesmit Jake szokott csinálni.<br />
– Ő is rajta van a listán – erősítette meg Zoey. – És miért van rendben, ha én csinálom, ez miért<br />
klassz, de miért méred magad más mércév<strong>el</strong><br />
Lucas láthatóan összezavarodott.<br />
– Hogy miért más – kérdezett vissza, hogy az időt húzza.<br />
– Úgy van, miért más<br />
– Mert te lány vagy – kérdezte Lucas tétován.<br />
– Á! – szegezte rá vádlón az ujját Zoey.<br />
– Rossz válasz. Na, várj csak. Én én vagyok, te meg te. Te az a fajta vagy, aki bálkirálynő k<strong>el</strong>l,<br />
hogy legyen. Én meg az a fajta, aki barbár k<strong>el</strong>l, hogy legyen.<br />
Élesen f<strong>el</strong>sivított a csengő, és <strong>el</strong>nyomta a monoton mormolást. Amikor <strong>el</strong>hallgatott, több száz<br />
torokból egyszerre szakadt f<strong>el</strong> a nyögés.<br />
– Órára k<strong>el</strong>l men<strong>nem</strong> – jegyezte meg hidegen Zoey.<br />
– Dühös vagy rám Az vagy, ugye<br />
– Nem. Csak kicsit megbántott.<br />
– Ajaj, az még rosszabb.<br />
– Majd megpróbálom túltenni magam rajta.<br />
Lucas megragadta a kezét, amikor Zoey <strong>el</strong>indult, és magához vonta. Megpróbálta megcsókolni,<br />
de Zoey még nehezt<strong>el</strong>t rá.<br />
– Miért csókoljalak meg – kérdezte.<br />
Lucas vállat vont. – Mert jólesik<br />
Zoey gyilkos pillantást vetett rá. Aztán futó csókot nyomott a szájára. – Még most is megbántott<br />
vagyok – mondta.<br />
– Én viszont jobban érzem magam – kiáltotta utána Lucas.<br />
– Gyerünk, Harcosok, gyerünk! Gyerünk, Harcosok, gyerünk – kiabálta Zoey.<br />
– Gyerünk, Harcosok, gyerünk! Gyerünk, Harcosok, gyerünk – mondta Aisha kevésbé l<strong>el</strong>kesen.<br />
– Blah-blah-blah, blah-blah-blah – nyámmogta <strong>Nina</strong>.<br />
Claire egy könyvet olvasott.<br />
– Tudtam, hogy ezt teszi – füstölgött Zoey. Félig f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>kedett a l<strong>el</strong>átón, és az egymáshoz<br />
prés<strong>el</strong>ődő gyerekek tömegét fürkészte. A nagy, régi és kissé büdös tornateremben már folyt a<br />
l<strong>el</strong>kesítő gyűlés, és Lucasnak nyoma sem volt. – Meglépett a gyáva – tette hozzá. – Reménykedik,
hogy <strong>el</strong>kapják azért, hogy lógott az utolsó óráról, és kizárják a j<strong>el</strong>ölésből.<br />
– Bárcsak eszembe jutott volna, hogy az egészről lógjak! – morogta komoran <strong>Nina</strong>. – Már<br />
megint kezdik…<br />
– Legyőzzük, legyőzzük, újra-újra legyőzzük őket! – harsant f<strong>el</strong> Zoey és Aisha kiáltása mintegy<br />
végszóra.<br />
– Csorba késs<strong>el</strong> kasztráljuk őket – kiabálta <strong>Nina</strong>, mire többen is hátrafordultak, és dühösen<br />
rábámultak. – Kinyomjuk a szemüket, és úgy kapjuk be, mint az osztrigát!<br />
Claire f<strong>el</strong>pillantott a könyvéből, fájdalmas tekintetet vetett rá, és kicsit megrázta a fejét.<br />
– Győzd le Camdent, győzd le Camdent, győzd le Camdent – kezdődött a kántálás, aztán a kórus<br />
mind ritmikusabban és d<strong>el</strong>ejesebben ordított.<br />
<strong>Nina</strong> ökölbe szorított kézz<strong>el</strong> pattant f<strong>el</strong>.<br />
– Pusztuljon mindenki, aki Camdenből való! Halál a camdeniekre! Mészároljátok le őket, mint a<br />
disznókat! Ők a gonoszság megtestesítői, akiknek írmagját is ki k<strong>el</strong>l irtani! F<strong>el</strong>ejtsétek <strong>el</strong> a futballt,<br />
bombát a mocskos állatoknak! A gyerekeiket rabszolgasorba hajtjuk, az asszonyaikból szajhát<br />
csinálunk! A férfiaikból igavonó állat lesz!<br />
– Szia, <strong>Nina</strong>. Ugye, te vagy az<br />
Zoey megfordult, és a bátyját pillantotta meg négy sorral f<strong>el</strong>jebb, aki láthatóan jól szórakozva<br />
nézett <strong>Nina</strong> irányába. <strong>Nina</strong> mintha <strong>el</strong>pirult volna.<br />
– Szia, Benjamin! – kiáltott f<strong>el</strong> a fiúnak.<br />
– Szerintem <strong>nem</strong> veszed <strong>el</strong>ég komolyan – feddte meg hamis h<strong>el</strong>yt<strong>el</strong>enítéss<strong>el</strong> Benjamin.<br />
– Csak igyekszem b<strong>el</strong>eélni magam a fasiszta-barbár-fundamentalista iskolasz<strong>el</strong>lembe –<br />
magyarázta <strong>Nina</strong>.<br />
A f<strong>el</strong>zúduló hangorkán <strong>el</strong>nyomta Benjamin válaszát. Zoey lehúzta maga m<strong>el</strong>lé Ninát.<br />
– Feszélyezlek, mami – nyafogta <strong>Nina</strong>.<br />
– Nem, de most következnek a j<strong>el</strong>ölések – mondta Zoey, és még egyszer körülnézett, hátha látja<br />
Lucast. Aggodalmában az ajkába harapott. Micsoda seggfej! Hát <strong>nem</strong> éri f<strong>el</strong> éssz<strong>el</strong>, hogy legalább<br />
tizenketten éreztek iránta annyi szeretetet, hogy rászavazzanak Nem látja be, hogy a<br />
diákönkormányzat ezz<strong>el</strong> ismeri <strong>el</strong>, hogy <strong>nem</strong> az a bűnöző, akinek mindenki hitte<br />
– Ugye, Lucas azt hiszi, hogy én hoztam ebbe a h<strong>el</strong>yzetbe – kérdezte Aisha.<br />
– Majd kiheveri – morogta Zoey.<br />
– Okvetlen mondd meg neki, hogy <strong>nem</strong> én voltam – kötötte a l<strong>el</strong>kére Aisha.<br />
– Elmondom, ha még egyszer az életben szót váltok azzal a görénny<strong>el</strong> – ígérte Zoey.<br />
– Ó, iste<strong>nem</strong>, az igaz szer<strong>el</strong>em… – sóhajtozott <strong>Nina</strong>.<br />
– Amekkora mákom van, Jake nyeri a bálkirályi j<strong>el</strong>ölést, én meg a királynőit, és akkor… – Zoey<br />
a panasz végét magába fojtotta, amint látta, hogy Claire f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>i a fejét.<br />
– Aha, erre már f<strong>el</strong>figy<strong>el</strong>t! – ujjongott <strong>Nina</strong>. – A királynak és a királynőnek táncolniuk k<strong>el</strong>l, igaz<br />
Lassúzni, ha <strong>nem</strong> tévedek És egy nagy ünnepélyes csókot váltaniuk<br />
– Ünnepélyes csók nincs – j<strong>el</strong>entette ki Claire.<br />
– Tényleg – játszotta meg a döbbentet <strong>Nina</strong>. – Akkor gondolom az sem igaz, hogy a királyi<br />
párnak vissza k<strong>el</strong>l vonulnia a tanáriban levő díványra, és egy kis királyfit vagy királylányt k<strong>el</strong>l<br />
összekamatyolnia<br />
Claire fensőbbséges, hűvös mosollyal nézett rá.<br />
– A királynak és a királynőnek hivatalosan plátói a kapcsolata. Ezt jól ismered, <strong>nem</strong>, <strong>Nina</strong> Se<br />
csók, se romantika<br />
Zoey és Aisha feje <strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>é fordult, mert várták a következő visszavágást, de <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> szólt<br />
semmit, csak egy grimaszt vágott.<br />
Ez aljas húzás volt Claire-től, gondolta Zoey. Most komolyan megbántotta Ninát. Viszont az is<br />
igaz, hogy <strong>Nina</strong> magának köszönhette.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>rántotta a táskáját, kikapott egy cigarettát, és dacosan a szája sarkába biggyesztette.<br />
– Mint tudjátok, a jövő héten lesz a szalagavató – lépett oda Mr. Hardcastle a mikrofonhoz. A<br />
bej<strong>el</strong>entést hatalmas éljenzés követte. – Ez pedig azt j<strong>el</strong>enti, hogy meg k<strong>el</strong>l választanunk a bálkirályt<br />
és a bálkirálynőt a házigazdák szerepére.
– Mr. Hardcastle legyen a királynő! – üvöltötte egy hang.<br />
– Le a kalappal – mondta <strong>el</strong>ismerően <strong>Nina</strong>. – Kár, hogy <strong>nem</strong> nekem jutott az eszembe.<br />
– Mindegyikre öt-öt j<strong>el</strong>öltünk van…<br />
– Nincs itt – szögezte le Zoey. – Nem jön <strong>el</strong>.<br />
– Amikor f<strong>el</strong>olvasom a neveket, kérem, hogy az illető jöjjön le, hogy megnézhessük…<br />
– Ne ess hasra – súgta oda Aisha. – Rossz benyomást k<strong>el</strong>tesz.<br />
– Tad Crowley…<br />
– Nem ezz<strong>el</strong> a pasival csókolództál egyszer egy partin –firtatta Aisha. – Amikor Jake-k<strong>el</strong><br />
összevesztél vagy ilyesmi<br />
– Nem csókolództam v<strong>el</strong>e, csak egyszer csókoltam meg – mondta Zoey.<br />
– .. .Louise Kronenberger…<br />
– K-burger! – sikoltott f<strong>el</strong> <strong>Nina</strong>. – Lehetetlen! Lemosod a pályáról, Zoey.<br />
– Csak azok szavaznak rá, akikk<strong>el</strong> lefeküdt – somolygott Aisha.<br />
– Akkor viszont komoly versenytárs lesz – tette hozzá <strong>Nina</strong>.<br />
– .. Jake McRoyan…<br />
Claire f<strong>el</strong>pattant, és tőle szokatlanul erőt<strong>el</strong>jes támogató rikoltást hallatott, amihez többen is<br />
csatlakoztak.<br />
– Most már meg is halhatok – bámult f<strong>el</strong> a testvérére <strong>Nina</strong>. – Már mindent láttam. Hogy egyesek<br />
mire <strong>nem</strong> képesek a romantikáért!<br />
– A te esetedben semmire! – vágott vissza Claire.<br />
Jake <strong>el</strong>indult lef<strong>el</strong>é a tömegben, hogy a fényes padlón végigmenve kezet rázzon Tad Crowleyval.<br />
– …Kay Appleton…<br />
– Jaj, csak őt ne! – jajdult f<strong>el</strong> Aisha.<br />
– Miért, <strong>nem</strong> kedv<strong>el</strong>ed – kérdezte Zoey.<br />
– Olyan álságos! Mindig maga a megtestesült kedvesség és derű, de egy pillanat alatt igazi<br />
barrakuda válik b<strong>el</strong>őle.<br />
– .. .Lucas Cabral<br />
Zoey a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lásson. A l<strong>el</strong>átón az egyetlen mozgó pont Kay volt, aki<br />
lef<strong>el</strong>é igyekezett.<br />
– Lucas Cabral – ismét<strong>el</strong>te kérdő hangsúllyal az igazgató. – Nem jött ma iskolába Akkor<br />
egy<strong>el</strong>őre átugorjuk. Nézzük a következő királynőj<strong>el</strong>öltet: Zoey Passmore…<br />
Zoey f<strong>el</strong>állt. Még mindig bosszantotta Lucas vis<strong>el</strong>kedése, de megpróbált az alkalomhoz illő<br />
mosolyt kényszeríteni magára.<br />
– Zoey Passmore – hitetlenkedett Aisha. – Ugyan ki j<strong>el</strong>ölhette<br />
– Á, iszonyú egy hárpia – kontrázott <strong>Nina</strong>.
Hatodik fejezet<br />
<strong>Nina</strong> rosszkedvűen bámulta a komp f<strong>el</strong>ső fedélzetét. Ami a v<strong>el</strong>e egykorú utasokat illette, a<br />
fedélzet áthághatatlan határokkal <strong>el</strong>választott területekre oszlott. Az egyikben Zoey és Lucas állt, és<br />
Zoey a tőle megszokott diszkrét, visszafogott módon, fojtott hangon vitatkozott. Nem messze<br />
onnan, a kettes zónában Christopher és Aisha álltak egymáshoz köz<strong>el</strong>, halkan beszélgettek, és<br />
időnként csókolództak.<br />
A hármas zónában volt Claire. Ninának <strong>nem</strong> került erőfeszítésébe, hogy <strong>el</strong>kerülje; ez már<br />
mindkettőjüknek vérévé vált.<br />
Claire <strong>el</strong>einte Jake m<strong>el</strong>lett állt a hajó orrában a korlátnál, de Jake félreérthetetlenül otthagyta, és<br />
leült. Claire ugyanolyan félreérthetetlenül követte, és most néhány méterre ült tőle ugyanazon a<br />
padon. Nem szóltak egymáshoz. Claire olvasott, Jake pedig morcosan bámult maga <strong>el</strong>é, de úgy tűnt,<br />
Claire erkölcsi győz<strong>el</strong>met aratott.<br />
Csak Benjamin ült, és <strong>Nina</strong> állt egyedül.<br />
Máskor biztos habozás nélkül leült volna m<strong>el</strong>lé. Végtére is barátok voltak. De aznap a fedélzet<br />
területi megosztása olyan volt, hogy ezz<strong>el</strong> a lépéss<strong>el</strong> túl sokat árult volna <strong>el</strong> magáról. Mindenütt<br />
szer<strong>el</strong>mespárok voltak, még akkor is, ha Claire és Jake is valamiféle átmeneti állapotban voltak,<br />
még ha Zoey meg Lucas veszekedtek is.<br />
Mégis lányok voltak fiúkkal, akiket szerettek. Ez volt a megszokott <strong>el</strong>rendezés. Fiúk és lányok,<br />
ahogy az életben többnyire <strong>el</strong>ő szokott fordulni. És ha most odamenne, és leülne Benjamin m<strong>el</strong>lé,<br />
<strong>nem</strong> úgy nézne ki, mintha a barátnőjeként próbálna vis<strong>el</strong>kedni<br />
Claire egyszer már ugratta azzal, hogy szer<strong>el</strong>mes Benjaminba. Minden bizonnyal csak ugratta;<br />
Claire <strong>nem</strong> sejthette, milyen köz<strong>el</strong> jár az igazsághoz.<br />
Akkor hát igaz – kérdezte magától <strong>Nina</strong>. Szer<strong>el</strong>em, amit Benjamin iránt érez De miért tenné<br />
Benjamin kétségt<strong>el</strong>en sosem lát benne barátnál többet.<br />
Kedv<strong>el</strong>i, ez igaz. De vajon úgy érez-e iránta<br />
Lopva szemügyre vette a fiút, aki fülhallgatóval üldögélt, és valószínűleg olyan zenét hallgatott,<br />
amit <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> ismerne f<strong>el</strong>, <strong>nem</strong> hogy élvezne. A szemét örökösen a legsötétebb napszemüveg<br />
mögé rejtette.<br />
<strong>Nina</strong> csak néhányszor látta a szemét, amióta Benjamin <strong>el</strong>vesztette a látását. Sötétbarna volt, és<br />
normálisnak tűnt, csak éppen a tekintete <strong>nem</strong> irányult semmire, mindig egy kicsit a tárgyak m<strong>el</strong>lé<br />
nézett. Napszemüvegben jobban tudott színl<strong>el</strong>ni, akkor <strong>nem</strong> vette senki észre, hogy bármennyire is<br />
igyekszik, hogy az ember szemébe nézzen, valójában a semmibe bámul.<br />
– Szeretnél-e, ha látnál – suttogta, és észre sem vette, mit tesz, amíg meg <strong>nem</strong> hallotta a<br />
szavakat, amiket kimondott.<br />
Szeretné-e A fiúk meg a lányok ezt érzik egymás iránt. Ezt teszi Lucas, amikor megpróbálja<br />
f<strong>el</strong>vidítani Zoey-t. Ezt teszi Aisha és Christopher is.<br />
Megpróbálta <strong>el</strong>képz<strong>el</strong>ni: Benjamin odahajol hozzá, az ajka az övé f<strong>el</strong>é köz<strong>el</strong>edik.<br />
Az egyetlen alkalom, amikor egy fiú megpróbálta megcsókolni és megérinteni, <strong>Nina</strong><br />
gyakorlatilag <strong>el</strong>taszította.<br />
Rádöbbent, hogy a kezét törd<strong>el</strong>i, az ujjait csavargatja. Leengedte a karját, és feszt<strong>el</strong>enül a<br />
korlátnak dőlt. Jól van. Szuperül érzi magát. Egyébként is kit izgat, mit gondolnak róla mások<br />
Lehet valakit szeretni úgy, hogy ne akarja legalább, hogy megcsókolja Lehetséges ez Mert<br />
<strong>Nina</strong> határozottan így érzett.<br />
Elképz<strong>el</strong>te, hogy meg<strong>mondja</strong> Benjaminnak, hogy szereti. Még azt is <strong>el</strong>képz<strong>el</strong>te, valahogy, hogy<br />
Benjamin viszontszereti. De a gondolat, hogy olyan pillantással néz rá, mint amiv<strong>el</strong> a fiúk a nővérét<br />
nézik, vagy a legjobb barátnőjét… Attól a pillantástól f<strong>el</strong>fordult a gyomra. Ez az igazság, gondolta:<br />
rosszullét fogja <strong>el</strong>, és a l<strong>el</strong>ke rejtett zugából f<strong>el</strong>törnek az emlékek. Benjamin persze <strong>nem</strong> nézhet így
á, sem máshogy. Egyáltalán <strong>nem</strong> nézhet rá. És meg sem csókolhatja, hacsak <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> akarja. És<br />
meg sem érintheti… Nem érintheti meg, csak ha <strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>szólítja erre.<br />
Zoey durcásan csücsörítette a száját, a fejét büszkén f<strong>el</strong>szegte, és színl<strong>el</strong>t közönny<strong>el</strong> nézte a<br />
köz<strong>el</strong>edő szigetet. Ha Lucas seggfejként akar vis<strong>el</strong>kedni, ám tegye. Legyen az. Ha úgy akar tenni,<br />
mintha túl jó volna ahhoz, hogy az iskola szerény dolgaiba bonyolódjon, <strong>nem</strong> baj, akkor legyen túl<br />
jó. Nem próbálja meg semmire sem rábeszélni.<br />
Ha meg akarja sérteni azokat, akik j<strong>el</strong>ölték, és jóformán pofon akarja őket vágni, akkor ez <strong>nem</strong><br />
az ő gondja.<br />
Aztán észrevette Ninát, aki egyedül állt a korlátnál. Talán <strong>Nina</strong> hozzáállása mindent összevetve<br />
sokkal jobb. Itt van Zoey, aki boldogtalan egy pasi miatt. Claire, aki szintén boldogtalan egy pasi<br />
miatt. Aisha <strong>el</strong>ég boldognak látszik, de háromból egy <strong>nem</strong> a legjobb arány.<br />
Nem mintha <strong>Nina</strong> e pillanatban nagyon boldognak tűnne, gondolta. Valami piszkálja. Egész nap<br />
túl harsány, túlságosan furcsa volt. Túlságosan <strong>Nina</strong>.<br />
Lucas megmoccant m<strong>el</strong>lette a padon, és ismét magára vonta Zoey figy<strong>el</strong>mét.<br />
Micsoda seggfej! Még ennél is rosszabb, hogy úgy tesz, mintha biztos megnyerné a nevezést.<br />
Ami egyáltalán <strong>nem</strong> olyan biztos, amikor az egyik j<strong>el</strong>ölt Jake, akinek rengeteg barátja van a suliban.<br />
Nagyon népszerű.<br />
Mi több, <strong>el</strong>ég valószínű, hogy ő nyeri. És ha a lányokét Zoey nyeri, akkor <strong>el</strong>ég fura h<strong>el</strong>yzetben<br />
lesz, mert a volt barátjával együtt uralkodik.<br />
Zoey arcán lassan szétterült a mosoly. Vajon Lucasnak megfordult a fejében ez a lehetőség<br />
– Úgy hiszem, igazad van, Lucas – sóhajtott f<strong>el</strong>. – Tiszt<strong>el</strong>etben tartom, ha <strong>nem</strong> akarsz benne<br />
részt venni.<br />
– Tényleg – hunyorított rá gyanakvóan Lucas.<br />
– De mennyire – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey. – Nem lesz olyan rémes. Először is valószínűleg úgysem nyerek.<br />
Másodszor, ha nyerek is, f<strong>el</strong>tehetően Jake nyer a fiúknál, és akkor olyan lesz, mint régen. Ő meg én<br />
együtt. Én és Jake. Együtt.<br />
Lucas közönyösen nézett rá. – Ügyes húzás.<br />
Aisha élvezte Christopher ajkának érintését. Oké, hülye volt, hogy olyan sokáig küzdött <strong>el</strong>lene.<br />
Kész beismerni a butaságát. Az igazság az, hogy kezdettől fogva vonzódott Christopherhez. És csak<br />
azért állt <strong>el</strong>len, mert <strong>nem</strong> akarta, hogy Christopher biztosra menjen. Szerette volna megértetni v<strong>el</strong>e,<br />
hogy <strong>nem</strong> a sors rend<strong>el</strong>ése folytán kerültek össze, csak azért, mert mindketten feketék egy<br />
liliomfehér szigeten, az ország egyik legfehérebb államában. Azt az <strong>el</strong>vet védte, hogy <strong>nem</strong> a sors<br />
dönt, ha<strong>nem</strong> ő.<br />
Nagy ügy. Elvek.<br />
F<strong>el</strong>mosolygott rá, Christopher pedig visszamosolygott. Mormolt valami kedveset, amit Aisha<br />
viszonzott.<br />
Aztán megint csókolództak.<br />
Vajon tudja, mit érzek most iránta Kíváncsi vagyok, <strong>nem</strong> vigyorog-e gúnyosan magában, hogy<br />
„mindvégig tudtam, hogy képt<strong>el</strong>en vagy <strong>el</strong>lenállni nekem” Elég nagy az egója, hogy így gondolja.<br />
De kit érdek<strong>el</strong> És ha igaza volt Jó neki. Örülök.<br />
Vajon kezdek szer<strong>el</strong>mes lenni<br />
Nem. Ez még <strong>nem</strong> szer<strong>el</strong>em. Túl korai lenne. A szer<strong>el</strong>em sokára alakul ki, amikor két ember kezdi<br />
megismerni és tiszt<strong>el</strong>ni egymást, és egyforma dolgok iránt érdeklődik.<br />
Ez csak…<br />
Christopher megint megcsókolta.<br />
…nagyon k<strong>el</strong>lemes.<br />
Aisha csókolódzás közben kinyitotta a szemét, és meglepetten látta, hogy Christopheré is nyitva<br />
van, és másf<strong>el</strong>é néz.<br />
Aisha <strong>el</strong>húzódott, és követte Christopher pillantásának az irányát. Nem messze ült Benjamin. És<br />
mögötte <strong>nem</strong> sokkal egy csinos nő, aki az Allworthy Island és a szárazföld között ingázott. Húsz-
egynéhány volt, és f<strong>el</strong>húzta a szoknyáját, hogy f<strong>el</strong>tört lábát megdörgölje.<br />
Aisha bizonytalanul f<strong>el</strong>vonta a szemöldökét.<br />
Christopher ártatlanul nézett vissza rá.<br />
– Kíváncsi voltam, mit hallgat Benjamin.<br />
– Nem azt a nőt nézted<br />
– Milyen nőt<br />
Claire a könyvére meredt, de egy szót sem olvasott. A figy<strong>el</strong>me kizárólag Jake-re irányult, aki<br />
tőle <strong>nem</strong> messze ült. Jake a tengert nézte, <strong>nem</strong> mozdult és a pillantását sem mozdította, <strong>el</strong>őrebámult,<br />
hogy ne k<strong>el</strong>ljen ránéznie.<br />
Szánalmas, gondolta Claire. Bolondot csinál magából. Soha életében <strong>nem</strong> mászott rá senkire.<br />
Nem is k<strong>el</strong>lett, mert a pasik törték magukat utána.<br />
Így k<strong>el</strong>l lennie.<br />
Akkor meg miért teszi ezt<br />
Lopva Jake-re pillantott. Igaz, jóképű. De a többi barátja is az volt. És soha <strong>nem</strong> vis<strong>el</strong>kedett<br />
volna így, ha Lucasról van szó, még amikor együtt jártak, vagy akár Benjaminról lett volna szó.<br />
A fene vigye Jake-et. Ha <strong>nem</strong> akarja, hát vigye <strong>el</strong> az ördög. Megérti a célzást. Korábban sosem<br />
k<strong>el</strong>lett megértenie, de <strong>nem</strong> vak. Jake még csak <strong>nem</strong> is homályosan célozgat. Világosan megmondta,<br />
hogy szedje a sátorfáját. Kopjon le.<br />
Még soha <strong>nem</strong> mondott neki ilyet senki. Dühítő. Eddig mindig ő ejtette a pasikat, és <strong>nem</strong><br />
fordítva történt.<br />
Ezért akarja mindenáron visszaszerezni Jake-t, mondta magában. Nem hagyja, hogy az övé<br />
legyen az utolsó szó. Nem! Visszaszerzi, aztán ő ejti.<br />
Ennyi az egész: mindössze a büszkeségéről van szó. Egy kis bűntudattal vegyes büszkeségről.<br />
Vagy erről, vagy pedig arról, hogy tényleg b<strong>el</strong>eesett; olyan szer<strong>el</strong>mes, mint amilyennek Jake<br />
<strong>el</strong>őtt vallotta magát.<br />
Ez esetben szánalmasan vis<strong>el</strong>kedik.<br />
<strong>Nina</strong> a f<strong>el</strong>ső fedélzetről a kikötőhídra vezető lépcsőn szorongott; mögötte Lucas és Zoey álltak,<br />
aztán meg Benjamin. Zoey és Lucas udvarias fegyverszünetet kötöttek.<br />
A sor valamiért <strong>el</strong>akadt.<br />
– Jaj, iste<strong>nem</strong>, miért k<strong>el</strong>l várnom egy hosszú iskolanap végén – morogta maga <strong>el</strong>é <strong>Nina</strong>.<br />
– Előbb az élőhalottakat teszik ki – magyarázta halkan Lucas. – Egy nagy csoportot láttam lent.<br />
– Időseknek hívjuk őket, Lucas, <strong>nem</strong> élőhalottaknak – h<strong>el</strong>yesbített Zoey.<br />
– Bárkik legyenek, pipás vagyok tőlük – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
– Hova sietsz – érdeklődött Zoey.<br />
– Valaki meghalt lent – szűrődött le hozzájuk fentről Aisha hangja.<br />
– Nem, de ez lesz a vége, ha <strong>nem</strong> jutok le erről a lépcsőről! – kiabálta <strong>Nina</strong>. Egy üzletasszony<br />
visszanézett rá. – MES – magyarázta <strong>Nina</strong>.<br />
– Azt hittem, szerinted a menstruáció <strong>el</strong>őtti szindróma <strong>nem</strong> mentség – mondta Zoey. – Nálam<br />
sosem ismered <strong>el</strong>.<br />
– Ha rólad van szó, <strong>nem</strong> is – válaszolta <strong>Nina</strong>. – Csak ha rólam van szó.<br />
– Így tisztességes – bólintott Zoey.<br />
– Később aztán <strong>el</strong>őveszek egy nagy tűzerejű lőfegyvert, f<strong>el</strong>mászom a tetőre, és miközben valami<br />
összeesküvésről hadoválok, leszedem a járók<strong>el</strong>őket.<br />
– De mi<strong>el</strong>őtt megtennéd, olvasnál nekem egy-két órát – kérdezte Benjamin.<br />
A sor végre lassan megindult a lépcsőn.<br />
– Hát persze, Benjamin – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>. – Csak <strong>el</strong>őbb hadd ugorjak haza, és vessem le ezt a földig<br />
érő, briliánsokkal kirakott Naomi Judd ruhát, és vegyek f<strong>el</strong> valami kény<strong>el</strong>mesebbet – nézett le <strong>Nina</strong><br />
a laza sortjára és a nő, többréteges f<strong>el</strong>sőjére.<br />
– Ne ejts át! – rótta meg Benjamin. – Tudom, hogy a brillek <strong>nem</strong> igaziak.<br />
<strong>Nina</strong> kiszállt, és <strong>el</strong>indult a házuk f<strong>el</strong>é. Claire is arraf<strong>el</strong>é ment, de fél sarokkal mögötte.
Egyiküknek sem jutott soha az eszébe együtt menni.<br />
B<strong>el</strong>épett a nagy, szépen díszített ajtón, aztán bekukkantott jobbra, az apja könyvekk<strong>el</strong> t<strong>el</strong>ezsúfolt,<br />
sötét dolgozószobájába, de az apját <strong>nem</strong> találta ott.<br />
– Van itthon valaki – kiabálta, különösebb kíváncsiság nélkül. A kiáltására <strong>nem</strong> jött válasz.<br />
Jan<strong>el</strong>le-nek szabadnapja volt, az apjának vagy meg k<strong>el</strong>lett várnia a következő kompot, vagy<br />
vízitaxival k<strong>el</strong>lett átjönnie.<br />
<strong>Nina</strong> az antik tölgyfa kabátakasztóra tette a könyvekk<strong>el</strong> t<strong>el</strong>erakott táskáját, aztán a folyosón<br />
egyenesen a konyhába ment. Az iskolai ebédhez döglött marhát adtak, amit <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> evett, így<br />
most ki volt éhezve egy kis döglött mogyoróvajra.<br />
Észrevette, hogy az üzenetrögzítő kettőt pislog. Két üzenet.<br />
– Előbb az evés – j<strong>el</strong>entette ki. A hűtőben málnadzsemet talált. Megkent egy sz<strong>el</strong>et kenyeret<br />
mogyoróvajjal és a dzsemm<strong>el</strong>, és éppen b<strong>el</strong>eharapott, amikor meghallotta a hazatérő Claire<br />
neszezését.<br />
– Van itthon valaki – kiáltotta Claire.<br />
– Csak én.<br />
– Rajtad kívül.<br />
– Csak én és a szendvicsem – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>, és másodszor is b<strong>el</strong>eharapott a szendvicsbe.<br />
– Ellenőrizted már a rögzítőt – kérdezte Claire.<br />
– Csináld csak – motyogta t<strong>el</strong>e szájjal <strong>Nina</strong>.<br />
Claire lenyomta a gombot, és megszólalt egy gépi üzenet utolsó néhány, csonkított változata:<br />
– ...reméljük, él ezz<strong>el</strong> a ritka lehetőségg<strong>el</strong>, hogy most válthat az AT&T-re. Ne f<strong>el</strong>edje, a váltás<br />
ingyen van. Köszönöm.<br />
A csipogó hang után a gép játszani kezdte a második üzenetet.<br />
– Sziasztok, van otthon valaki Ha van, kérem, vegyétek f<strong>el</strong>. Rendben, f<strong>el</strong>tét<strong>el</strong>ezem, hogy mind<br />
<strong>el</strong>mentetek…<br />
– Ez azt is megmagyarázza, miért kapcsoltuk be az üzenetrögzítőt – morogta <strong>Nina</strong>.<br />
– ...A lényeg az, Burke, hogy ha ez a te rögzítőd, akkor itt Elizabeth beszél. Tudatni szerettem<br />
volna v<strong>el</strong>etek, hogy Markkal vasárnap érkezünk, valószínűleg késő dél<strong>el</strong>őtt, ha nincs nagy<br />
forgalom. Nagy örömm<strong>el</strong> várjuk, hogy viszontláthassunk a lányokkal együtt. Viszlát!<br />
– Szét akarod marcangolni azt a szendvicset – kérdezte Claire rosszallóan.<br />
<strong>Nina</strong> lenézett a kezében tartott mocsokra: összenyomta a szendvicsét, a málnazs<strong>el</strong>é és a<br />
mogyoróvaj az ujjai között csorgott ki. Bedobta a szemétbe, és kezet kezdett mosni a mosogatónál.<br />
– Jól vagy – kérdezte Claire.<br />
– Szuperül – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
Claire f<strong>el</strong>sóhajtott.<br />
– Remek. Rokonok. Na jó, úgysem lehet kibújni alóla.<br />
– Nem kedv<strong>el</strong>ed őket – kérdezte váratlanul <strong>Nina</strong>.<br />
Claire vállat vont. – Rokonok. Ami azt j<strong>el</strong>enti, hogy azt hiszik, joguk van f<strong>el</strong>tenni egy rakás<br />
ostoba, személyes kérdést, és unalmas történetekk<strong>el</strong> traktálhatnak.<br />
– Úgy értem, tényleg <strong>nem</strong> szereted valam<strong>el</strong>yiket Elizabeth nénit vagy…<br />
– Mark bácsit – segítette ki Claire. – Nem volt v<strong>el</strong>ük sose bajom. Elizabeth néni olyan, mint apa<br />
rossz ruhában és humorérzék nélkül. Mark bácsi meg csak unalmas. De legalább nincsenek<br />
gyerekeik.<br />
– Miért – kérdezte <strong>Nina</strong>, miközben a gondolatai egymást kergették.<br />
– Mi miért<br />
– Miért nincsenek gyerekeik – noszogatta <strong>Nina</strong>, mintha ez volna a világon a legfontosabb<br />
kérdés.<br />
– Honnan tudjam – kérdezte Claire, és frusztrált pillantást vetett a testvérére. – Talán <strong>nem</strong><br />
szeretik a gyerekeket, vagy az egyiküknek valami testi problémája van. Vagy talán még várnak.<br />
– De már túl öregek.<br />
– Elizabeth néni még csak negyven. Még lehet gyereke.<br />
– Men<strong>nem</strong> k<strong>el</strong>l – mondta <strong>Nina</strong>. – Olvasnom k<strong>el</strong>l Benjaminnak.
– Üdvözöld a nevemben! – mondta Claire kicsit vágyakozva.<br />
– Oké – mondta <strong>Nina</strong>. – Máris indulok. – Kirohant a házból, és meg sem állt, míg a körhöz <strong>nem</strong><br />
ért. Ott lerogyott a hűs márványemlékmű tövébe, és igyekezett levegőhöz jutni. A szíve vadul<br />
kalapált.<br />
Jön. Nem hitegetheti továbbra is azzal magát, hogy téves riasztás volt.<br />
Nem olvashat most Benjaminnak, mert a fiú biztos meghallja a hangján, hogy valami baj történt.<br />
Rákérdez, vagy szól Zoey-nak, hogy kérdezze meg, és Zoey kíváncsiskodni fog.<br />
De Zoey <strong>nem</strong> tudhatja meg. És más sem.<br />
Mark bácsi <strong>nem</strong>egyszer mondta, és <strong>Nina</strong> b<strong>el</strong>e is törődött. Senki sem hinné <strong>el</strong>.
<strong>Nina</strong><br />
Á, igen, a hármas számú álom. Ez az, amiben többször is részem volt. Iszonyú<br />
zavarba ejtő, amilyenek az álmok szoktak lenni. És nagyon különös. Gondolom,<br />
mindössze annyit mondhatok rá, hogy szerencsére csak egy álom.<br />
Úgy kezdődik, mint a kettes számú: az anyám öltöztet, rám adja azt a h<strong>el</strong>yes kis<br />
ruhát, aminek az <strong>el</strong>ején az a nevetséges masni van. Csak most egy f<strong>el</strong>nőtt partira<br />
öltöztet, ahol én vagyok a f<strong>el</strong>vonultatott h<strong>el</strong>yes kislány.<br />
Az én szempontomból ez <strong>nem</strong> annyira parti, és annyiból áll, hogy rettenetesen<br />
magas f<strong>el</strong>nőttekre nézek f<strong>el</strong>, akik úgy tornyosulnak fölém, hogy szinte <strong>nem</strong> is látom a<br />
fejüket. Mintha <strong>el</strong>tűnnének a ködben.<br />
Nem tudom, említettem-e, hogy ez egy nagyon ködös álom. És sötét is, mint egy<br />
szemcsés régi fénykép. És a f<strong>el</strong>nőttek mind magasak, mint az óriás vörösfenyők vagy<br />
ilyesmik, csak nyúlnak a magasba, amíg szinte már összehajlik fent a pici fejük.<br />
Nagyon különös érzés fog <strong>el</strong>, mintha részeg volnék. Egy rémítő ruhát vis<strong>el</strong>ő<br />
tizenegy éves részeg. Minden forog, mint egy régi Batman-film újravetítésekor, egy<br />
olyan filmen, am<strong>el</strong>yen mindent csak egy bizonyos szögből látunk.<br />
Az álomban <strong>el</strong>fáradok, de annyira, hogy szinte képt<strong>el</strong>en vagyok továbbmenni. És<br />
akkor pillantom meg a széket.<br />
F<strong>el</strong>mászom rá, de olyan magas, mintha egy hegyre másznék f<strong>el</strong>, de aztán egyszer<br />
csak ott ülök, és a lábam l<strong>el</strong>óg, messze a föd f<strong>el</strong>ett harangozom v<strong>el</strong>e.<br />
És akkor jön a kínos rész.<br />
Hirt<strong>el</strong>en ráébredek, hogy a magas, vörösfenyő emberek mind engem néznek a<br />
baltás-gyilkos, vérre-áhítozó-vámpír szemükk<strong>el</strong>. Majd keresztüldöfnek a tekintetükk<strong>el</strong>,<br />
én meg érthető módon zavartan feszengek.<br />
És akkor jövök rá, hogy érzem a popsim alatt a széket.<br />
És a következő pillanatban látom, hogy nincs is rajtam az a hülye ruha. Mezt<strong>el</strong>en<br />
vagyok, és ettől <strong>el</strong>sírom magam, mint egy kisbaba.<br />
És tudom, hogy <strong>nem</strong> lett volna szabad <strong>el</strong>men<strong>nem</strong> a f<strong>el</strong>nőtt partira, több eszem is<br />
lehetett volna, és azt is tudom, hogy ezért súlyos büntetést kapok, mert az én hibám,<br />
hogy ott vagyok. Az én hibám, hogy buta vagyok.<br />
Amikor f<strong>el</strong>ébredek, a hányinger kerülget.<br />
És szó sincs arról, hogy ne érteném az álmot, mert értem én, nagyon is jól. És a<br />
többit is. Tudom, mit j<strong>el</strong>ent, bár azt kívánom, bár ne így volna. Tudom az okát.<br />
Tudom. És ismerem az álmokat és a valóságot.<br />
Csak azt <strong>nem</strong> tudom, hogy űzzem <strong>el</strong> bárm<strong>el</strong>yiket is.
Hetedik fejezet<br />
– Új. Polinéziai Meglepetésnek hívják – mondta <strong>Nina</strong>, és végighúzta a villáját a nyálkás<br />
trutyiban, ami másnap a tálcáján feküdt. – Szerintem disznóhúsból, és vagy babcsírával, vagy fehér<br />
kukaccal készült.<br />
– Kösz, hogy f<strong>el</strong>kavarod a gyomromat – jegyezte meg Aisha.<br />
– Végzősökként a kimerítő és fölényes tudásotok alapján áruljátok <strong>el</strong>, miv<strong>el</strong> főznek inkább a<br />
polinéziaiak: babcsírával vagy kukaccal – kérdezte <strong>Nina</strong> Zoey-t és Aishát.<br />
– Miért <strong>nem</strong> hozol ebédet, ha mindennap csak reklamálsz – kérdezte Claire, és leült az utolsó<br />
üres h<strong>el</strong>yre.<br />
– Hagyománytiszt<strong>el</strong>etből – vágta rá rögtön <strong>Nina</strong>. – Szeretek panaszkodni az ét<strong>el</strong>re. – Feszes kis<br />
mosolyt kényszerített az arcára, bár a nővére hangját olyannak érezte, mintha valakinek<br />
megcsúszott volna a körme a táblán.<br />
– Mi a baj a hapsikkal – tűnődött Zoey hirt<strong>el</strong>en témát váltva. – Lucas talán b<strong>el</strong>ehalna, ha részt<br />
venne ezen a bálkirályi nevezésen<br />
– Te meg miért jársz pasikkal, ha folyton csak panaszkodsz rájuk – kérdezte <strong>Nina</strong> a nővérét<br />
utánozva.<br />
– Olyanok, mint az ét<strong>el</strong>, gyermekem – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te halk, <strong>el</strong>fúló hangon, a haját hátravetve és a szemét<br />
a világi bölcsesség kútfejének paródiájaként összehúzó Aisha. – A szükséges rossz.<br />
Claire gúnyos pillantást vetett Ninára. – Egyesek egész jól megvannak nélkülük. Egyféle<br />
kiéheztetéses fogyókúra.<br />
– Egyesek meg mindent f<strong>el</strong>falnak, ami a szemük <strong>el</strong>é kerül – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong> dühösebben, mint<br />
akarta.<br />
– Egy-egy – j<strong>el</strong>entette ki Aisha. – Döntetlen.<br />
– Szerintem minden pasi legalább részben seggfej – közölte Zoey.<br />
– Á, ennél rosszabb a h<strong>el</strong>yzet – világosította f<strong>el</strong> Aisha. – Minden pasi többnyire seggfej.<br />
– Á, csak nincs zűr a paradicsomban – kérdezte tőle <strong>Nina</strong>, aki örült, hogy <strong>el</strong>ter<strong>el</strong>heti magáról a<br />
figy<strong>el</strong>met. A lába idegesen ugrált az asztal alatt, és képt<strong>el</strong>en volt megállítani. F<strong>el</strong>húzott volt és<br />
robbanásig feszült. Nem aludt jól éjszaka.<br />
– Nincs gond – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Aisha. – Minden rendben Christopher és én közöttem.<br />
– Köztem – javította ki Zoey.<br />
– Mi köztem – értetlenkedett Aisha.<br />
– Christopher és köztem.<br />
– Nem lehet – vitatkozott Aisha.<br />
– De igen. Köztem.<br />
– Ki <strong>nem</strong> tojja le, Zoey – támadt neki <strong>Nina</strong>. – A lényeg, hogy minden rendben, <strong>nem</strong><br />
– Izé, sziasztok.<br />
A négy lány egyszerre fordult egy magas, kissé ijedtnek tűnő fiú f<strong>el</strong>é.<br />
– Szia, John! – köszönt vissza Zoey.<br />
– Izé, hm, szia, Zoey! Szia, Claire! Szia, Aisha! – A fiúnak arca megrándult, mintha fájdalmai<br />
volnának. – Szia, <strong>Nina</strong>!<br />
<strong>Nina</strong> gépies félmosolyt erőltetett az arcára. John Blount egy padnyira ült tőle angolon.<br />
– Mi az ábra, John Éppen egy érdekes ny<strong>el</strong>vtani fejtegetés közepén vagyunk.<br />
– Izé… hm… válthatnék v<strong>el</strong>ed pár szót<br />
– Hogyne, időnként leereszkedem a kisemberekhez, és személyesen is szóba állok v<strong>el</strong>ük – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te<br />
<strong>Nina</strong>.<br />
– Izé, átjönnél oda – kérdezte John.<br />
A nyögés mélyről szakadt f<strong>el</strong> <strong>Nina</strong> torkából. A j<strong>el</strong>ek egy kínos szituációra mutattak. És a mai
nap igazán <strong>nem</strong> volt erre alkalmas.<br />
– Senki se nyúljon a Polinéziai Meglepetésemhez. – F<strong>el</strong>állt, és pár lépéss<strong>el</strong> odébb követte Johnt,<br />
miközben a józan esze <strong>el</strong>lenére is abban reménykedett, hogy csak a házi f<strong>el</strong>adatát akarja <strong>el</strong>kérni.<br />
– Ma este, izé, focimeccs lesz – kezdte John, és a zsebe mélyére süllyesztette a kezét.<br />
– Kösz, hogy <strong>el</strong>árultad, John.<br />
A fiú f<strong>el</strong>nevetett, aztán <strong>el</strong>pirult.<br />
– Volna kedved, izé, v<strong>el</strong>em jönni<br />
<strong>Nina</strong> összerándult: sajnálta magát és a fiút is. Utált <strong>nem</strong>et mondani, <strong>nem</strong> mintha olyan gyakran<br />
k<strong>el</strong>lett volna.<br />
– Bocs, John, de az igazság az, hogy <strong>nem</strong> készültem oda.<br />
– Semmi gond – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te a fiú sietve. – Csinálhatunk mást is.<br />
– Kedves tőled, hogy f<strong>el</strong>ajánlottad, de azt hiszem, <strong>nem</strong> – mondta <strong>Nina</strong>, és érezte, ahogy<br />
végigszalad rajta a pánik <strong>el</strong>ektromos kisülése.<br />
– Ó!<br />
– Nézd, aranyos vagy, hogy <strong>el</strong>hívtál, oké<br />
– Tehát azt mondod, hogy <strong>nem</strong> akarsz v<strong>el</strong>em járni<br />
– Azt hiszem, így is fogalmazhatunk – hagyta rá <strong>Nina</strong>.<br />
John arca <strong>el</strong>torzult a dühtől.<br />
– Azt hiszed, mert az apád gazdag, én már <strong>nem</strong> vagyok <strong>el</strong>ég jó neked – támadt Ninának, a<br />
hangja egyre élesebb lett. – Vagy, mert Zoey az igazi barátod – kiabálta, aztán megfordult, és<br />
<strong>el</strong>ment. <strong>Nina</strong> egy darabig utánabámult, mert nehezére esett szembenéznie a barátnőiv<strong>el</strong>, akik<br />
kétségkívül hallották John búcsúsértését.<br />
Mély lélegzetet vett, hogy megacélozza a szívét, és visszament hozzájuk. Nehézkesen ült a<br />
h<strong>el</strong>yére.<br />
– Mit is mondtunk a pasikról – takarta <strong>el</strong> a szemét. – Hogy seggfejek<br />
– Pedig egész rendes fiúnak tartottam eddig – jegyezte meg mérgesen Zoey.<br />
– Rendes srác – szögezte le <strong>Nina</strong>. Az idegessége és a páni fél<strong>el</strong>me <strong>el</strong>múlt, és undor töltötte be a<br />
h<strong>el</strong>yüket, amiért így intézi a dolgait. – Szerintem csak azt hitte, le akarom járatni.<br />
– Ha <strong>el</strong> akar hívni, számolnia k<strong>el</strong>l azzal a lehetőségg<strong>el</strong> is, hogy a válasz esetleg <strong>nem</strong> – tette hozzá<br />
Aisha.<br />
– A t<strong>el</strong>jes bizonyossággal – javította ki Claire.<br />
<strong>Nina</strong> vadul szúrta b<strong>el</strong>e a villáját a Polinéziai Meglepetésbe.<br />
– Figy<strong>el</strong>jetek, <strong>nem</strong> beszélhetnénk másról John rendes tag, én voltam a hibás.<br />
– Már hogy lettél volna! – háborodott f<strong>el</strong> Aisha. – Mondd meg te, Zoey!<br />
– Nem volt joga, hogy neked essen – értett egyet Zoey.<br />
– Igent is mondhattam volna, és akkor <strong>nem</strong> így válaszolt volna, igaz Tehát ez is az én hibám –<br />
mondta <strong>Nina</strong>. Megforgatta a villát, és az ajkába harapott. Legszívesebben ököll<strong>el</strong> b<strong>el</strong>evágott volna<br />
valamibe. A fenébe az igazgatóval: cigire volt szüksége. A táskájában kezdett turkálni.<br />
– El sem hiszem, hogy ezt a feminizmus <strong>el</strong>őtti hibáztassuk a nőt-baromságot hallom –<br />
mérg<strong>el</strong>ődött Aisha. – Mi lesz a következő Hogy a te hibád, mert a miniszoknyáddal <strong>el</strong>csábítottad<br />
– Nem vis<strong>el</strong>ek szoknyát – morogta <strong>Nina</strong>, aki még mindig a cigarettát kereste.<br />
– Csak egy példa volt arra, milyen ostobaságokat beszélsz – dühöngött Aisha, és lenézően<br />
legyintett. – Hörcsög-fiúnak <strong>nem</strong> volt oka, hogy ezt <strong>mondja</strong>. És <strong>nem</strong> lett volna szabad Zoey-t<br />
b<strong>el</strong>erángatnia.<br />
– Bocs – szabadkozott Zoey-nak <strong>Nina</strong>.<br />
– Reményt<strong>el</strong>en eset vagy – mondta Aisha. – És Zoey is. Szerencse, hogy <strong>nem</strong> jársz senkiv<strong>el</strong>,<br />
<strong>Nina</strong>. Komolyan mondom, még a végén azt hinnéd, hogy a te hibád, hogy az <strong>el</strong>ső randin <strong>nem</strong><br />
ugrasz valakiv<strong>el</strong> ágyba. Jogod van <strong>nem</strong>et mondani anélkül, hogy egy pasi csúfolna.<br />
– A fenébe is, <strong>nem</strong> beszélhetnénk másról! – <strong>Nina</strong> hirt<strong>el</strong>en kifakadása többméteres körzetben<br />
mindenkibe b<strong>el</strong>efojtotta a szót.<br />
– Uralkodj magadon, <strong>Nina</strong> – szólt rá halkan Claire.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>pattant. A széke nagy döndüléss<strong>el</strong> esett a padlóra.
– Te uralkodj magadon, Claire! Az egész senkire sem tartozik, megértettétek És egyikőtök se<br />
<strong>mondja</strong> meg, mit tegyek, csak egyszerűen hagyjatok békén! Ez <strong>nem</strong>… Ez az én gondom, világos<br />
– Oké, <strong>Nina</strong> – mondta Zoey azon az óvatos hangon, amit az emberek <strong>el</strong>mebetegekk<strong>el</strong> és<br />
megvadult kutyákkal szemben használnak. – Ugyan már, hisz <strong>nem</strong> akartunk f<strong>el</strong>izgatni…<br />
– Nem izgattam f<strong>el</strong> magam – mondta <strong>Nina</strong>, és hirt<strong>el</strong>en üresnek, leeresztettnek érezte magát. –<br />
Viszlát a kompon!<br />
Megfordult, és otthagyta őket. A könnyeiv<strong>el</strong> küszködött, amíg olyan h<strong>el</strong>yet talál, ahol szabadjára<br />
engedheti őket.
Nyolcadik fejezet<br />
Claire egy másik ruhát is hozott, amit az esti futballmeccsen akart vis<strong>el</strong>ni. A tanítás utáni<br />
rendezvények az időben hozzájuk <strong>nem</strong> igazodó kompjáratok miatt mindig is gondot j<strong>el</strong>entettek a<br />
szigeten lakó diákoknak. A meccsek rendszerint fél hétkor kezdődtek, vagyis Claire-nek a négyórás<br />
járattal k<strong>el</strong>lett volna hazamennie, ami négy huszonötkor futott be a kikötőbe, haza k<strong>el</strong>lett volna<br />
rohannia, lezuhanyoznia, átöltöznie, és rohanvást <strong>el</strong>érnie az öt tízeset a szárazföld f<strong>el</strong>é. Így aztán<br />
általában inkább magával vitte a váltást a randikra meg a meccsekre, és a női öltözőben vette át,<br />
ah<strong>el</strong>yett, hogy negyvenöt perc alatt lélekszakadva otthon átöltözött volna.<br />
Amikor b<strong>el</strong>épett az öltözőbe, nevetést és beszélgetést hallott: Zoey és Aisha éppen átöltöztek.<br />
Zoey a haját szárította, és igyekezett túlkiabálni a zajt.<br />
– Úgy érted, Jake azt mondta neki, hogy kopjon le – ismét<strong>el</strong>te meg Zoey. – A saját füledd<strong>el</strong><br />
hallottad<br />
– Úgy éljek! – kiabálta Aisha. – Szerdán, az edzésen.<br />
Claire besurrant egy sor öltözőszekrény mögé, és várt.<br />
Zoey kikapcsolta a hajszárítót.<br />
– Tessék Szerdán És csak most mondod <strong>el</strong>, pénteken Péntek délután Néha kétségbe kergetsz,<br />
Eesh. Sosem lesz b<strong>el</strong>őled igazi pletykafészek! <strong>Nina</strong> nyolc másodpercen b<strong>el</strong>ül továbbadta volna.<br />
– Eszembe sem jutott. Lefoglal a saját életem.<br />
– És még mindig töri magát utána – csodálkozott Zoey. – Most <strong>el</strong>őször fordulhat <strong>el</strong>ő ilyesmi<br />
Claire-r<strong>el</strong>. Általában <strong>el</strong>ég egy pasira néznie, hogy az <strong>el</strong>élvezzen.<br />
– Nem ismerem olyan régen, mint te.<br />
– Nekem <strong>el</strong>hiheted. Még csak hatodikos volt, amikor tizedikes fiúk ostromolták.<br />
– Hú! Hadd szagoljam meg ezt a kölnit. Egyébként <strong>nem</strong> értem, miért őrülnek meg érte a fiúk.<br />
Nagyon finom. Hadd fújjam be magam!<br />
– Lássuk csak. Tökéletes az alakja, gyönyörű a haja, csodás az arca. Nagyon okos, és<br />
rejtélyesnek tudja beállítani magát, tudod, a titokzatos sötét szem, meg ahogy jár, és többi.<br />
– Ezenkívül egy dög – nevetett Aisha. – Christopher azt <strong>mondja</strong>, ezért kedv<strong>el</strong>.<br />
– Szerintem <strong>nem</strong> az – mondta Zoey. A hangja <strong>el</strong>gondolkodónak tűnt. – Csak a saját világában él.<br />
Nagyon… mi is a megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő kifejezés…<br />
– F<strong>el</strong>sőrendű Arrogáns Beképz<strong>el</strong>t Leereszkedő Ne így csináld a szemöldöködet. Nézd csak,<br />
így… könnyebb.<br />
Claire fanyarul <strong>el</strong>mosolyodott. Mindig hasznos hallani, hogyan látják mások, gondolta.<br />
– Jaj, a fenébe, ez fájt!<br />
– De jobban megy – tanította Aisha.<br />
Claire visszasettenkedett az ajtóhoz, aztán zajosan benyitott, és hagyta, hogy becsapódjon a háta<br />
mögött. Zoey és Aisha rögtön <strong>el</strong>hallgattak.<br />
– Sziasztok! – köszönt Claire.<br />
– Szia, Claire! – köszönt vissza Aisha. – Éppen rólad beszélgettünk.<br />
– Remélem, csupa jót – jegyezte meg sz<strong>el</strong>íden Claire.<br />
– Miért, van talán rossz is<br />
– Találkoztál Ninával – kérdezte tőle Zoey.<br />
– Hazament – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire.<br />
– Azt hittem, talán a változatosság kedvéért megfordul a fejében, hogy <strong>el</strong>jöjjön a meccsre.<br />
Claire f<strong>el</strong>vonta a szemöldökét. – Az ebédnél látott j<strong>el</strong>enet után aligha hiszem.<br />
– Azon <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>lett volna f<strong>el</strong>izgatnia magát – jegyezte meg különösebb meggyőződés nélkül<br />
Zoey. – Senki sem vette észre. Az emberek különben is számítanak arra, hogy <strong>Nina</strong> meglepő<br />
dolgokat műv<strong>el</strong>. Ezért <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>lene feszélyeznie magát.
– Dehogy<strong>nem</strong> – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire. – Nem mintha beképz<strong>el</strong>t vagy leereszkedő akarnék lenni, de<br />
szerintem <strong>nem</strong> ártana megtanulnia, hogy bánjon a másik <strong>nem</strong>m<strong>el</strong>.<br />
Elégedetten látta, hogy Zoey és Aisha zavartan összenéznek.<br />
– Talán <strong>nem</strong> szereti a pasikat – vetette f<strong>el</strong> Aisha.<br />
– Eesh! – feddte meg Zoey.<br />
– Nézd, engem <strong>nem</strong> izgat. Nyitottan gondolkodom – válaszolta Aisha. – Csak éppen azt<br />
mondom, hogy lehet, hogy <strong>Nina</strong> m<strong>el</strong>eg.<br />
– Nem az – vetette közbe Claire. – Csak szokatlan.<br />
– Biztos vagy benne – erőltette Aisha. – Ti ketten <strong>nem</strong> álltok egymáshoz köz<strong>el</strong>. Lehet, hogy<br />
<strong>el</strong>őtted is titkolja.<br />
– Sok lányt ismerek, akik <strong>nem</strong> járnak senkiv<strong>el</strong> – mondta Zoey.<br />
– Ne vedd a véd<strong>el</strong>medbe, Zo! – nevetett Aisha. – Még akkor sem f<strong>el</strong>tétlen érted repes, ha<br />
leszbikus! Bár…<strong>el</strong>ég meghitt a kapcsolatotok!<br />
– Úgy beszélsz, mint egy pasi, Aisha – jegyezte meg Claire. – Valahányszor <strong>nem</strong>et mondasz<br />
egynek – bármire! –, azzal a zseniális <strong>el</strong>mélett<strong>el</strong> állnak <strong>el</strong>ő, hogy m<strong>el</strong>eg vagy. Az viszont soha <strong>nem</strong><br />
fordul meg a fejükben, hogy ők a görények.<br />
– Nem minden pasi görény – vágott vissza Aisha. – De <strong>Nina</strong> mindig <strong>el</strong>utasítja őket. Volt már<br />
olyan kapcsolata, ami egy randinál hosszabb ideig tartott Beszélt valaha is arról, hogy tetszik neki<br />
egy pasi<br />
– Nézd, <strong>Nina</strong> az <strong>Nina</strong> – heveskedett Zoey. – Joga van olyannak lenni, amilyen.<br />
– Nem m<strong>el</strong>eg – szögezte le Claire. – Tehát megnyugodhattok. És szerintem van egy pasi, aki<br />
tetszik neki.<br />
Claire-nek nagy örömet szerzett, hogy Zoey és Aisha is rámerednek, és leesik az álluk.<br />
– Ki az – tért magához Aisha.<br />
– Nekem <strong>el</strong>mondta volna – tette hozzá Zoey.<br />
Claire <strong>el</strong>mosolyodott.<br />
– Nézzétek, <strong>el</strong>mondtam, amit lehetett, anélkül, hogy pletykáltam volna. Mert azt <strong>nem</strong> akarjátok,<br />
ugye, hogy a háta mögött kibeszéljem a testvéremet<br />
– És akkor miért <strong>nem</strong> jár ezz<strong>el</strong> a fiúval – furdalta Aisha oldalát a kíváncsiság.<br />
Claire vállat vont.<br />
– Egyoldalú a dolog. Szerintem a pasi <strong>nem</strong> is tudja, hogy <strong>Nina</strong> létezik.<br />
– Szegény – mondta Zoey <strong>el</strong>gondolkodva.<br />
– Hát, a viszonzatlan szer<strong>el</strong>em <strong>el</strong>őbb vagy utóbb mindenkiv<strong>el</strong> <strong>el</strong>őfordul – jegyezte meg<br />
könnyedén Claire. Elfordította a csapot, és vizet kezdett paskolni az arcára. – Még azokkal a<br />
lányokkal is, akiknek tökéletes az alakjuk, és rejtélyességbe burkolódznak.<br />
– Naná, hogy kihallgatta a beszélgetésünket. Csak játszott v<strong>el</strong>ünk – morgott Aisha. – Szerinted a<br />
rejtélyességbe burkolódzás olyan kifejezés, ami csak úgy az eszébe jut Most aztán biztos azt<br />
gondolja, hogy arrogánsnak találom.<br />
– Rólam meg azt hiszi, hogy nagyon okosnak tartom, az alakját meg tökéletesnek. Azt képz<strong>el</strong>i,<br />
hogy féltékeny vagyok rá! – siránkozott Zoey.<br />
Kiléptek a tornateremből, és Aisha az órájára pillantott.<br />
– Még van időnk, <strong>el</strong>üthetjük valamiv<strong>el</strong>. Nincs kedved bemenni a b<strong>el</strong>városba<br />
– Mehetnénk a szüleim kocsijával, és <strong>el</strong>ugorhatnánk a bevásárlóközpontba – javasolta Zoey.<br />
– Nálad a kulcs<br />
– Persze. Bármikor <strong>el</strong>vihetem a kocsit, ha biztosan tudom, hogy a szüleim a szigeten vannak.<br />
Csak odaszólok anyámnak, aztán már irány is a garázs, és pár órát vásárolgathatunk.<br />
Tizenöt percc<strong>el</strong> később már hajtottak is a bevásárlóközpont f<strong>el</strong>é.<br />
– Mit gondolsz, Claire igazat mondott Nináról – firtatta Aisha. Nem akarta túlságosan erőltetni<br />
a dolgot, mert tudta, Zoey mennyire a szívére veszi.<br />
– Claire-nél sosem lehet tudni – válaszolta Zoey.<br />
– <strong>Nina</strong> <strong>el</strong>mondta volna neked, ha odavan valakiért – morfondírozott Aisha.
– <strong>Nina</strong> képt<strong>el</strong>en titkot tartani – értett egyet Zoey. – De ezz<strong>el</strong> az erőv<strong>el</strong> azt sem tudná titkolni, ha<br />
m<strong>el</strong>eg volna. Én személy szerint azt gondolom, hogy <strong>Nina</strong> csak… eredeti.<br />
Aisha bólintott, de <strong>nem</strong> nagy meggyőződéss<strong>el</strong>, miközben a bevásárlóközpont parkolójában<br />
h<strong>el</strong>yet kerestek.<br />
– Az ott üres h<strong>el</strong>y – kérdezte Zoey.<br />
– Nem. Mozgássérült.<br />
– És az…<br />
– Motorosoknak.<br />
– Úgy – fordult be gyorsan egy üres h<strong>el</strong>yre Zoey. – Figy<strong>el</strong>j, az ott <strong>nem</strong> Christopher<br />
Aisha a Zoey mutatta irányba nézett. Néhány parkoló autó mögött megpillantotta Christophert,<br />
aki éppen kisétált a látómezejéből. Aisha gyorsan kinyitotta a kocsi ajtaját, és f<strong>el</strong>állt, hogy<br />
utánakiáltson. De aztán mégsem tette.<br />
Zoey is kiszállt.<br />
– Ott van – mutatta. – Látod<br />
– Igen – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Aisha, és a tekintete találkozott Zoey értetlen pillantásával. – És látom a lányt is,<br />
akit követ. – A lány szőke lófarka egyenesen a popsijáig ért, ami félig kilógott egy Daisy Dukes<br />
nadrágból.<br />
– Csak egy irányba mennek – mondta Zoey.<br />
– És most – Christopher egy vonalba ért a lánnyal, és mosolygott. A lány visszamosolygott, és<br />
mondott valamit, amit Christopher nevetéss<strong>el</strong> fogadott.<br />
– Csak köszön neki – magyarázta Zoey.<br />
– Hát persze. Gyere. De maradjunk le.<br />
– Követni akarod – szörnyedt <strong>el</strong> Zoey. – Kémkedni akarsz utána<br />
– Szó sincs róla. De azért jöttünk ide, hogy benézzünk a boltokba, és ha már úgyis arraf<strong>el</strong>é<br />
megyünk…<br />
– De <strong>nem</strong> kémkedünk<br />
– Nem.<br />
– De azért <strong>el</strong>ővigyázatosak leszünk, hogy meg ne lásson minket – kérdezte Zoey.<br />
– Nagyon gyors a f<strong>el</strong>fogásod, Zoey, bárki megmondhatja. – Aisha <strong>el</strong>indult, de a parkoló kocsik<br />
takarásában maradt, és figy<strong>el</strong>te Christophert, aki kinyitotta a bevásárlóközpont üvegajtaját, és<br />
<strong>el</strong>őreengedte a lányt.<br />
Christopher és a lány <strong>el</strong>tűntek az épületben. Aisha Zoey-val egy percc<strong>el</strong> később lépett be<br />
mögöttük. Christopher és a lány jó pár méterr<strong>el</strong> odébb álltak. Aisha megmarkolta Zoey karját, és a<br />
t<strong>el</strong>efonautomaták sora mögé rántotta.<br />
Óvatosan kikukkantott. Christopher mosolya megváltozott, többféle érzést fejezett ki. De ennél<br />
is rosszabb volt, hogy a lány a hajával játszott: <strong>el</strong>őrehúzta a groteszkül hosszú lófarkat, mintha meg<br />
akarná mutatni Christophernek.<br />
Aisha visszaugrott a t<strong>el</strong>efonok mögé.<br />
– Láttad<br />
– Nem néztem – súgta oda Zoey.<br />
– A lány a hajával játszik és mosolyog – közvetített Aisha.<br />
Zoey <strong>el</strong>fintorodott. – A mocsok.<br />
Zoey óvatosan kikukucskált.<br />
– A lány már <strong>el</strong>ment – suttogta. – Christopher a pénzkiadónál áll, és pénzt vesz ki.<br />
– Biztos, hogy a lány <strong>el</strong>ment – kérdezte Aisha.<br />
– Nem láttam.<br />
– Ellenőrizd még egyszer – kérte Aisha.<br />
– Oké. – Zoey még egyszer kinézett. – Most már mindketten <strong>el</strong>mentek.<br />
– Valószínűleg utánament – jegyezte meg keserűen Aisha.<br />
– Szerintem semmi sem történt. Talán csak ismeri valahonnét. Különben is a lány lépett le <strong>el</strong>őbb,<br />
<strong>nem</strong> Nem lehetett köztük semmi.<br />
Aisha összehúzta a szemét.
– Na, persze.<br />
– Nézd, Eesh, <strong>nem</strong> lehetsz féltékeny, ahányszor Christopher a másik <strong>nem</strong> egy képvis<strong>el</strong>őjév<strong>el</strong> szót<br />
vált.<br />
– Úgy vigyorogtak, mint a vadmajmok, és a lány a hajával játszott! – fakadt ki Aisha. – Nem<br />
vagyok vak.<br />
– Talán csak ez a szokása.<br />
– És Christophernek is talán szokása lányokat f<strong>el</strong>szedni a bevásárlóközpontban. – Aisha az<br />
ajkába harapott, és hiábavalóan igyekezett megnyugodni, és gátat vetni a l<strong>el</strong>kéből f<strong>el</strong>törő<br />
irracionális haragnak.<br />
– Beszéltetek már arról, hogy együtt jártok – tudakolta Zoey.<br />
A kérdés meglepte Aishát.<br />
– Nemigen mondtunk bármit is – ismerte <strong>el</strong>. – De f<strong>el</strong>tét<strong>el</strong>eztem…<br />
– Beszélj v<strong>el</strong>e ma este a meccsen – tanácsolta Zoey. – Tisztázzátok. Talán csak arra van<br />
szüksége, hogy egyenesen kimondjátok, hogy monogámok lesztek. Beszélj v<strong>el</strong>e, mi<strong>el</strong>őtt f<strong>el</strong>húzod<br />
magad, oké<br />
– Rendben, beszélek – mondta Aisha –, de attól még mindenesetre f<strong>el</strong> is húzom magam.
Kilencedik fejezet<br />
Claire átöltözött, távozott a tornatermi öltözőből és a weymouth-i kikötő aranyos kis boltjai f<strong>el</strong>é<br />
vette az irányt, ami North Harbor áruval jobban <strong>el</strong>látott, nagyobb változata volt. Az egyikben vett<br />
egy pár ezüst fülbevalót, a másikban majd<strong>nem</strong> megvett egy szvettert, de végül lebeszélte magát<br />
róla. Azután az órájára nézett, és úgy döntött, eszik egy falatot; vagy most kap be valamit, gondolta,<br />
vagy kényt<strong>el</strong>en beérni azzal a hot doggal, amit a csapatl<strong>el</strong>kesítő klub árul a meccsen.<br />
Végigsétált a hűvös, forgalmas, macskaköves utcákon, és Big Mikey-hoz tartott, ebbe a kissé<br />
rossz hírű, de olcsó étterembe, ami a weymouth-i középiskolások egyik iskola utáni törzsh<strong>el</strong>ye volt.<br />
Big Mikey a pult mögött állt: <strong>el</strong>égedetlen, kissé fél<strong>el</strong>metes képet vágott. Claire leült a neonnal<br />
szegett pult másik oldalán egy bárszékre.<br />
– Szia, Big! – köszönt.<br />
– Á, a bankár lánya! – morogta a férfi, és kis mosolyra húzta a száját. – Miv<strong>el</strong> szolgálhatok<br />
– Libamájpástétommal!<br />
– Bocs, de épp most fogyott ki.<br />
– Oké, akkor egy csirkehúsos szendvicset kérek salátával – rend<strong>el</strong>t Claire.<br />
– Aha – morogta megint Big Mikey, aztán j<strong>el</strong>entőségt<strong>el</strong>jes pillantást vetett a sarokba.<br />
Claire követte a pillantását, de <strong>nem</strong> látott semmi érdemlegeset.<br />
– Az utolsó bokszban – vetette oda a szája sarkából Mikey.<br />
Claire ismét odanézett, de abból a szögből, ahol ült, semmit sem látott. Tehetetlenül em<strong>el</strong>te f<strong>el</strong> a<br />
kezét.<br />
– Mi az Valamit látnom k<strong>el</strong>lene<br />
– Jake-et és egy másik srácot.<br />
Claire meglepődött: egyrészt azért, hogy Jake itt van, és hogy olyasvalaki, mint Big Mikey,<br />
tudja, hogy ez Claire-nek fontos.<br />
– Na és – mondta közönyösen.<br />
– Nagy kólát rend<strong>el</strong>tek. És most már vagy egy órája azt isszák.<br />
– Na és – ismét<strong>el</strong>te meg tür<strong>el</strong>metlenül Claire.<br />
– A kóla még <strong>nem</strong> fogyott <strong>el</strong>, de folyton f<strong>el</strong>bukkan az asztal alól egy kis papírzacskó.<br />
Claire egy másodperc alatt rájött, mire céloz a férfi. És amikor megértette, megdöbbent.<br />
– Azt akarja mondani, hogy Jake iszik De hiszen ma este meccse van!<br />
– Igen, és húsz dolcsim bánja, ha a sztárhátvéd olcsó rumtól dülöngél. Márpedig azt isznak, idáig<br />
érzem a bűzét. Arról <strong>nem</strong> is beszélve, hogy a boltomnak is rossz híre megy, ha betéved egy zsaru,<br />
és arra a véleményre jut, hogy kiskorúaknak adok <strong>el</strong> alkoholt.<br />
Claire megeresztett egy káromkodást a bajsza alatt.<br />
– Szerintem is – értett egyet Big Mikey, és megcsóválta a fejét. – Azt hinné az ember, hogy azok<br />
után, ami a bátyjával történt… – Nem fejezte be a mondatot, csak zavartan sütötte le a szemét. –<br />
Bocs, <strong>nem</strong> gondoltam végig.<br />
– Ő sem – hagyta rá Claire. – A fenébe. Gondolom, azt szeretné, ha <strong>el</strong>vinném innét<br />
– Magam is erre készültem – ismerte <strong>el</strong> Big Mikey –, de talán békésebb, ha maga csinálja.<br />
Claire ismét káromkodott, de ezúttal csak magában. A fenébe is, mégis mit képz<strong>el</strong> Jake Pár<br />
órával a meccs <strong>el</strong>őtt berúg De ha jobban megnézzük, mit képz<strong>el</strong>, hogy leissza magát, meccs<strong>el</strong> vagy<br />
anélkül<br />
Mély lélegzeteket vett, hogy összeszedje magát.<br />
– Kifizetem a vacsoráját, ha úgy hajtja végre, hogy <strong>nem</strong> törnek tányérok.<br />
Claire lemászott a székről, és a bokszhoz sétált. A másik srác Dave Voorhies volt. Jake-k<strong>el</strong><br />
morózusan hajoltak két kóla fölé, amiknek gyanúsan világos volt a színük.<br />
– Szia, Jake! Dave.
Jake f<strong>el</strong>kapta a fejét. A tekintete kicsit bizonytalan, de még éles volt. H<strong>el</strong>yes, akkor talán még<br />
<strong>nem</strong> rúgott be nagyon, gondolta Claire.<br />
– Az ördögbe is, ha <strong>nem</strong> Gyilkos Claire az! – szólalt meg kötekedő hangon.<br />
Claire-nek nagy önuralmába került, hogy ne reagáljon. Nem segít a h<strong>el</strong>yzeten, ha dühös lesz,<br />
gondolta.<br />
– Arra gondoltam, Jake, talán <strong>nem</strong> ártana <strong>el</strong>indulni a suliba. Tudod, ma este van a meccs…<br />
– Tudom, a meccs, Claire, Claire, Gyilkos Claire.<br />
Összemosta a szavakat; lehet, hogy részegebb, mint gondolta, állapította meg Claire. Hideg<br />
mosollyal nézett le rá.<br />
– Ha <strong>nem</strong> tudnád, te is játszol azon a meccsen.<br />
Jake megjátszott döbbenett<strong>el</strong> csapott a homlokára.<br />
– Nahát!<br />
– Pedig ez a h<strong>el</strong>yzet – erősítette meg Claire.<br />
– Tudod – hajolt <strong>el</strong>őre Jake Dave f<strong>el</strong>é –, igazán nagyon kedv<strong>el</strong>tem, érted<br />
– Megértem – vigyorgott kétért<strong>el</strong>műén a részeg Dave Claire-re.<br />
– Ne merész<strong>el</strong>d! – förmedt rá élesen Jake.<br />
– Nem tettem semmit!<br />
– Láttam, hogy néztél rá – mondta Jake. – Meséltem neked valamit. Tudod… – ragadta meg<br />
Dave karját –, ő… tudod, igazán kedv<strong>el</strong>tem, csak hát, tudod, mit műv<strong>el</strong>t És akkor most hogy<br />
tehetném – dőlt hátra. – Hogy<br />
Részeg, ébredt rá Claire. Méghozzá nagyon. Két órával a meccs <strong>el</strong>őtt.<br />
– Ne légy ilyen ostoba, Jake. Kirúgnak a csapatból, ha részegen állítsz be a mérkőzésre.<br />
A fiú könnyes, dacos tekintett<strong>el</strong> nézett f<strong>el</strong> rá, de Claire látta, hogy valahol kezd f<strong>el</strong>eszmélni.<br />
– Nem vagyok részeg.<br />
– De mennyire, hogy az vagy, haver – erősítette meg Dave. – Mindketten azok vagyunk.<br />
– Tényleg – Jake úgy tett, mintha k<strong>el</strong>lemesen meglepő hírt hallott volna.<br />
– Az edződ kirúg majd – magyarázta Claire. – Végzős vagy, tehát biztos <strong>nem</strong> akarsz kiesni a<br />
csapatból.<br />
– Mit érdek<strong>el</strong><br />
– Érdek<strong>el</strong>, és kész – sóhajtott f<strong>el</strong> Claire. – Rendben<br />
– Fütyülsz rám – j<strong>el</strong>entette ki kereken Jake. – Csak bűntudatod van.<br />
– Tévedsz, Jake – válaszolta határozottan Claire, és igyekezett megf<strong>el</strong>edkezni Dave pislogó,<br />
zavaros tekintetéről. – Nagyon is fontos vagy nekem. Azért vagyok itt, hogy segítsek, mert törődöm<br />
v<strong>el</strong>ed. Ha <strong>nem</strong> hiszed, a te dolgod. De most szeretnélek kijózanítani és f<strong>el</strong>készíteni a meccsre.<br />
Jake szomorúan ingatta a fejét, aztán merev tekintetét Claire-re em<strong>el</strong>te.<br />
– Nagyon, nagyon, nagyon, nagyon szép vagy.<br />
– Mondták már – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te szárazon Claire.<br />
– Ideje men<strong>nem</strong>, hogy f<strong>el</strong>készüljek a meccsre – közölte Jake hirt<strong>el</strong>en támadt, részeg<br />
határozottsággal.<br />
– Menjünk! – fogta meg a karját Claire, és kisegítette a bokszból. Jake megingott, és majd<strong>nem</strong><br />
visszatottyant a h<strong>el</strong>yére, de végül f<strong>el</strong>állt, ám továbbra is imbolygott.<br />
– Forró zuhany, aztán hideg – javasolta Big Mikey a pult mögül. – És rengeteg folyadék, az<br />
kihajtja b<strong>el</strong>őle az alkoholt, és megakadályozza a kiszáradást.<br />
– Gyerünk, Jake – sürgette Claire, és az ajtó f<strong>el</strong>é vezette. – Így ni. A legjobb, ha egyik lábadat a<br />
másik <strong>el</strong>é teszed.<br />
Claire f<strong>el</strong>vezette Jake-et a dombra az iskolához. Az ég alja már rózsaszínbe hajlott nyugaton, és<br />
baljós árnyék vetült az iskolaépület gótikus utánzatú homlokzatára.<br />
Jake morcosan, de mintha kevésbé bizonytalanul baktatott volna m<strong>el</strong>lette; szakadt róla az<br />
izzadtság, ahogy az alkohol végigkúszott a szervezetén. Az épület sarkánál jártak, amikor kitépte<br />
magát Claire kezéből, és berohant a bokrok közé. Claire <strong>el</strong>fordította a tekintetét, és megpróbált<br />
süketté válni a véget <strong>nem</strong> érő, undorító öklendezés iránt.
Jake végül <strong>el</strong>őkerült: sápadt volt és f<strong>el</strong>dúlt.<br />
– Valamit ehettem – védekezett <strong>el</strong>halóan.<br />
– Ühüm – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire, és újból megfogta a karját, aztán a tornaterem f<strong>el</strong>é ter<strong>el</strong>te. A hátsó ajtón<br />
mentek be, hogy <strong>el</strong>kerüljék az esetleg <strong>el</strong>ől lófráló gyerekeket. Hátul csak egy kisebb társasággal<br />
találkoztak, kicsi, rémült tekintetű <strong>el</strong>sősökk<strong>el</strong>, akik egy marihuánás cigit adtak körbe. Claire <strong>nem</strong><br />
vett róluk tudomást. Jake-k<strong>el</strong> <strong>el</strong>érték a tornaterem hátsó ajtaját.<br />
– Női zuhanyozó – tanácsolta Claire. – Néhányan a csapatodból már talán a fiúzuhanyozóban<br />
vannak. A lányoké most biztos üres.<br />
– Nagy kár – tréfálkozott erőtlenül Jake.<br />
Óvatosan <strong>el</strong>osontak a fényesen megvilágított kosárlabdaterem m<strong>el</strong>lett, és bementek a női<br />
öltözőbe. A zuhanyozót tanítás után már csak a szigeti gyerekek használták, és Claire jól tudta,<br />
hogy ők már mind <strong>el</strong>mentek. Sötét volt, ezért f<strong>el</strong>kapcsolta a villanyt, és megnyugodva látta, hogy<br />
valóban nincs ott senki.<br />
Claire a zuhanyhoz kísérte Jake-et, ütközésig csavarta a csapot, és <strong>el</strong>lenőrizte, hogy <strong>el</strong>ég forró-e<br />
a víz.<br />
– Vetkőzz le, és zuhanyozz le.<br />
Jake pocsékul játszotta <strong>el</strong> az élvhajhászt. – Vissza akarsz élni a h<strong>el</strong>yzetemm<strong>el</strong> – kérdezte.<br />
– Nézd, Jake, e percben végt<strong>el</strong>enül undorítóan néz<strong>el</strong> ki – nyugtatta meg Claire. – Izzadsz, mint a<br />
ló, bűzlesz a hányástól. Vetkőzz le, és állj be a zuhany alá. – Az öltözőbe ment, a saját szekrényéből<br />
<strong>el</strong>őhalászott egy törülközőt és egy szappant, és letette őket a padra. Aztán <strong>el</strong>ővett egy kis kék<br />
üvegnyi Listerine-t (szájvíz – a ford.).<br />
Megkereste Zoey szekrényét. A szeme sarkából látta, hogy Jake mezt<strong>el</strong>enül áll a zuhany alatt, de<br />
küzdött a késztetés <strong>el</strong>len, hogy ki<strong>el</strong>égítse a kíváncsiságát, és igyekezett arra összpontosítani, hogy<br />
eszébe jusson Zoey születésnapja. Kipróbálta a számzáron a számokat, és a zár azonnal kinyílt.<br />
Zoey szekrényében addig keresgélt, míg talált egy kis üveg Murine-t (műkönny – a ford.), és rál<strong>el</strong>t a<br />
vitaminokra, amiket Zoey tornaóra <strong>el</strong>őtt szokott bekapni. A Murine-t és a vitaminokat a törülközőre<br />
tette.<br />
– Hozok pár dolgot, Jake – figy<strong>el</strong>meztette a fiút. – Fordulj <strong>el</strong>.<br />
Jake-en <strong>nem</strong> látszott, hogy hallotta volna, de amikor Claire köz<strong>el</strong>ebb ment, a fiú a fejét a<br />
csempének támasztotta, és úgy festett, mint aki rögtön <strong>el</strong>esik.<br />
– Tessék. – Claire a fiú szemére összpontosított. – Csapvízz<strong>el</strong> vedd be őket.<br />
Jake kinyújtotta a kezét, és enged<strong>el</strong>mesen leny<strong>el</strong>te a vitamint.<br />
– Tessék, a szappan. Camay, <strong>nem</strong> találtam férfiasabbat. Bocs. Hoztam törülközőt, szájvizet, és<br />
ott egy kis Murine a mosdóknál. Annyi vizet igyál, amennyit csak bírsz. Megvárlak kint, és<br />
vigyázok, hogy senki se jöjjön be.<br />
Jake némán bólintott.<br />
Claire sarkon fordult, és kiment a tornateremből. A falnak dőlt, és csak most érezte, hogy izzad.<br />
Hosszan, reszketve fújta ki a levegőt.<br />
Nagy szerencse, hogy <strong>nem</strong> bámult rá, és vihogni sem kezdett. Mindenesetre <strong>el</strong>ég jól kez<strong>el</strong>te az<br />
<strong>el</strong>ső találkozását egy Ádám-kosztümös fiatalemberr<strong>el</strong>. Szakmai hidegvérr<strong>el</strong> vis<strong>el</strong>kedett, mint egy<br />
ápolónő.<br />
Bár egyes képek az emlékezetébe vésődtek.<br />
Tizenöt percc<strong>el</strong> később nyílt az öltöző ajtaja, és Jake lépett ki az <strong>el</strong>őbbi ruhájában, sápadtan, de<br />
<strong>el</strong>evenen. Lesütötte a szemét.<br />
– Sok vizet ittál – kérdezte Claire.<br />
– Literszám.<br />
– H<strong>el</strong>yes. Az alkohol kiszárítja a szervezetedet.<br />
– Hány óra van – kérdezte Jake.<br />
– Negyed hat.<br />
– Negyvenöt perc múlva be k<strong>el</strong>l öltöznöm – jegyezte meg idegesen a fiú.<br />
– Enned k<strong>el</strong>lene valamit, ha úgy érzed, <strong>nem</strong> hányod ki – javasolta Claire.<br />
Jake passzívan bólintott.
– Jobb, ha <strong>nem</strong> Big Mikey-nál – vetette f<strong>el</strong> Claire. – Gyere. Szótlanul mentek néhány sarkot, és<br />
egy kis étteremben kötöttek ki, ahol Claire buggyantott tojást, pirítóst, sok narancslevet és kávét<br />
rend<strong>el</strong>t, és végül Alka-S<strong>el</strong>tzert adott neki, hogy mindez benne is maradjon. Evés közben a fiú<br />
kezdett magához térni. Lassan visszatért a szín az arcába. A mozdulatai határozottabbak,<br />
keményebbek lettek. A tekintete tisztán csillogott.<br />
– Kérsz még valamit – kérdezte Claire.<br />
Jake megrázta a fejét.<br />
– Azt hiszem, most már menni fog. Még tompa vagyok, a százszázalékostól még messze, de már<br />
<strong>nem</strong> esem hasra. Legalábbis úgy érzem.<br />
– Azt hittem, a futballnak éppen ez a lényege.<br />
Jake <strong>nem</strong> mosolygott, ha<strong>nem</strong> a kávéjába bámult.<br />
– Az edző <strong>el</strong>húzta volna a nótámat, ha ilyen állapotban j<strong>el</strong>enek meg – motyogta. – Én… szóval<br />
köszönetet k<strong>el</strong>l, hogy <strong>mondja</strong>k, Claire. Köszönöm. Tényleg.<br />
– Szívesen. Nem gond – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire, és hirt<strong>el</strong>en <strong>el</strong>öntötte az érzés a l<strong>el</strong>két.<br />
– Én… nézd, <strong>nem</strong> tudom még, mi lesz v<strong>el</strong>ünk, rendben De ettől függetlenül megmentetted a<br />
bőrömet.<br />
Claire megengedett magának egy huncut mosolyt.<br />
– Igazán jó bőr…<br />
Jake f<strong>el</strong>nyögött, de már nyomokban érezhető volt régi jó természete.<br />
– Kérlek, ne emlékeztess. Soha.<br />
– Jake – kezdte Claire, és kis szünetet tartott. – Miért ittál<br />
A fiú vállat vont.<br />
– Dave-nél volt egy üvegg<strong>el</strong>.<br />
– Régebben sosem ittál – mondta Claire a lehető leggyengédebben.<br />
– Rossz hetem volt. Rossz pár hetem.<br />
Claire megfogta a fiú asztalon nyugvó kezét. Jake kicsit megszorította Claire kezét, aztán az<br />
ajkába harapott, mintha megbánta volna.<br />
– Men<strong>nem</strong> k<strong>el</strong>l – j<strong>el</strong>entette ki. – Komoly bem<strong>el</strong>egítésre van szükségem. Igyekszem kiizzadni<br />
magamból a maradékot.<br />
– Viszlát a meccsen! – búcsúzott Claire.<br />
– Én leszek az, aki hasra esik. – Jake f<strong>el</strong>állt, <strong>el</strong>őhalászott a farmerzsebéből pár gyűrött dollárt,<br />
hogy kifizesse a cehet.<br />
– Én meg az, aki éljenez, amikor <strong>el</strong>es<strong>el</strong> – vágta rá Claire.
Tizedik fejezet<br />
– Már jön is – súgta oda Aisha a szája sarkából.<br />
Zoey és Lucas ültek m<strong>el</strong>lette a zsúfolt, lármás l<strong>el</strong>átón. A naplemente után alkony szállt a<br />
stadionra, ami a reflektorok valószerűtlen, kékes ragyogásában tündöklött. A piros mezek feketének<br />
látszottak a fényben, és ahova <strong>nem</strong> ért <strong>el</strong>, áthatolhatatlan sötétség honolt, és <strong>el</strong>rejtette a játékosok<br />
arcát a sisak takarásában.<br />
– Nem látom! – kiabálta túl Zoey a hirt<strong>el</strong>en támadt hangzavart. – Nem, várj csak, most már<br />
látom! Téged keres.<br />
– Biztos – aggódott Aisha. Hamisan örvendező mosolyra vonta a száját, és integetni kezdett. –<br />
Christopher! – kiáltotta, aztán halkabban hozzátette: – Itt jön az álnok kígyó.<br />
– Ne ítéld <strong>el</strong> túl korán – figy<strong>el</strong>meztette Zoey.<br />
– Valami gond van – figy<strong>el</strong>t f<strong>el</strong> Lucas.<br />
– Á, dehogy – mondta Zoey. – Semmi, ami egy olyan embert érdek<strong>el</strong>hetne, aki messze f<strong>el</strong>ette áll<br />
a hétköznapi iskolai ügyeknek, am<strong>el</strong>yek az olyan kisszerű <strong>el</strong>méket, mint Aisha és jómagam,<br />
lekötnek.<br />
Lucas f<strong>el</strong>sóhajtott, savanyú képp<strong>el</strong> ingatta a fejét, és ismét a játékot figy<strong>el</strong>te.<br />
Christopher a l<strong>el</strong>átón üldögélő, beszélgető, éljenző vagy evő gyerekek, szülők és városiak között<br />
furakodott f<strong>el</strong>éjük. Szélesen rámosolygott Aishára, aki az őszintétlenség j<strong>el</strong>eit kereste az arcán.<br />
– Szia, Christopher! – köszönt Zoey.<br />
– Szia! – em<strong>el</strong>te f<strong>el</strong> a kezét üdvözlésképpen Lucas.<br />
Christopher futó csókot nyomott Aisha szájára.<br />
– Az eredmény – kérdezte Lucastól.<br />
– Null-null – mondta Lucas. – De a mi nullánk reményk<strong>el</strong>tőbben fest.<br />
Aisha arrébb csúszott, hogy h<strong>el</strong>yet csináljon maga m<strong>el</strong>lett Christophernek.<br />
– Miv<strong>el</strong> töltötted a délutánt – kérdezte vidáman.<br />
Christopher megvonta a vállát.<br />
– Mindenfélév<strong>el</strong>. Elmentem a fizetési csekkemért, amit az újságkihordásért kaptam. Most olyan<br />
gazdag vagyok, hogy vehetek neked egy hot dogot, ha kérsz. Vagy egy csilit.<br />
– Kösz, de <strong>nem</strong> – hárította <strong>el</strong> Aisha. – Mentél még valahova, miután f<strong>el</strong>vetted a csekket<br />
– Igen, igen, <strong>nem</strong>, <strong>nem</strong>, vigyázz! – ordította hirt<strong>el</strong>en Christopher. Jake lent a pályán megszerezte<br />
a labdát, és öt métert futott v<strong>el</strong>e, mi<strong>el</strong>őtt szer<strong>el</strong>ték.<br />
– Hú, ez biztos fájt – szisszent f<strong>el</strong> együttérzően Lucas.<br />
– Szóval csak f<strong>el</strong>vetted a csekkedet – erősködött Aisha.<br />
– Hm. Zoknit vettem. Kábé ez volt a nap fénypontja.<br />
– Tényleg – Aisha feszült érdeklődést mutatott. – Zoknit<br />
– A hátvédjük megpróbál áttörni a résen, hogy <strong>el</strong>kapja a középhátvédet – jegyezte meg<br />
Christopher.<br />
– Aha – h<strong>el</strong>yes<strong>el</strong>t Lucas.<br />
– És hol vetted a zoknit – kérdezte Aisha.<br />
A Camden-szurkolók üvöltése a pálya túlsó f<strong>el</strong>éről üvöltést váltott ki a h<strong>el</strong>yi hívekből.<br />
– Mit kérdeztél – ordította Christopher.<br />
– Hogy hol vetted azt az istenverte zoknit! – kiabálta torka szakadtából Aisha.<br />
Christopher szkeptikusan nézett rá.<br />
– Miért<br />
– Mert kíváncsi vagyok. Zoey-val mindkettőnket furdal a kíváncsiság, hogy hol vetted, mert<br />
szeretnénk tudni, hol van egy jó bolt – magyarázta Aisha.<br />
– Igen – erősítette meg <strong>nem</strong> túl meggyőzően Zoey. – A zokni… imádjuk a zoknit. Nekem van
vagy húsz pár otthon, különféle színekben meg ilyesmi.<br />
– A b<strong>el</strong>városban vettem – mondta Christopher. – Tudod, azon a h<strong>el</strong>yen, aminek a kirakatában<br />
egy hullám formájú neon van.<br />
– A Spinnersnél – kérdezte Aisha, és fortyogni kezdett benne a düh.<br />
– Ott.<br />
– A bevásárlóközpontba k<strong>el</strong>lett volna menned – mondta Aisha. – Rengeteg szuper zokniüzletük<br />
van. Olcsóbbak, mint a Spinners.<br />
– A bevásárlóközpont mérföldekre van – vont vállat Christopher. – Nem akartam olyan messzire<br />
menni, hogy ötven centet spóroljak egy pár zoknin.<br />
Hát ennyi, döbbent rá Aisha. Hazudott. Leplezetlenül. Érezte, hogy Zoey keze szolidaritásból<br />
titkon megszorítja a karját.<br />
Aisha tanúja volt, ahogy Christopher összefutott egy lánnyal. Aztán a fiú hazudott a<br />
találkozásukkal kapcsolatban. Ami azt is j<strong>el</strong>entheti, hogy számos más lánnyal is szokott flörtölni. És<br />
valószínűleg v<strong>el</strong>ük kapcsolatban is kész hazudni.<br />
De az is lehet, hogy az egész <strong>nem</strong> j<strong>el</strong>ent semmit. Talán ismeri valahonnan azt a lányt, és csak<br />
köszönt neki. Talán <strong>el</strong>f<strong>el</strong>ejtette, hogy ma járt a bevásárlóközpontban.<br />
Úgy van, Aisha, gondolta. Ha nagyon igyeksz<strong>el</strong>, <strong>el</strong>őállhatsz valami légből kapott magyarázattal.<br />
– És te mit csináltál ma – kérdezte Christopher. – Remélem, valami izgalmasabbat, mint a<br />
zoknivásárlás.<br />
– Nem – mormolta Aisha. – Azt hiszem, te jobban szórakoztál.<br />
Jake odalent <strong>el</strong>kapta a labdát, és az <strong>el</strong>lenfél térf<strong>el</strong>e f<strong>el</strong>é futott. A weymouth-i középiskola<br />
szurkolói megbolondultak. Csak Aisha maradt ülve. Végigülte a két másik negyedet, de félidőben,<br />
amikor a weymouth-i középiskola j<strong>el</strong>entősen vezetett, mind a mosdók és az ét<strong>el</strong>-ital standok f<strong>el</strong>é<br />
indultak.<br />
Zoey és Lucas <strong>el</strong>váltak tőlük – még mindig megjegyzéseket tettek egymásra a szalagavatói<br />
j<strong>el</strong>ölések miatt. Christopher kézen fogta Aishát, és behúzta az üres padok sötétjébe. F<strong>el</strong>ettük a<br />
deszkán léptek dobogtak.<br />
– Egész nap <strong>nem</strong> volt lehetőségem, hogy megcsókoljalak – öl<strong>el</strong>te át Aishát.<br />
A lány erőltetetten mosolygott.<br />
– És egész nap rám gondoltál<br />
– Minden percben – fogadkozott a fiú. – Minden másodpercben.<br />
– Azért biztos akadt közben egy-két perc, amikor másra gondoltál.<br />
Christopher f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>te a kezét, mintha hivatalosan esküdne.<br />
– Kiscserkész becsületszavamra.<br />
– Voltál cserkész<br />
– Nem én – vigyorodott <strong>el</strong> Christopher, és Aisha fölé hajolt. – A lány k<strong>el</strong>letlenül csókolta meg.<br />
Könnyű lett volna rávenni, hogy ismerje be az igazságot. Zoey-val együtt látták, és a tény, hogy<br />
tagadta, hogy a bevásárlóközpontban lett volna, szintén azt bizonyította, hogy titkol valamit. A<br />
hosszú lófarkas lányt Egy másikat, akiv<strong>el</strong> később találkozott Most rögtön kihúzhatná b<strong>el</strong>őle az<br />
igazat. Találkozik más lányokkal is Továbbra is találkozik más lányokkal<br />
– Ennél jobbat is tudok – mondta halkan Christopher. A kezév<strong>el</strong> hátrahajtotta Aisha fejét, és a<br />
lány hagyta. Az ajkára szorította a száját, és Aisha hagyta. És amikor Christopher ajka szétnyílt,<br />
szétnyílt Aisháé is.<br />
Kikényszeríthetné b<strong>el</strong>őle az igazságot. De mi lesz, ha nincs ínyére a válasza Ha Christopher<br />
számára csak egy a sok közül Hogy vis<strong>el</strong>né <strong>el</strong>, amikor Christopher ilyen rövid idő alatt az egyetlen<br />
lett számára<br />
A Geiger-ház homlokzatán egy erkély futott végig. Az erkélyre vezető ajtó félúton volt <strong>Nina</strong> és a<br />
között a szoba között, amiben <strong>nem</strong>sokára a nagybátyja lakik. <strong>Nina</strong> ritkán ment ki ide. Bár csak az<br />
<strong>el</strong>sőn volt, <strong>Nina</strong> mégis félt a magasban. De most kióvakodott, és idegesen méregette a fehérre<br />
festett, sraffozott korlátot. Ha nyugat f<strong>el</strong>é nézett, látta a ház <strong>el</strong>őtti kert fáin át a tengert, és az öblön<br />
túl Weymouth fényeit. A fényes pont, ami úgy ragyogott, mint egy földre hullott csillag, a stadiont
j<strong>el</strong>ezte, ahol most Zoey és Aisha drukkolnak.<br />
Az erkélynek abba a végébe ment, ami a szobájához a legköz<strong>el</strong>ebb volt, és a korláthoz tapadva<br />
<strong>el</strong>lenőrizte, hogy b<strong>el</strong>át-e az ablakon.<br />
Nehézség nélkül b<strong>el</strong>átott: <strong>el</strong>é tárult az ágya nagy része, a távolabbi szekrényajtó, a komódja.<br />
Visszament a szobába, leengedte a redőnyt, aztán ismét kiment az erkélyre, és <strong>el</strong>lenőrizte az<br />
eredményt. Ezúttal semmit sem lehetett látni, csak egy halvány fénycsíkot. Ez legalább rendben,<br />
gondolta. Ha leengedi a redőnyt, <strong>el</strong>bújhat.<br />
Bement az erkélyről, és becsukta az ajtót. Aztán az ágyához ment, és kiöntötte az Ace vasárubolt<br />
reklámszatyrának tartalmát. Vett egy réz reteszt, amihez vákuumos, kemény műanyag tokban<br />
m<strong>el</strong>lék<strong>el</strong>ték a csavarokat, és egy Philips csavarhúzót. Gondosan <strong>el</strong>olvasta a zár hátoldalára írt<br />
utasítást, aztán f<strong>el</strong>tépte a tokot. A csavarok kigurultak, és kényt<strong>el</strong>en volt a paplanja redői közül<br />
<strong>el</strong>ővadászni őket.<br />
Amikor mindet megtalálta, ismét az ajtóhoz ment, és letérd<strong>el</strong>t, hogy alaposabban szemügyre<br />
vegye a domború, festett faborítást. Odatette a reteszt, ahova szánta, és a másik kezév<strong>el</strong><br />
hozzáillesztette a kis <strong>el</strong>lenoldali pántot. A retesz két f<strong>el</strong>e <strong>nem</strong> illeszkedett. Legalábbis <strong>nem</strong><br />
tökéletesen.<br />
Csalódottan meredt az ajtóra. Úgy látta, hogy a gond abból adódott, hogy a domború faborítás<br />
kiállt az ajtó síkjából. F<strong>el</strong>cserélte a kettőt, de így sem volt jó. Ha f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>i, megsérti az ajtótokot.<br />
Kár, hogy <strong>nem</strong> járt technika órára, gondolta. A szerszámok <strong>nem</strong> voltak az erősségei.<br />
Leballagott a konyhába, és a fiókban keresgélt, hátha talál valami hasznavehetőt. Aztán a<br />
pillantása egy késre esett. Recés élű kés volt, nagyon éles, rövid pengév<strong>el</strong>; nyolc centinél <strong>nem</strong> volt<br />
hosszabb. Óvatosan a hátsó zsebébe dugta, és újra f<strong>el</strong>szaladt az em<strong>el</strong>etre.<br />
A faborításhoz ment, és a recés késs<strong>el</strong> kivágott-kikapart egy akkora darabot, hogy f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>hesse<br />
az <strong>el</strong>lenoldali pántot, és annyira kimélyítette a rést, hogy egy síkban legyen az ajtóval. Csak<strong>nem</strong><br />
húsz percbe t<strong>el</strong>t, mire a retesz a h<strong>el</strong>yére került, és becsavarta a réz csavarokat.<br />
Becsukta az ajtót, és többször is kipróbálta a zárat. Egy kicsit akadt, de némi erőlködéss<strong>el</strong> a<br />
reteszt gond nélkül át tudta tolni a pánthoz.<br />
Egy nagyon <strong>el</strong>szánt embert biztos <strong>nem</strong> gátolna meg abban, hogy bejusson. De útját állja, és<br />
kényszeríti, hogy zajt csapjon. Komor <strong>el</strong>égedettségg<strong>el</strong> bólintott. Márpedig itt, az ő házában biztos<br />
<strong>nem</strong> akar majd zajt csapni.<br />
<strong>Nina</strong> összesöpörte a faforgácsot és a fűrészport, ami munka közben a földre hullt, és a szemétbe<br />
dobta. Aztán f<strong>el</strong>kapta a kést, hogy visszavigye a konyhába.<br />
De amikor megérezte a tenyerében a fekete műanyag ny<strong>el</strong>et, megtorpant. Vonakodva nézett le az<br />
éles, kíméletlen pengére. Használná-e valaha is<br />
Használta volna évekk<strong>el</strong> ez<strong>el</strong>őtt, ha akkor eszébe jutott volna<br />
Valószínűleg <strong>nem</strong>. Nem olyan fajta.<br />
Leült az ágya szélére, kezében a késs<strong>el</strong>. Kihúzta az éjj<strong>el</strong>iszekrénye fiókját, és <strong>el</strong>ővette azt a róla<br />
készült régi fényképet. Egy hang azt súgta, hogy <strong>nem</strong> vis<strong>el</strong>kedik racionálisan, hogy mindez<br />
szükségt<strong>el</strong>en. Senki sem lenne olyan ostoba, hogy megpróbálja… itt, a saját házában <strong>el</strong>érni, amikor<br />
az apja a folyosó végén levő szobában alszik.<br />
<strong>Nina</strong> nevetett, a hang kurta és keserű volt, amikor az ártatlanabb, fél<strong>el</strong>met még <strong>nem</strong> ismerő<br />
lányra nézett. A racionalitás örökre <strong>el</strong>veszett, az <strong>el</strong>ső alkalom után.<br />
– Milyen ostoba voltál, azt sem tudtad, mi folyik – mondta a fényképnek.<br />
Az <strong>el</strong>ső alkalom olyan ártatlan volt. Csak egy kérés, hogy üljön a nagybátyja térdére a ház<br />
nappalijában. És aztán ártatlan kérdések következtek. Kedv<strong>el</strong>i Mark bácsit Hát persze, f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
Nagyon kedv<strong>el</strong>i Hogyne, f<strong>el</strong><strong>el</strong>te a kislány. H<strong>el</strong>yes, mert a bácsi is nagyon kedv<strong>el</strong>i őt.<br />
És az a véleménye, hogy <strong>Nina</strong> nagyon csinos, ifjú hölgy. Egy nap a fiúk megőrülnek majd érte,<br />
egy nap a nyomában koslat mind. Á, dehogy, f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>. És miért <strong>nem</strong> Csak, vonta meg a vállát<br />
<strong>Nina</strong>.<br />
Claire sokkal csinosabb, mondta a bácsinak.<br />
Igen, értett egyet a bácsi, de Claire <strong>nem</strong> olyan kedves, mint <strong>Nina</strong>. <strong>Nina</strong> kedves, ugye Kedves<br />
akar lenni azokhoz, akik szeretik, és úgy gondolják, hogy csinos. Nem
H<strong>el</strong>yes, mondta a bácsi. Adj egy kis csókot a bácsinak, kérl<strong>el</strong>te. Ennél ügyesebb is tudsz lenni.<br />
Adj a bácsinak egy igazi csókot. Így Tetszik Jólesett<br />
<strong>Nina</strong> ráébredt, hogy remeg a keze. A padlóra ejtette a kést.<br />
Igen, f<strong>el</strong><strong>el</strong>te az állát leszegve a hányingerr<strong>el</strong> küszködve.<br />
Jólesett<br />
Igen. Igenn<strong>el</strong> válaszolt. És azt a gyönge pillanatot követték a többiek. Attól az igentől az ő hibája<br />
lett minden, az ő bűne. Ezt mondta a bácsi azokon az estéken, amikor a nappalijukban ült, és <strong>nem</strong><br />
vett tudomást a f<strong>el</strong>eségéről, aki cserébe róla sem vett tudomást, és égő, rezzenetlen tekintetét Ninára<br />
szegezte. Azokon az estéken…, amikor abban a valóságban élt, ami később a lidércnyomása lett.
Tizenegyedik fejezet<br />
Christopher megvárta, míg mind f<strong>el</strong>szállnak a hazaf<strong>el</strong>é tartó kompra, aztán valami ürüggy<strong>el</strong><br />
félrevonta Lucast.<br />
– Oké, mi az ábra – támadt neki Christopher.<br />
– Hogy érted – bámult rá meghökkenten Lucas.<br />
– Úgy, ahogy Zoey és Aisha egész este bántak v<strong>el</strong>em – nézett Christopher a sötét fedélzeten át,<br />
hogy <strong>el</strong>lenőrizze, a két lány még mindig hallótávolságon kívül van.<br />
Lucas vállat vont.<br />
– Zoey tegnap óta a miatt az ostoba szalagavató j<strong>el</strong>ölés miatt szekál. Valószínűleg azt érezted<br />
meg. Semmi köze hozzád, haver.<br />
– Nem erről van szó. Aisha egész este hárított. Dühös, és <strong>nem</strong> tudom, miért.<br />
– Megkérdezhetnéd – hívta f<strong>el</strong> a figy<strong>el</strong>mét Lucas.<br />
– Nem hiszem – ejtette <strong>el</strong>őre a vállát Christopher. – Zoey említette, hol jártak ma délután<br />
– Talán igen. – Lucas töprengve ráncolta a homlokát. –Vagyis rémlik valami, de <strong>nem</strong>…<br />
– Járt a bevásárlóközpontban<br />
– Ami azt illeti, igen. Legalábbis az utolsó szünetben azt mondta, hogy Eesh-s<strong>el</strong> és Ninával oda<br />
készülnek. Most már emlékszem, mert tőlem is megkérdezte, hogy v<strong>el</strong>ük akarok-e menni.<br />
– A francba! – csapott Christopher a korlátra, de rögtön meg is bánta, amikor fájdalom hasított a<br />
karjába.<br />
– Mintha vásárolni akarnék – nevetett Lucas az ötleten. – Szerintem csak udvariaskodott. Nem<br />
akarta igazán, hogy v<strong>el</strong>ük menjek. Hacsak <strong>nem</strong> akart közben becsmérlő megjegyzéseket tenni a… –<br />
Hirt<strong>el</strong>en <strong>el</strong>hallgatott, és oldalról Christopherre sandított. – Mi baj<br />
– Rossz érzésem van, hogy Aisha olyasmit látott, amit <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>lett volna – mondta halkan<br />
Christopher.<br />
Lucas köz<strong>el</strong>ebb hajolt.<br />
– Igen És mit<br />
Christopher habozott. Vajon Lucas olyan srác, aki mindent <strong>el</strong>mond a barátnőjének Sok pasi<br />
vis<strong>el</strong>kedik így, és bármit is mond, Zoey rögtön <strong>el</strong>kotyogja majd Aishának. Aztán kényszeredetten<br />
<strong>el</strong>mosolyodott. Az ördögbe is, hisz Lucas volt már sitten. Valószínűleg tudja, hogy k<strong>el</strong>l titkot<br />
tartani.<br />
– Volt egy csaj…<br />
– Aha – mondta Lucas, és bűntudatosan a háta mögé nézett.<br />
Christopher képt<strong>el</strong>en volt a vigyort <strong>el</strong>tüntetni az arcáról. – A fenekéig érő szőke hajjal –<br />
áradozott. – Baró csajszi. Tökjó!<br />
– Ó! És azt hiszed, Aisha rajtakapott, hogy nézed<br />
– Néztem, azám.<br />
Lucas a fejét csóválta.<br />
– A lányok sosem értik meg, hogy muszáj néznünk. Muszáj. Ez persze <strong>nem</strong> azt j<strong>el</strong>enti, hogy<br />
csinálunk is valamit. És a lányok is néznek, csak ők gyorsabbak. És nehezebb őket rajtakapni: egy<br />
villanás, és már mindent az emlékezetükbe véstek, egészen addig a részletig, hogy a srácnak tiszta<br />
volt-e a körme. A pasiknál mindez időigényesebb. Jó öt-hat másodpercbe t<strong>el</strong>ik, míg végzünk.<br />
– Hát ebben igazad van – bólogatott egyetértően Christopher.<br />
– És aztán a lány jól kiosztja a srácot, holott ő is ugyanazt csinálja, csak gyorsabban.<br />
– Ehhez a lányhoz több k<strong>el</strong>lett egy öt-hat másodperces nézésnél – mondta Christopher.<br />
– Aha – vigyorgott mohón Lucas.<br />
– Elkértem a t<strong>el</strong>efonszámát.<br />
Lucas arcáról <strong>el</strong>tűnt a mosoly.
– Mit csináltál<br />
– Elkértem a t<strong>el</strong>efonszámát. És azt mondtam, valamikor majd f<strong>el</strong>hívom.<br />
– Hát ez jóval túlmegy a nézésen – jegyezte meg Lucas.<br />
Vajon csak a képz<strong>el</strong>ete játszott v<strong>el</strong>e, vagy Lucas h<strong>el</strong>yt<strong>el</strong>eníti, ami történt Lehet, hogy inkább<br />
féltékeny.<br />
– Benne volt, ugyan mit tehettem volna Menjek tovább, és vegyek zoknit<br />
Lucas ne engem kérdezz-arcot vágott.<br />
– Ne izélj már – mondta Christopher. – Csak <strong>nem</strong> azt állítod, hogy a h<strong>el</strong>yemben <strong>nem</strong> ugyanezt<br />
tetted volna<br />
– Lehet – ismerte <strong>el</strong> Lucas.<br />
– Oké.<br />
– De… Várj csak, <strong>nem</strong> rám tartozik, hogy Aishával miben egyeztek meg.<br />
– Nézd, Aisha nagyon bejön nekem, hihetetlen csaj. De <strong>nem</strong> állok még készen arra, hogy a<br />
padlóhoz szögezzék a lábamat. Férfi vagyok. A férfi állat, akit kóborlásra teremtettek.<br />
Természet<strong>el</strong>lenes, hogy egy nőre korlátozza magát.<br />
– És mit szólnál egyszerre egy nőhöz – kérdezte szárazon Lucas.<br />
– Azt mondod, <strong>nem</strong> próbálsz meg m<strong>el</strong>lékesen egy kis extrához jutni T<strong>el</strong>jesen, százszázalékosan<br />
hű lesz<strong>el</strong> Zoey-hoz<br />
– Így tervezem – mondta Lucas.<br />
Christopher <strong>el</strong>képedve bámult rá.<br />
– A világ t<strong>el</strong>e van nőkk<strong>el</strong>, Lucas. Talán túl sokáig ültél a sitten, hogy emlékezz, de mindenféle és<br />
fajta akad b<strong>el</strong>őlük. Magas, alacsony, kicsi, közepes, nagy és XXL-es, szőke, barna, vörös, fekete,<br />
fehér, sárga. Olyan ez, mintha azt mondanád, hogy – hány éves is vagy Tizennyolc –, szóval azt<br />
mondanád, hogy mostantól ugyanazt a kaját eszed mindennap, és sosem próbálsz ki mást<br />
– És ha az a kedvenc ét<strong>el</strong>em<br />
– Honnan tudod biztosan<br />
– Tudom. – Lucas ön<strong>el</strong>égült kis mosolya oktalanul f<strong>el</strong>paprikázta Christophert.<br />
– Más fából faragtak minket. – Christopher rosszalló tekintetet vetett Lucasra.<br />
– F<strong>el</strong>tehetően – értett egyet Lucas. – De azért értem, mire célzol. Tényleg. Csak az a kérdés,<br />
hogy Aisha is érti-e Nem kéne karakán módon bevallanod, hogy <strong>nem</strong> vagy még kész a nagy<br />
<strong>el</strong>köt<strong>el</strong>ezettségre<br />
– Megérti – mondta bizonytalanul Christopher.<br />
– Akkor miért olyan f<strong>el</strong>dúlt<br />
– Fogalmam sincs – csattant f<strong>el</strong> tehetetlenségében Christopher. – Nézd, sosem mondtam, hogy<br />
szer<strong>el</strong>mes vagyok b<strong>el</strong>e, vagy ilyesmi. Ő sem állított hasonlót. Ha így lett volna, oké, mondhatnám,<br />
hogy <strong>nem</strong> nézek rá másra. Igaz<br />
– Engem ne kérdezz, haver! – mondta Lucas. – A magam módján intézem a dolgaimat, te meg<br />
tégy, ahogy jólesik. Senkinek sem vagyok a példaképe. Csak azt mondom, próbáld meg, hogy ne<br />
okozz fájdalmat Aishának, mert ő <strong>nem</strong> olyan, akire csak úgy rászállhatsz.<br />
– Nem bántom. – Christopher igyekezett magabiztos hangot megütni. – Kitalálok neki valami<br />
romantikust. Megf<strong>el</strong>edkezik majd az egészről.<br />
A zsebébe dugta a kezét, és megérintette a leszakított papírdarabot, amin a szőke lány<br />
t<strong>el</strong>efonszáma volt. Angéláé, gondolta. Ha f<strong>el</strong>hívja, és <strong>el</strong>megy v<strong>el</strong>e valahova, nagyon óvatosnak k<strong>el</strong>l<br />
lennie, mert Lucasnak igaza van: <strong>nem</strong> áll szándékában megbántani Aishát.
<strong>Nina</strong><br />
Az egyes számú álom a legrosszabb.<br />
Az egyesben nincsenek képek, nincs történet. Csak érzések. Fájdalom, bűntudat és<br />
szégyen. Az egyestől f<strong>el</strong>áll a hátamon a szőr. Úgy érzem magam, mintha fuldokolnék,<br />
képt<strong>el</strong>en volnék levegőt venni; bármennyire is igyekszem, <strong>nem</strong> kapok levegőt, míg<br />
végül úgy érzem, mindjárt <strong>el</strong>ájulok, vagy meghalok, a tüdőm olyan, mint egy<br />
l<strong>el</strong>apított papírzacskó, a torkom görcsösen rángatódzik, és mégsem kapok levegőt.<br />
Az ébredés sem jobb, mert élénken emlékszem mindenre, mintha éppen most<br />
történt volna, és még ott volna a sötétben. Reszketek. A bensőm is remeg. Úgy<br />
érzem, mintha a testemet dörzspapírral dörzsölték volna le, és minden porcikám fáj,<br />
érzékeny, még az is fáj, ahol a lepedő hozzám ér.<br />
Aznap, amikor ezt álmodom, mindvégig így érzem magam: idegesen, feszülten.<br />
F<strong>el</strong>sértetten.<br />
A barátnőim úgy vélik, megint rám jött a pocsék hangulatom. Menzesz <strong>el</strong>őtti<br />
rosszkedvnek tudják be. Arra hivatkozom, hogy túl sok kávét ittam. Egész nap úgy<br />
érzem, kapkodnom k<strong>el</strong>l levegő után, mintha minden levegővét<strong>el</strong>l<strong>el</strong> t<strong>el</strong>e k<strong>el</strong>lene<br />
szívnom a tüdőmet.<br />
Tudom, mit j<strong>el</strong>ent ez az álom. De <strong>nem</strong> olyasmi, amiről beszélni tudnék. Képt<strong>el</strong>en<br />
volnék valaha is erről beszélni. Ha kimondanám, valóságossá válna, én pedig<br />
igyekszem meggyőzni magam, hogy ez már semmi más, csak egy álom.
Tizenkettedik fejezet<br />
Zoey éppen benyitott Geigerék kertjébe, amikor a magasból valami mozgás magára vonta a<br />
figy<strong>el</strong>mét. Eltakarta a szemét a regg<strong>el</strong>i naptól, és f<strong>el</strong>pislogott a tetőre, a ház második em<strong>el</strong>etén<br />
körbefutó pallóra. Claire fent ült, égszínkék, vastag s<strong>el</strong>yemköntösbe burkolódzott, a hűs sz<strong>el</strong>lő megmeglebbentette<br />
hosszú, fekete haját, és egy bögréből valamit kortyolt, ami <strong>el</strong>ég forró volt ahhoz,<br />
hogy gőzölögjön.<br />
– Claire! – kiáltott f<strong>el</strong>.<br />
– Mi az ördögöt keres<strong>el</strong> itt már f<strong>el</strong>öltözve, frissen, szombat regg<strong>el</strong> ilyen korai időpontban –<br />
nézett le Claire az Olümposzi magasából.<br />
– Gondoltam, átugrom, hogy megkérdezzem, nincs-e kedve Ninának, meg persze neked<br />
valamihez ma.<br />
– Mint például<br />
– Le k<strong>el</strong>l mosatnom a kocsinkat, és <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l hoznom egy csomagot a főpostáról, aztán szabad<br />
vagyok, hogy bármit csináljunk.<br />
– És mi lenne az a bármi<br />
Zoey érezte, hogy a nyaka megmerevedik a f<strong>el</strong>f<strong>el</strong>é bámulástól.<br />
– Vásárlás. Autózás valamerre.<br />
– Izgalmasan hangzik – mondta Claire, aztán <strong>el</strong>mosolyodott a saját szarkazmusán. – De azt<br />
hiszem, ez egyszer kihagyom. Gyere csak be. Ne kopogj be, mert Jan<strong>el</strong>le süt, és csak bepipulna, ha<br />
ajtót k<strong>el</strong>lene nyitnia. – Intett, aztán hátrálva <strong>el</strong>tűnt szem <strong>el</strong>ől.<br />
Zoey f<strong>el</strong>kapaszkodott a verandára vezető lépcsőn, és kinyitotta a súlyos bejárati ajtót. Biztosra<br />
vette, hogy <strong>Nina</strong> még alszik, ezért játékosan f<strong>el</strong>f<strong>el</strong>é indult, hogy jól ráijesszen, és így ébressze f<strong>el</strong>.<br />
Megfogta az ajtógombot, hogy visítva berontson, és élvezett<strong>el</strong> nézze, ahogy <strong>Nina</strong> zavarodottan<br />
f<strong>el</strong>ül, de az ajtó zárva volt. Zoey megrázta a gombot, és próbálta b<strong>el</strong>ökni az ajtót, de az továbbra<br />
sem engedett.<br />
– NEM, NEM, NEM!<br />
Vérfagyasztó kiáltás harsant az ajtó túloldaláról. <strong>Nina</strong> hangja volt, de valami <strong>nem</strong> emberi<br />
színezett<strong>el</strong>.<br />
– Én vagyok, <strong>Nina</strong>, Zoey! – kiabált be Zoey, aztán a fülét az ajtóra tapasztotta, és ismét<br />
megrángatta a gombot. – Zoey, hallod Minden rendben<br />
Mély, szívből fakadó sóhajt hallott, néhány halkan <strong>el</strong>mormolt káromkodást, amiből inkább<br />
megkönnyebbülést, mint haragot hallott ki. Néhány másodperc <strong>el</strong>t<strong>el</strong>tév<strong>el</strong> fémes kaparászás ütötte<br />
meg a fülét, és amikor nyílt az ajtó, egy gyűrött, bosszús <strong>Nina</strong> állt <strong>el</strong>őtte, akinek égnek állt a haja, és<br />
az arca baloldalára kockás mintát nyomott a takaró. A tekintete azonban <strong>nem</strong> illett a<br />
megj<strong>el</strong>enéséhez: ijedt, tágra meredt szemm<strong>el</strong> nézett, mintha megrémült volna.<br />
– Tudsz róla, hogy regg<strong>el</strong> van – kérdezte mogorván.<br />
– Azért jöttem, hogy megkérdezz<strong>el</strong>ek, nincs-e kedved ma valamihez – kérdezte Zoey, és<br />
alaposabban megnézte a barátnőjét. – Jól vagy<br />
– A következő komp csak két óra múlva indul – hívta f<strong>el</strong> a figy<strong>el</strong>mét <strong>Nina</strong>. – Még két órát<br />
aludhattam volna. – Elhátrált az ajtótól, és háttal lezöttyent az ágyára.<br />
Zoey bement a szobájába.<br />
– Tudom. Általában ennyi időbe t<strong>el</strong>ik, míg egy szombat dél<strong>el</strong>őtt bejáratom magam. – Végighúzta<br />
az ujját a záron. – Minek<br />
– Hiábavaló kísérlet, hogy megakadályozzam, hogy egyesek túl korán ébresszenek – mondta<br />
<strong>Nina</strong> vészjóslóan.<br />
– Haha! Komolyan kérdeztem.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>ült, és megvonta a vállát.
– Mit csinálunk ma<br />
– Lemossuk a szüleim kocsiját – javasolta Zoey. – Azután úgy gondoltam, talán átmehetnénk<br />
kocsival Portlandba. A változatosság kedvéért kipróbálhatnánk egy másik bevásárlóközpontot. És<br />
benéznék az ottani Braille-könyvesboltba, hogy vegyek valamit Benjaminnak.<br />
– Ő is jön – kérdezte <strong>Nina</strong>.<br />
– Nem, csak mi, lányok. Hívtam Claire-t, de <strong>nem</strong> volt kedve. Aishánál is próbálkoztam, de<br />
valamit <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l végeznie a mamájának. Rendbe k<strong>el</strong>l tennie pár szobát.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>állt. Hirt<strong>el</strong>en f<strong>el</strong>támadt az érdeklődése.<br />
– Figy<strong>el</strong>j csak, mennyit kér Mrs. Gray a szobákért<br />
– Sokat, azt hiszem – válaszolta Zoey. – Nagyon szépek. Aisha mesélte, hogy lehet, hogy<br />
bekerülnek azokba a lapokba, am<strong>el</strong>yekben fogadókat és panziókat hirdetnek.<br />
– Több száz dolcsit<br />
– Miért, <strong>el</strong> akarsz menekülni egy éjszakára a világ zajától – kérdezte tréfásan Zoey.<br />
De <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> mosolygott.<br />
– Lehet.<br />
– Szóval <strong>nem</strong> tréfálsz. Egy éjszakára szobát akarsz bér<strong>el</strong>ni Gray-ék fogadójában<br />
– Talán több éjszakára is – mondta komoly arccal <strong>Nina</strong>, aztán <strong>el</strong>mosolyodott. – Rokonok jönnek<br />
látogatóba.<br />
– Á!<br />
– A nagynéném és a férje.<br />
– Nem szereted őket<br />
– Mit szeressek rajtuk<br />
Zoey figy<strong>el</strong>mét ismét az ügyetlenül f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>t zár vonta magára. Mi van Ninával Zoey-nak úgy<br />
tűnt, hogy napok óta nincs magánál. Dühösebb, feszültebb a szokottnál. Az átlagosnál<br />
ingerültebben reagál a nővérére, emiatt volt az a j<strong>el</strong>enet is az iskolai ebédlőben. De semmi j<strong>el</strong>entős,<br />
semmi igazán kézz<strong>el</strong>fogható. – Rémálmod volt, amikor kopogtattam<br />
<strong>Nina</strong> arckifejezése mindent <strong>el</strong>árult. Összehúzta a szemét, és megnyúlt az arca, majd láthatóan<br />
nagy önuralommal sikerült csak ismét f<strong>el</strong>vennie szokásos hetyke, ironikus arckifejezését.<br />
– Hát igen – ismerte <strong>el</strong> –, borzalmas álmom volt, amiben valaki túl korán ébresztett. Megyek, és<br />
gyorsan lezuhanyozom – tette hozzá, mi<strong>el</strong>őtt Zoey közbeszólhatott volna. F<strong>el</strong>kapott pár ruhadarabot<br />
a komódról és a szekrényéből, és legalább egyet a padlón heverő kupacból, és <strong>el</strong>tűnt a fürdőszoba<br />
irányában.<br />
Zoey az ágyon ült, és fürkésző tekintetet vetett a plakáton Axl Rose-ra.<br />
– Nincs baja – kérdezte. – Bár te csak egy pasi vagy, <strong>nem</strong> tudhatod.<br />
Az órájára pillantott, és körülnézett, hogy mit olvasson, amíg Ninára vár. Kihúzta az<br />
éjj<strong>el</strong>iszekrény fiókját, és megállt a szívverése.<br />
Egy tíz-tizenkét éves forma kislány régi fényképén egy kicsi, de veszélyesnek tűnő kés hevert.<br />
Rémálom Zár Kés Egy félig-meddig komolyan hangzó kérdés arról, hogy Aishához költözik<br />
Zoey kivette a fényképet, és megnézte a hátoldalát. – <strong>Nina</strong>, a tizenegyedik születésnapján –<br />
olvasta. Visszacsúsztatta a kés alá, de mélységes nyugtalanság vett erőt rajta.<br />
Hirt<strong>el</strong>en úgy érezte, mintha valami rettenetes csapná meg ebben az ismerős szobában. Valami baj<br />
van Ninával. Lehetetlen, de mintha a fél<strong>el</strong>met <strong>nem</strong> ismerő, öntudatos <strong>Nina</strong> félne.<br />
Zoey kora délutánig <strong>el</strong>hozta a csomagot a postáról, lemosatta a kocsimosóban az autójukat,<br />
ügyesen hárította a flörtölni vágyó srácot, aki a kocsit kiporszívózta, és <strong>el</strong>hajtott Portlandba. A<br />
város <strong>nem</strong> volt különösebben izgalmas, miv<strong>el</strong> többé-kevésbé Weymouth-ra hasonlított, ami viszont<br />
egy számmal nagyobb North Harbor volt. De volt egy könyvesboltja, aminek néhány polcán<br />
Braille-írásos könyvek sorakoztak. És legalább <strong>nem</strong> ugyanazokat az arcokat és h<strong>el</strong>yeket látta.<br />
– Kapitány és katona – olvasta <strong>Nina</strong> a nyomtatott címet. – Olyannak hangzik, amit Benjamin<br />
szeretne. Hajókról és háborúról szól.<br />
– Vedd le – tanácsolta Zoey. – És mit szólsz a Téli regé-hez<br />
– Sosem hallottam róla – mondta <strong>Nina</strong>. – Miről szól
Zoey kihúzta a vaskos kötetet, és <strong>el</strong>olvasta a fülszöveget: – Hm… egy varázslatos, szárnyas<br />
lóról és egy tüdőbajos lányról.<br />
<strong>Nina</strong> nevetett.<br />
– Benjamin <strong>nem</strong> szereti a mágiát.<br />
Zoey arcot vágott.<br />
– Honnan tudod, hogy Benjamin szereti-e a varázslatot<br />
– Onnan, hogy olvasok neki – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
– És azt hiszed, szereti a hajókat és a háborút, de a szárnyas lovakat meg a sorvasztó betegséget,<br />
<strong>nem</strong><br />
– Százszor jobban szereti a háborút a betegségnél – mondta magabiztosan <strong>Nina</strong>. – Végtére is<br />
pasi. Hajó, repülő, fegyver, háború, kaland, kém és detektív. De semmi szárnyas ló vagy tüdőbajos<br />
leányzó. Én szívesen olvasnék ez utóbbiról, de ez <strong>nem</strong> fiúknak való könyv.<br />
– Mikor lettél akkor szakértő a fiúk terén – ugratta Zoey ártatlanul, de amikor meglátta <strong>Nina</strong><br />
megfeszülő állkapcsát, békítően tette hozzá:<br />
– Csak hecc<strong>el</strong>t<strong>el</strong>ek.<br />
– Tudom – mondta <strong>Nina</strong>, de kerülte Zoey tekintetét, és a könyvcímeket olvasta.<br />
Zoey anyjának a Visa kártyájával kifizettek két könyvet, aztán feszült csendben mentek vissza<br />
oda, ahol a kocsit hagyták.<br />
– Szeretem a tiszta kocsi friss illatát – mondta Zoey, amikor kinyitotta az ajtót.<br />
<strong>Nina</strong> szórakozottan bólintott.<br />
Zoey megcsóválta a fejét, és beindította a motort. Kihajtottak az országútra, aztán északnak<br />
kanyarodva ráfordultak az autópályára. Zoey többször is megpróbált még beszélgetést<br />
kezdeményezni, de az ötödik vagy hatodik érdekt<strong>el</strong>en morgásnál f<strong>el</strong>adta. Bekapcsolta a rádiót, és<br />
hangosra állította.<br />
<strong>Nina</strong> kikapcsolta.<br />
Zoey hevesen f<strong>el</strong>é fordult, hogy alaposan megmossa a fejét a rosszkedvéért, de <strong>Nina</strong> komoran<br />
maga <strong>el</strong>é bámult, és Zoey lecsillapodott.<br />
– Nézd – szólalt meg végre <strong>Nina</strong>. – Nem vagyok leszbikus, világos<br />
– Egy szóval sem mondtam, hogy az vagy – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey. – Nem mintha nekem számítana.<br />
– Hát <strong>nem</strong> vagyok az – szögezte le <strong>Nina</strong>. Visszakapcsolta a rádiót, és <strong>el</strong>ővett egy cigarettát a<br />
táskájából.<br />
Most Zoey halkította le a rádiót.<br />
– Figy<strong>el</strong>j csak, <strong>Nina</strong>, mi jó barátnők vagyunk, igaz<br />
– Attól függ, hogy most arra készülsz-e, hogy cseszegess – szűrte a szót összeszorított fogai közt<br />
<strong>Nina</strong>. Az ujjait morzsolta, és a meg <strong>nem</strong> gyújtott cigaretta végét rágta.<br />
– Miért szer<strong>el</strong>tél zárat az ajtódra<br />
– Ehhez volt kedvem.<br />
<strong>Nina</strong> <strong>el</strong>őre-hátra kezdett ringatódzni, de csak egy kicsit, mint aki tür<strong>el</strong>metlenül várja, hogy<br />
<strong>el</strong>szabadulhasson.<br />
– Kést tartasz az éjj<strong>el</strong>iszekrényedben.<br />
– Mi az ördögöt kerestél ott – ordította <strong>el</strong>szörnyedve <strong>Nina</strong>.<br />
– Valami megrémít, <strong>Nina</strong>.<br />
– Te rémítesz meg, Zo, hogy turkálsz a holmim közt!<br />
– Mi folyik itt<br />
– Fogd be, és vezess! – förmedt rá vadul <strong>Nina</strong>.<br />
Zoey hátrahőkölt. Szinte a születése óta ismerte Ninát, és ismerte minden hangulatát. Ez <strong>nem</strong><br />
volt normális érz<strong>el</strong>mi kitörés. <strong>Nina</strong> haragja mindig megfáradt vagy ironikus volt, ez viszont friss és<br />
vadul kirobbanó volt.<br />
Egy darabig <strong>nem</strong> szóltak egymáshoz; <strong>Nina</strong> továbbra is az ujjait törd<strong>el</strong>te, és szinte ugrált egy<br />
h<strong>el</strong>yben. Zoey végiggondolt minden j<strong>el</strong>et: a zárat, a kísérteties kiáltást, a kést, <strong>Nina</strong> öt évv<strong>el</strong> korábbi<br />
fényképét.<br />
Öt éve Vagyis akkoriban, amikor <strong>Nina</strong> anyja meghalt. Talán ahhoz van köze
Megpillantotta a pihenőh<strong>el</strong>yhez vezető kihajtót, és ráfordult.<br />
– Mit műv<strong>el</strong>sz – támadt neki <strong>Nina</strong>.<br />
Zoey <strong>nem</strong> válaszolt. Lassított, és beállt egy parkolóh<strong>el</strong>yre, aztán kikapcsolta a motort. Oldalt<br />
fordult az ülésen.<br />
– <strong>Nina</strong>, te vagy a világon a legjobb barátnőm. Azt hiszem…<br />
– Hagyj békén! Hagyj békén! A fenébe is, azt hiszed, mindent tudsz Maradj ki ebből! – <strong>Nina</strong><br />
ordítása fülsiketítő volt a zárt térben.<br />
– Nem maradhatok ki b<strong>el</strong>őle! – kiabált vissza Zoey. Fél<strong>el</strong>em és frusztráció hajtotta.<br />
<strong>Nina</strong> arca hirt<strong>el</strong>en <strong>el</strong>facsarodott, mintha egy hatalmas, testét-l<strong>el</strong>két megrázó zokogás készülne<br />
f<strong>el</strong>törni a torkából. A szeme tehetetlenül kerekedett <strong>el</strong>.<br />
– Nézd – kezdte, és nagyon nehezen igyekezett uralkodni magán. – Tudom, hogy igyeksz<strong>el</strong><br />
rendes lenni. – <strong>Nina</strong> láthatóan levegő után kapkodott, és többször is mélyen, keservesen<br />
szippantotta be a levegőt. – Csak éppen… hagyj, kérlek, békén. Nem tehetsz semmit.<br />
Zoey megfogta <strong>Nina</strong> kezét. <strong>Nina</strong> lerázta.<br />
– Ha a barátom vagy, Zoey, <strong>nem</strong> foglalkozol v<strong>el</strong>e – kérl<strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>.<br />
Zoey habozott. Ez <strong>nem</strong> is <strong>Nina</strong> volt, vagy <strong>nem</strong> az a <strong>Nina</strong>, akit ismert, ha<strong>nem</strong> valaki más, akit a<br />
rettegés egészen kifordított önmagából. Zoey hátán végigfutott a hideg.<br />
Az ajkába harapott, és újra megfogta <strong>Nina</strong> kezét. <strong>Nina</strong> megint lerázta. Zoey látta, hogy <strong>Nina</strong><br />
szemébe könnyek gyűlnek, aztán f<strong>el</strong>tépte az ajtót, kiugrott a kocsiból és <strong>el</strong>futott.<br />
Zoey utánarohant a füvön át. Elfutottak a piros téglás országúti vécé és Maine üvegtábla alatti<br />
térképe m<strong>el</strong>lett, amíg az erdőszélre <strong>nem</strong> értek. <strong>Nina</strong> egy piknikezőknek f<strong>el</strong>állított asztalnál<br />
lerogyott.<br />
Zoey óvatosan, lassan ment oda hozzá, mintha egy rémült őzet cserkészne be.<br />
<strong>Nina</strong> szomorú, halk zokogással nevetett f<strong>el</strong>.<br />
– Innen <strong>nem</strong> mehetek haza gyalog, igaz<br />
Zoey leült m<strong>el</strong>lé, és harmadszor is megfogta a barátnője kezét. <strong>Nina</strong> ezúttal <strong>nem</strong> <strong>el</strong>lenkezett,<br />
ha<strong>nem</strong> szaggatottan f<strong>el</strong>sóhajtott.<br />
– Ugye, említettem, hogy látogatóba jön a nagynéném és a nagybátyám<br />
– Igen.<br />
<strong>Nina</strong> bólintott.<br />
– Igen. És talán emléksz<strong>el</strong>, amikor az anyám…<br />
– Meghalt – segítette ki halkan Zoey.<br />
<strong>Nina</strong> némán bólintott.<br />
– Igen. És emléksz<strong>el</strong>, amikor az apám azt mondta, hogy egy darabig a nagynénémnél k<strong>el</strong>l<br />
laknom<br />
– Sosem értettem, miért – mondta Zoey sajnálkozva.<br />
– Nagyon szerettem a mamámat – mondta <strong>Nina</strong> mélységes szomorúsággal. – Ő… az apám…<br />
úgy gondolta, hogy változatosságra van szükségem. A nagynénémnél és a nagybátyámnál.<br />
Környezetváltozás meg ilyesmi.<br />
Zoey <strong>nem</strong> szólt semmit. A fejében lassan illeszkedni kezdtek a tények, és egybefolyva egy kép<br />
kezdett <strong>el</strong>őtte körvonalazódni.<br />
– Titokban k<strong>el</strong>l tartani – mondta <strong>Nina</strong>, és a hangja most már szilárd, szinte érz<strong>el</strong>mektől mentesen<br />
határozott lett. – Meg k<strong>el</strong>l, hogy esküdj. Nem érdekes, hogy hisz<strong>el</strong>-e nekem vagy sem, mert tudom,<br />
hogy <strong>nem</strong> fogsz hinni. De <strong>nem</strong> mondhatod <strong>el</strong> senkinek.<br />
Zoey úgy érezte, hogy csapdába csalták. Borzalmas érzés vett erőt rajta: hogy azt, amit <strong>Nina</strong><br />
<strong>el</strong>mondani készült, sosem lehetne titokban tartani. De <strong>Nina</strong> kívánságát is tiszt<strong>el</strong>etben k<strong>el</strong>lett tartania.<br />
– Nem mondom <strong>el</strong> senkinek.<br />
– Esküdj meg.<br />
– Esküszöm.<br />
<strong>Nina</strong> lassan és sokáig bólogatott, és amikor megszólalt, a hangja semmihez sem hasonlított, amit<br />
Zoey valaha is hallott.<br />
– A nagynéném és a nagybátyám házában laktam két hónapig. Tizenegy éves voltam. A
nagybátyám… <strong>el</strong>einte csak megcsókolt. Aztán mást is csinált.<br />
Zoey szíve majd<strong>nem</strong> megállt.<br />
– Majd<strong>nem</strong> minden este, két hónapon át… Bejött a szobámba. Bebújt a… az ágyamba.
Tizenharmadik fejezet<br />
Jake levette a fehér arcvédőt, és az orrára csíptette. F<strong>el</strong>em<strong>el</strong>te a nehéz csiszológépet, és<br />
megnyomta a kapcsolót. A gép vadul f<strong>el</strong>sivított, aztán halkabb, érdesebb hangra váltott, amikor a<br />
fölé tornyosuló csónak fából ácsolt törzséhez nyomta a korongot. A levegőben fűrészpor szállt, és<br />
befedte a védőszemüvege műanyag lencséjét. Csípős, égett szag terjengett a levegőben.<br />
Egy idő után abbahagyta, leeresztette a csiszológépet, és végigsimította a fát, a simaságát<br />
vizsgálta. Így jó lesz, gondolta. Majd kézz<strong>el</strong> átcsiszolja egy finomabb dörzspapírral, és ezz<strong>el</strong> kész is<br />
a javítás a víztaszító- és festékrétegek alá.<br />
Letette a csiszolót, aztán a kézfejév<strong>el</strong> letörölte a homlokáról az izzadtságot. Az apja óránként<br />
nyolc dollárt fizetett azért, hogy a kikötőben dolgozott, ami jó pénz volt, bár az apja mindig meg is<br />
dolgoztatta ezért.<br />
Jake vágyakozva nézte a vizet, ami a szárazdokktól néhány méternyire hűvösen csillogott.<br />
Lehajolt, és kihalászta az óráját a földre dobott inge zsebéből. Nem is rossz. Öt t<strong>el</strong>jes órán át<br />
dolgozott, egy órával tovább, mint ahogy ígérte, és jól is ment a munka.<br />
Kifűzte nehéz munkabakancsát, és lehúzta a zokniját. Rongyos, térdnél levágott sortot vis<strong>el</strong>t,<br />
aminek igazán <strong>nem</strong> ártott egy kis sós víz. Az <strong>el</strong>ső móló végébe ment, és körülnézett. Bal kéz f<strong>el</strong>ől<br />
néhányan heverésztek a városi strandon. A komp félúton járt Weymouth f<strong>el</strong>é.<br />
Mély lélegzetet vett, és fejest ugrott. A víz alatt kinyitotta a szemét, és f<strong>el</strong>nézett a mólónál<br />
kikötött, lágyan ringatódzó hajótestekre. Pár erőt<strong>el</strong>jes mozdulattal már kint is volt a mély vízben, és<br />
f<strong>el</strong>bukott levegőért.<br />
Hideg volt a víz, mint máskor is, de élénkítően, <strong>nem</strong> bénítóan. Körülnézett, hogy <strong>el</strong>döntse, merre<br />
induljon. A hullámtörőn túl kicsi volt a hullámverés, és valahogy <strong>nem</strong> érezte <strong>el</strong>ég tágasnak a<br />
kikötőt. Úgy döntött, hogy <strong>el</strong>úszik az északi csücsökig, és esetleg megpihen a világítótoronynál.<br />
Útközben majd megnézi a Bar Harborból érkezett vitorlást, ami Newportba tartva megállt náluk.<br />
Keményen tempózott, élvezte, hogy átforrósodnak az izmai, miközben lehűl a bőre, és a víz<br />
lemossa róla az izzadtságot és a fűrészport. Megállt, amikor a gyönyörű, ötvenszer négy méteres<br />
vitorláshoz ért, ami a horgonyán ringatódzott a kikötő közepén. Egy pillantással f<strong>el</strong>mérte, hogy a<br />
tulaj és a legénység f<strong>el</strong>tehetően a partra ment: a f<strong>el</strong>fújható gumicsónak <strong>nem</strong> volt a vitorlás m<strong>el</strong>lett.<br />
Azért f<strong>el</strong>kiáltott a hajóra:<br />
– Hé, van fent valaki –, de <strong>nem</strong> jött válasz.<br />
Nagy kár, gondolta, szívesen körülnézett volna b<strong>el</strong>ül is. A hajó fényűző, mégis szakavatott<br />
benyomást k<strong>el</strong>tett. Többször is mély lélegzetet vett, aztán lebukott, hogy megnézze a hajógerincet.<br />
De a horgony láncról lógott valami, amin megakadt a tekintete. Odaúszott, és <strong>el</strong>mosolyodott.<br />
Három hatos Killian's Red sör lebegett a vízben, egy neccszatyorban, hogy hűljön.<br />
Megfordult, hogy továbbússzon, mert a sziget csúcsa f<strong>el</strong>é akart indulni, de aztán megállt.<br />
Visszanézett a sörre. Sosem tudják meg, gondolta.<br />
De a gondolat nyomában f<strong>el</strong>tört a dühös tagadás. Szó sem lehet róla. Nem tolvaj.<br />
Bár biztos sok pénzt spórolna, amit ki k<strong>el</strong>lene fizetnie Dave Voorhiesnek a hamis személyije<br />
használatáért. Megfordult, és a szatyor f<strong>el</strong>é tempózott. Könnyen menne, és senki sem tudná meg.<br />
Már feszített a tüdeje, ezért f<strong>el</strong>jött a víz fölé, és bűntudatosan körülnézett. Először is nincs<br />
szüksége több sörre. Fizikailag formába k<strong>el</strong>lene hoznia magát, és vissza k<strong>el</strong>lene nyernie a<br />
koncentrálóképességét. A sör egyik cél <strong>el</strong>érésében sem segítené.<br />
T<strong>el</strong>jes erőből észak f<strong>el</strong> kezdett úszni, a maximumig feszítette az izmait, és valahányszor<br />
f<strong>el</strong>bukkant a víz alól, <strong>el</strong>lenőrizte a parton, hogy hol tart.<br />
Sört lopsz, és hamarosan egy fikarcnyival sem lesz<strong>el</strong> jobb Lucasnál, figy<strong>el</strong>meztette magát.<br />
Lucasnál, ismét<strong>el</strong>te meg ironikusan. Nem ártana naprakészebben gondolkodnod, Jake! Nincs okod<br />
lenézni Lucast. Claire a bűnös. Claire.
Claire, akire folyton gondolsz, aki mindent megúszott, az egyetlen, aki <strong>nem</strong> sérült meg. Az<br />
érinthetetlen, az <strong>el</strong>érhetetlen Claire.<br />
Ívet írt le a víz f<strong>el</strong>színén, és a nyíltabb tenger erősebb hullámzásában úszott, az árral szemben,<br />
ami <strong>el</strong>lenállt az igyekezetének. F<strong>el</strong>tűnt <strong>el</strong>őtte a világítótorony, egy zömök kis fekete-fehér épület a<br />
kis köves szigeten.<br />
Meg k<strong>el</strong>lett kerülnie a szigetet, hogy <strong>el</strong>jusson az apró homokos-kavicsos kiszállóh<strong>el</strong>yig. A víz<br />
erős húzóerejév<strong>el</strong> szembeszállva kiem<strong>el</strong>kedett a hullámok közül, és <strong>el</strong>nyúlt a tengeri fűcsomókon.<br />
Vagy százméternyire a vízen túl állt a renovált házak sora, am<strong>el</strong>yekben egykor a Chatham Islandről<br />
kihajózó bálnavadász hajók kapitányai laktak. Turistákat <strong>el</strong>bűvölő bájos képet nyújtottak. De Jake<br />
pillantását egyetlen ház vonta magához.<br />
Rájött, hogy csalódott, hogy <strong>nem</strong> látja Claire-t a tetőn körbefutó pallón. Bár lehet, hogy bent van<br />
a sátortető alatt, valam<strong>el</strong>yik manzárdablak mögött.<br />
Claire.<br />
Claire, aki azt mondta, hogy szereti.<br />
Egyetlen módját tudta a büntetésnek: ha hidegnek mutatja magát, ha eddigi szerencsés csillagzat<br />
alatti életében egyszer megismerteti v<strong>el</strong>e a visszautasítás fájdalmát. Claire t<strong>el</strong>jes f<strong>el</strong>oldozást várt<br />
tőle azért a kárért, amit neki okozott. Ezt legalább megtagadhatja tőle. Kihasználhatja ezt a kis<br />
sebezhetőségét, hogy fájdalmat okozzon. Ennyiv<strong>el</strong> tartozott Wade-nek. Annyival tartozott a halott<br />
bátyjának, hogy <strong>nem</strong> bocsát meg a lánynak, aki megölte.<br />
Ez a lehető legkevesebb, amit megtehet érte.<br />
Elhúzott m<strong>el</strong>lette egy motorcsónak, ami a part f<strong>el</strong>é tartott. Meg-megugrott a hullámokon, és<br />
mögötte magasra csapott a víz. A csónakból valaki halkan kikiáltott, és integetett. Jake készségesen<br />
visszaintegetett, de fogalma sem volt, ki lehet az.<br />
Ismét az üres palló f<strong>el</strong>é nézett.<br />
Wade biztos gúnyt űzött volna b<strong>el</strong>őle, amiért ilyen pipogya fráter. Elképz<strong>el</strong>te, mit mondana,<br />
hallotta megvető hangját: Jake, öreg haver, szánalmas nyúlbéla vagy! Annyira bedőltél ennek a<br />
csajnak, hogy <strong>el</strong>adnád a saját testvéredet is. Kész voltál bosszút állni Lucas Cabralon, de most, hogy<br />
Claire tette, ó, így már egészen más a h<strong>el</strong>yzet!<br />
Nem lehet más. Muszáj hűnek lennie Wade emlékéhez. Ebben biztos volt.<br />
A pallón egy rebbenésre lett figy<strong>el</strong>mes. Megdobbant a szíve. Claire!<br />
De a mozgásból fehér szárnyak váltak ki, és tovaszállt egy sirály.<br />
* * *<br />
Aisha bekopogott Christopher házának ajtaján. Hajszálpontosan este hat volt. A ház egy<br />
hatalmas, zegzugos, kissé <strong>el</strong>hanyagolt viktoriánus panzió volt, aminek homlokzata a sziget b<strong>el</strong>seje<br />
f<strong>el</strong>é nézett.<br />
Amikor pár perc múlva sem nyitott senki ajtót, óvatosan benyitott, és b<strong>el</strong>épett. Csak egyszer járt<br />
Christophernél, de emlékezett, hogy a másodikon lakik.<br />
– H<strong>el</strong>lo! – kiáltott be a komor <strong>el</strong>őcsarnokba. Valahol egy rádióból countryzene szólt, de ez <strong>nem</strong><br />
jöhetett Christopher lakásából. – Rendben – szólalt meg. – Reménykedjünk, hogy az Addamscsalád<br />
egy tagja sincs ma itthon.<br />
F<strong>el</strong>kapaszkodott a lépcsőn, és könnyen megtalálta Christopher ajtaját. A legf<strong>el</strong>ső em<strong>el</strong>eten lakott,<br />
egy nyolcszögletű toronyszobában. Nem volt nagy a szoba, de különleges, és káprázatos kilátás<br />
nyílt a parti strandra. Aisha bekopogott.<br />
– Christopher<br />
Nyílt az ajtó, és ott állt <strong>el</strong>őtte a fiú zakóban és nyakkendőben, valamint testhez álló fekete<br />
sortban, necc pólóban és fehér Nike edzőcipőben. A dohányzóasztalon egy Dr. Pepperes üveg állt,<br />
benne gyertya. A hifi f<strong>el</strong>ől halk zene szólt.<br />
– Isten hozott szerény hajlékomban – mondta merev udvariassággal Christopher.<br />
Aisha szkeptikus pillantást vetett rá, de bement. – Gyertyafény<br />
– Ínyenceknek való vacsorát főzök neked – mondta, majd megfogta Aisha kezét, és egy halom
párnához vezette, amiket egymásra rakott az asztalnál. – Pa<strong>el</strong>lát.<br />
– Pa-mit<br />
– Pa<strong>el</strong>lát. Csirke, kolbász, kagyló, rák és tintahal sáfrányos rizzs<strong>el</strong>. Igazi spanyol finomság.<br />
– Hát persze! Nem is értem, miért lepődtem meg. Hisz főzésből élsz. Többek között.<br />
– Bármit <strong>el</strong>készítek, ami Passmore-ék étlapján áll – mondta Christopher, és a csöpp konyha,<br />
vagy inkább a rezsóval, apró mosogatóval és ősrégi hűtőv<strong>el</strong> f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>t kuckó f<strong>el</strong>é indult. – Ez<br />
tizenhét dollár kilencvenötbe kerülne a munkah<strong>el</strong>yemen. Plusz adó és borravaló.<br />
Aisha nevetett.<br />
– Tetszik a f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>ésed! Kiöltöztem volna, ha tudom, hogy ez ilyen hivatalos randi lesz.<br />
– Ó, erre a régi holmira célzol<br />
– Nagyon <strong>el</strong>egáns. Bírom a nyakkendős póló variációt.<br />
– Kérsz bort a vacsorához – kérdezte Christopher. Benyúlt a hűtőbe, és kivett egy üveg 7-Up-ot.<br />
– Van fehér… –, majd <strong>el</strong>ővett egy Dr. Peppert –, és barna.<br />
– A tenger gyümölcseihez a fehér illik – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Aisha. Elvette az italát, és nézte, ahogy<br />
Christopher leem<strong>el</strong>i az edényről a fedőt. Illatos gőz szállt f<strong>el</strong>.<br />
– A büféasztalon találod az <strong>el</strong>őét<strong>el</strong>t – mondta.<br />
Aisha körülnézett, és észrevett egy tál ét<strong>el</strong>t az éjj<strong>el</strong>iszekrényen.<br />
– A büféasztalon És az ágyat minek hívod Hagyd, <strong>nem</strong> érdekes – fűzte hozzá sietve. F<strong>el</strong>em<strong>el</strong>t<br />
egy töltött gombafejet a tányérról, és bekapta. – Ó, hisz ez nagyon finom!<br />
– Hat dollár hatvanöt, plusz adó és borravaló – vetette hátra a válla fölött Christopher.<br />
Aisha ivott az üdítős üvegéből, és <strong>el</strong>égedetten nézte Christopher hátát. Magas, sötét bőrű, csinos.<br />
Keményen dolgozik és becsvágyó. Okos, szórakoztató, szexi, pa<strong>el</strong>lát és gombát tud főzni, amit<br />
rákkal tölt meg. Mégis, hova tette az eszét, amikor meg akart szabadulni tőle Olyan, mint ahogy a<br />
tökéletes pasi a nagykönyvben meg van írva. Ha megkeresné a szótárban a Nagy Ő-t, Christopher<br />
Shupe fényképe lenne a leírás m<strong>el</strong>lett.<br />
Szó sincs róla, hogy a hormonok, vagy valami ostoba f<strong>el</strong>lángolás áldozata volna, amit<br />
Christopher jó alakja váltott ki. Józan döntésről van szó. Logikus: Christopher óriási pasi, nézze az<br />
ember bármilyen kritikus szemm<strong>el</strong>.<br />
Amennyiben persze hajlandóak vagyunk <strong>el</strong>nézni, hogy rossz a memóriája, amikor arról kérdezik,<br />
hol veszi a zoknit.<br />
– Oké – mondta Christopher, és gyorsan kitálalta az ét<strong>el</strong>t két tányérra, majd rádobta a díszítést. –<br />
Foglalj h<strong>el</strong>yet.<br />
Aisha leült a párnákra, és keresztbe vetette a lábát. Christopher <strong>el</strong>é tett egy tál gőzölgő ét<strong>el</strong>t,<br />
egyet meg maga <strong>el</strong>é. Leült, és magasba em<strong>el</strong>te üdítős poharát. – Mondjunk pohárköszöntőt.<br />
Aishára, akinek a neve „életet” j<strong>el</strong>ent.<br />
– És Christopherre – mondta Aisha.<br />
– Ami azt j<strong>el</strong>enti – nógatta a fiú.<br />
Aisha <strong>el</strong>mosolyodott. Milyen hosszú ideje történt, amikor a fiú azt mondta, hogy egyszer <strong>el</strong>jön a<br />
nap, amikor a Christopher „udvarlót” j<strong>el</strong>ent majd. Aisha akkor azt f<strong>el</strong><strong>el</strong>te, hogy szó sem lehet róla,<br />
de Christopher magabiztossága akkor is meggyőzte.<br />
– Christopherre! – koccintott az üvegév<strong>el</strong>. – Ami legnagyobb meglepetésemre tényleg udvarlót<br />
j<strong>el</strong>ent.<br />
– És most egyél. Ne hagyd, hogy ez a finom ét<strong>el</strong> kihűljön.<br />
Aisha megkóstolta.<br />
– Hm, ez tényleg fantasztikus.<br />
– Talán ott k<strong>el</strong>lene hagynom a főiskolát, és be kéne iratkoznom a Szakácsművészeti Intézetbe –<br />
vetette f<strong>el</strong> a fiú. – Aki ott végez, öt biztos állásajánlatot kap, amikor kilép a kapun.<br />
– Megszerezhetnéd mindkettőt. Az üzleti és a szakács diplomát. Lehengerlő kombináció, ha saját<br />
éttermet akarsz nyitni.<br />
– Tudod, mit – Christopher szeme ravaszul összeszűkült. – Nem is rossz ötlet! Már látom is az<br />
országos hálózatot, több száz étteremm<strong>el</strong>: Shupe Nemzetközi Pa<strong>el</strong>la Háza.<br />
– Így az üzleti diplomáddal azt is kisüthetnéd, mit kérj.
Megszólalt a t<strong>el</strong>efon.<br />
Christopher égnek em<strong>el</strong>te a tekintetét.<br />
– Hát <strong>nem</strong> tudják, hogy egy nőt akarok itt <strong>el</strong>csábítani<br />
– Ó, hát ebben sántikálsz<br />
– Emléksz<strong>el</strong>, mit mondtam a borravalóról – Túlzottan kéjes vigyorral nézett rá, majd f<strong>el</strong>vette a<br />
kagylót. – Shupe Nemzetközi Pa<strong>el</strong>la Háza – szólt b<strong>el</strong>e. Egy másodpercig hallgatott, majd lehalkított<br />
hangon beszélni kezdett. Nem suttogott, de olyan halkan beszélt, hogy Aisha ne hallhassa, amit<br />
mond. A háttérzenév<strong>el</strong> Aisha valóban képt<strong>el</strong>en volt kivenni a szavait.<br />
De hallotta a hangszínét.<br />
Christopher egy perc múlva jött vissza. – M<strong>el</strong>létettem, hogy többet ne háborgassanak minket.<br />
– Ismerem – kérdezte Aisha hanyagul.<br />
Christopher <strong>el</strong>utasítóan rázta a fejét.<br />
– Egy öreg, akinek a kertjét rendezem. Kíváncsi volt, ültetnék-e rózsabokrokat.<br />
Ilyenkor Rózsabokrot<br />
Aisha a kedvéért mosolygott. Micsoda hazug vagy, Christopher! Olajozottan, begyakoroltan<br />
hazudsz. A szőke, hosszú lófarkas lány volt Vagy egy másik Mert hogy egy öregemberr<strong>el</strong> biztos<br />
<strong>nem</strong> ilyen hangon beszélnél.<br />
– Túl sokat dolgozol – jegyezte meg a lány.<br />
– Tudom – nyúlt a keze után Christopher. – Túl kevés az időm arra, ami fontos. Például arra,<br />
hogy v<strong>el</strong>ed legyek.<br />
A legbámulatosabb, hogy t<strong>el</strong>jesen őszintének tűnik, gondolta Aisha. És még rosszabb, hogy a<br />
b<strong>el</strong>seje tehetetlenül megremeg, amikor a keze az övéhez ér. Borzalmas, mennyire kívánja még most<br />
is, még így is.<br />
Megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő pasi vagy <strong>nem</strong> megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő. Késő, hogy <strong>el</strong>lökje magától.<br />
Régen mennyit nevetett Zoey-n, hogy olyan reményt<strong>el</strong>enül romantikus.<br />
És most kiderül, hogy pontosan olyan ostoba vagyok, mint Zoey, gondolta Aisha szomorúan.
Tizennegyedik fejezet<br />
Benjamin a könyvek címét tapogatta az ujjával, amiket Zoey hozott, aztán letette őket a tölgyfa<br />
redőnyös íróasztalának a szélére. Az íróasztalon számtalan, különféle formájú, és méretű rekesz<br />
volt, ami tökéletesen megf<strong>el</strong><strong>el</strong>t Benjaminnak, aki csak úgy talált meg valamit, ha emlékezetébe<br />
véste, hol hagyta. És az íróasztal ráadásul csodálatos fából készült, amit gyönyörűség volt<br />
végigsimítani.<br />
Kopogást hallott, üvegen koccanó ujjakat. A baloldali ablak, azonosította be; az íróasztal mentén<br />
beállította magát a megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő irányba, és a napszemüvegév<strong>el</strong> is arra fordult. Ismét meghallotta a<br />
kocogtatást, amit ismerős hang követett.<br />
– Én vagyok az, Ben – szólt be Lucas.<br />
Benjamin egy pillanatig <strong>el</strong>tűnődött, miért kopogtat Lucas az ablakán, és miért suttog hangosan,<br />
bár az ok <strong>el</strong>ég magától értetődő volt: a problémájának bizonyosan Zoey-hoz volt köze.<br />
Kitapogatta az ablakzárat, <strong>el</strong>fordította, aztán f<strong>el</strong>tolta az ablakot. Hűs légáramlat csapta meg az<br />
arcát.<br />
– Van valami alapos okod arra, hogy miért <strong>nem</strong> a bejáraton át közlekedsz – kérdezte Lucastól.<br />
– A húgod – közölte <strong>el</strong>keseredetten Lucas. – Komolyan dühös rám, vagy mi az ábra<br />
– Azt hiszed, olyan bárgyú vagyok, hogy közétek állok, amikor szer<strong>el</strong>mi veszekedésbe<br />
bonyolódtok Ilyen ostobának látszom<br />
– Nem k<strong>el</strong>l közénk állnod – mondta sietve Lucas. – Csak arról volt szó, hogy ma este<br />
<strong>el</strong>megyünk, és Zoey pár perce hívott, hogy szeretné lemondani, mert <strong>nem</strong> érzi jól magát.<br />
– Aha.<br />
– A kérdés az, hogy tényleg rosszul van, vagy csak lepattint e miatt a hülye szalagavató<br />
marhaság miatt Véleményem szerint nagyon kisszerű volna, ha így tenne. Vagy az is lehet, hogy<br />
kiderítette, mit műv<strong>el</strong>ek.<br />
– Miért, mit műv<strong>el</strong>sz – kérdezte Benjamin józan megfontolása <strong>el</strong>lenére.<br />
– T<strong>el</strong>efonáltam pár h<strong>el</strong>yre. Tudod, a suliban pár gyereknek, hogy ne szavazzanak rám meg<br />
ilyenek.<br />
Benjamin szívből nevetett.<br />
– Csak te lehetsz ilyen, Lucas!<br />
– Arra gondoltam, hogy Zoey talán rájött, és ezért <strong>nem</strong> jön <strong>el</strong> v<strong>el</strong>em este.<br />
Benjamin vállat vont.<br />
– Annyit tudok, hogy Ninával vásárolni mentek Portlandbe, és amikor visszajött, nagyon csendes<br />
volt. Úgy hangzott, mintha <strong>nem</strong> érezné jól magát.<br />
– Komolyan<br />
– Csak azt tudom, amit hallok.<br />
– Á, értem. Talán amolyan női dologról van szó.<br />
– Lehet. Vagy látni se bír – mondta készségesen Benjamin. – Esetleg talált egy másik srácot, és<br />
<strong>nem</strong> kizárt, hogy fent van v<strong>el</strong>e a szobájában.<br />
– Köszi szépen – hálálkodott szarkasztikusan Lucas. – M<strong>el</strong>lesleg f<strong>el</strong>éd mutatom a középső<br />
ujjamat.<br />
Benjamin <strong>el</strong>vigyorodott, és becsukta az ablakát. Lucas megkönnyebbülést j<strong>el</strong>entett az után, hogy<br />
Zoey olyan sokáig járt az egyenes és unalmas Jake-k<strong>el</strong>. Lucasszal jól kijött. Volt benne némi<br />
tolvajl<strong>el</strong>kület.<br />
Hogy képes Claire Jake-k<strong>el</strong> járni, jutott az eszébe, és ismét <strong>el</strong>fogta a szomorúság, ami azóta<br />
tanyázott benne, hogy Claire-r<strong>el</strong> szakított.<br />
Próbálta a gondolatot <strong>el</strong>hessegetni. Nem töltheti az életét azzal, hogy Claire miatt bánkódik.<br />
F<strong>el</strong>sóhajtott, és inkább a húgára gondolt. Vajon beteg Vagy csak megszívatja Lucast
Kinyitotta az ajtaját, és f<strong>el</strong>kapaszkodott a lépcsőn Zoey szobájához.<br />
– Hé, Zo! – szólt be. – Itt vagy<br />
– Igen.<br />
Zoey hangjából csüggedtség, talán depresszió áradt. Vagy csak álmából ébresztette f<strong>el</strong>.<br />
– Beszélhetnék v<strong>el</strong>ed Bejöhetek<br />
– Persze.<br />
Benjamin bement, és két lépés után megtorpant: várta, hogy Zoey megszólaljon, és tudja, merre<br />
van.<br />
– Mit akarsz – kérdezte Zoey <strong>nem</strong> durván, csak szórakozottan. Az ágya f<strong>el</strong>ől jött a hangja.<br />
– Most járt nálam Lucas. Kíváncsi volt, hogy <strong>nem</strong> vagy-e beteg.<br />
– Nem – válaszolta Zoey.<br />
De boldog sem, gondolta Benjamin. – Jól vagy<br />
– Ühüm.<br />
– Ühüm – utánozta lenézően Benjamin.<br />
– Valami gondom van, világos<br />
– Ahogy gondolod – vont vállat Benjamin, és távozni készült, de ekkor Zoey ismét megszólalt, a<br />
hangja távoli és különös volt.<br />
– Tanácsot kérhetnék valamiben<br />
Benjamin akaratlanul is összerándult.<br />
– Tanácsot<br />
– Afféle filozofikus kérdés lenne.<br />
– Biztos, hogy én vagyok a megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő ember, akit megkérdezhetsz<br />
– Nem tudom, ki mást kérdezhetnék meg – bökte ki kereken Zoey.<br />
Benjamin kitapogatta a manzárdablaknál álló íróasztalhoz tolt széket, és leült.<br />
– Oké, mondhatod.<br />
Zoey hallgatott egy sort.<br />
– Mi jobb, megtartani a barátodnak adott szavad, vagy megszegni egy ígéretet, ha úgy érzed, a<br />
barátodnak segítségre van szüksége – kérdezte végül.<br />
Benjamin a hajába túrt.<br />
– Csak ennyit mondasz <strong>el</strong><br />
– Mindössze ennyit mondhatok.<br />
– Hm. Lássuk csak. Élet-halál kérdéséről van szó<br />
– Nem hiszem, de köz<strong>el</strong> jár hozzá.<br />
– Csakugyan. – Benjamint hirt<strong>el</strong>en boldogtalanság <strong>el</strong>őérzete csapta meg. Zoey <strong>nem</strong> volt szokott<br />
önmaga. Még sosem hallotta ilyen komornak. Ki lehet a barát Lucas Lucas <strong>nem</strong> hangzott<br />
zaklatottnak. <strong>Nina</strong> Mikor tép<strong>el</strong>ődött <strong>Nina</strong> bármi komoly kérdésen – Ha ez a barát képes önállóan<br />
döntést hozni, akkor gondolom, hagynod k<strong>el</strong>l – kezdte bizonytalanul Benjamin. – Gondolom, ez azt<br />
j<strong>el</strong>enti, hogy ha azt akarja, hogy megőrizd a titkát, akkor meg k<strong>el</strong>l őrizned. Hacsak <strong>nem</strong> egy<br />
bűncs<strong>el</strong>ekményről van szó – tette hozzá, miután alaposabban megfontolta.<br />
– Hacsak <strong>nem</strong> egy bűncs<strong>el</strong>ekmény – ismét<strong>el</strong>te meg <strong>el</strong>gondolkodva Zoey.<br />
– Jesszusom, fogalmam sincs, Zoey. Nem vagyok filozófus.<br />
– Tudom.<br />
– Azt legalább <strong>el</strong>árulnád, kiről beszélünk – tudakolta Benjamin.<br />
– Még <strong>nem</strong> döntöttem <strong>el</strong> – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey. – Azt sem, hogy mit tegyek.<br />
– Majd megtalálod a h<strong>el</strong>yes választ – biztatta Benjamin, és f<strong>el</strong>állt. Már kis híján az ajtónál volt,<br />
amikor Zoey megszólalt.<br />
– Akad néhány görény a világon, <strong>nem</strong> – A hangjából kicsendülő gyűlölködés meglepte<br />
Benjamint.<br />
– Igen<br />
– Kösz, hogy beszélgettél v<strong>el</strong>em – mondta Zoey.<br />
Benjamin hallotta, ahogy becsukja mögötte az ajtót.
– Menj innen.<br />
– Én vagyok – világosította f<strong>el</strong> Claire.<br />
– Tudom, ezért mondtam, hogy menj innen.<br />
– Apa küldött – közölte Claire, de nehéz volt úrrá lennie a tür<strong>el</strong>metlenségén. Fémes súrlódást<br />
hallott, és hirt<strong>el</strong>en kinyílt az ajtó.<br />
– Mi az<br />
Claire a húgára bámult. <strong>Nina</strong> tekintete üres volt, a szeme vörös, mintha sírt volna.<br />
– Mi bajod<br />
– Semmi – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te kurtán <strong>Nina</strong>, aztán megenyhült. – Próbáltam újra rágyújtani, de f<strong>el</strong>puffadt tőle<br />
a szemem, világos<br />
– Egyszer majd magyarázd <strong>el</strong>, miért töröd magad azért, hogy rászokj valamire, amiről minden<br />
normális ember igyekszik leszokni – ingatta a fejét Claire.<br />
– Nem vagyok normális – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te <strong>Nina</strong>. – Egyébként mit akarsz<br />
– Üzenetet hozok. Apa azt szeretné, ha bizonyos emberek holnapra kitakarítanák a szobájukat.<br />
– Az enyém tiszta – vetette oda <strong>Nina</strong>.<br />
Claire benyomult a szobájába, körülnézett, aztán <strong>el</strong>égedetten bólintott.<br />
– Elismerem, hogy a te mércédd<strong>el</strong> mérve valóban az. Bár egyesek biztos úgy vélnék, hogy a<br />
ruhának a szekrényben a h<strong>el</strong>ye, és <strong>nem</strong> a padlón. És egyesek tán még azt is gondolnák, hogy az<br />
ágy<strong>nem</strong>űt egy hónapnál sűrűbben k<strong>el</strong>lene cserélni.<br />
– Miért <strong>nem</strong> veted le magad, Claire, arról az ostoba tetőpallódról, és tesz<strong>el</strong> ezz<strong>el</strong> nekem és a<br />
világnak egy óriási szívességet<br />
– Nézd, <strong>Nina</strong>, fütyülök az egészre, én csak üzenetet hoztam. Tőlem akár tüzet is gyújthatsz a<br />
szobád közepén, és szalonnát sütögethetsz.<br />
Megfordult, és a fejét csóválva az ajtóhoz masírozott. <strong>Nina</strong> határozottan pocsék hangulatban van,<br />
gondolta, és ez tovább rontott az ő pocsék hangulatán. A tetejében még az apjuk is pocsék<br />
hangulatban volt, miv<strong>el</strong> a látogatóba érkező rokonok miatt füstbe ment a szabad vasárnapja és több<br />
azt követő nap is. A Geiger-családnak ez az ága, am<strong>el</strong>yhez tartoztak, <strong>nem</strong> rajongott a hátcsapkodós,<br />
régi emlékeket f<strong>el</strong>emlegető, erőltetett barátságosság hívei közé. Az ilyesmitől csak nehezebben<br />
kez<strong>el</strong>hetőbbek lettek.<br />
Egyesek pedig a többieknél is jobban, mint az ábra mutatta.<br />
– Egyedül ülsz otthon szombaton este, Claire – szúrt b<strong>el</strong>e a nővérébe búcsúzóul <strong>Nina</strong>.<br />
Claire fagyos mosolyban prés<strong>el</strong>te össze a száját, és <strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>é fordult.<br />
– Otthon ülsz minden szombat este, <strong>Nina</strong><br />
– Úgy döntöttem, apáca leszek, neked mi a mentséged<br />
– A pasik attól tartanak, hogy az <strong>el</strong>mebaj családi betegség nálunk – magyarázta Claire. – És akik<br />
ismernek téged, biztosak benne.<br />
<strong>Nina</strong> rábámult. F<strong>el</strong>tehetően az <strong>el</strong>lentámadáson törte a fejét.<br />
– Ki m<strong>el</strong>yik szobát kapja – kérdezte végül.<br />
Claire megdöbbent. Olyan hirt<strong>el</strong>en témaváltás volt, mintha <strong>Nina</strong> figy<strong>el</strong>meztetés nélkül csatornát<br />
váltott volna.<br />
– Hogyan<br />
– Elizabeth néni kapja a hátsó hálót – kérdezte <strong>Nina</strong>. Elködösült a tekintete, mintha a semmibe<br />
bámulna.<br />
– Igen. Jól… jól vagy<br />
<strong>Nina</strong> még mindig mereven <strong>el</strong>őrenézve bólintott.<br />
– Mikor érkeznek<br />
– Holnap, késő dél<strong>el</strong>őtt, úgy tizenegy tájban, így próbálj meg esetleg <strong>el</strong>őtte kikászálódni az<br />
ágyból.<br />
– Rendben – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
Claire másodszor is távozni készült. De a húga – még a szokott mérce szerint is – furcsán<br />
vis<strong>el</strong>kedett.<br />
– Apa kerti hússütést tervez. Azt mondta, hívhatunk vendégeket. – Semmi válasz, csak a merev
tekintet, és egyfajta folyamatos bólogatás. – Szerintem apa csak azt szeretné, ha lennének itt mások<br />
is, hogy ne k<strong>el</strong>ljen Mark bácsival beszélgetnie.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>kapta a fejét.<br />
– Nem szereti<br />
– Gondolom, a bácsi mindig provokatívan lép f<strong>el</strong>, mert pénzünk van.<br />
– Igen<br />
– Apa mindenesetre ezt állítja. Én <strong>nem</strong> tudom. Szerintem kiskorunk óta <strong>nem</strong> találkoztam v<strong>el</strong>e.<br />
– Laktál náluk – kérdezte <strong>Nina</strong>, és átható tekintett<strong>el</strong> fürkészte a nénje arcát.<br />
Claire kény<strong>el</strong>metlenül állt egyik lábáról a másikra. Minden viccet félretéve <strong>Nina</strong> tényleg kezd<br />
megzavarodni.<br />
– Nem. Soha <strong>nem</strong> laktam náluk. De te igen, igaz<br />
– Ühüm.<br />
Claire-nek kezdett <strong>el</strong>ege lenni ebből a furcsa beszélgetésből. <strong>Nina</strong> talán drogot szed vagy csak<br />
tényleg furcsa – Nos, akkor lesz miről beszélnetek. Ha <strong>nem</strong> haragszol, most visszatérek a Földre.<br />
– Viszlát, Claire! – mondta <strong>Nina</strong> furcsán szomorkás és távoli hangon.<br />
Becsukódott az ajtó, és Claire fülét megint megütötte a fémes súrlódás.
Tizenharmadik fejezet<br />
<strong>Nina</strong> a Szombat este Élőben című műsort nézte a szobájában a tévében, amíg hajnali egykor vége<br />
<strong>nem</strong> lett. Utána két órán át ide-oda kapcsolgatott az MTV, a Tévé Vásárlás és a Nick Éjj<strong>el</strong><br />
ismétlései között. Nick egy Dick Van Dyke maratont adott <strong>el</strong>ő.<br />
Háromkor megpróbált <strong>el</strong>aludni, de rögtön f<strong>el</strong> is adta. Amint a tévé megnyugtató fénye <strong>el</strong>tűnt, úgy<br />
érezte, mintha rádőlnének a falak. Ismét bekapcsolta a tévét, de semmi sem kötötte le a figy<strong>el</strong>mét.<br />
Egymással össze <strong>nem</strong> függő zajok, jobbról balra, balról jobbra céltalanul menet<strong>el</strong>ő árnyékok<br />
összessége lett.<br />
Évek óta tudta, hogy egy nap <strong>el</strong>érkezik ez a pillanat. Tudta, hogy még <strong>nem</strong> végzett azzal a<br />
férfiv<strong>el</strong>, aki megismertette v<strong>el</strong>e a szégyent. Végtére is családtag, <strong>nem</strong> Családtag. Előbb-utóbb<br />
f<strong>el</strong>bukkan, az emlékeiből és a lidérces álmaiból újból a valóságos életébe lép.<br />
Levegő után kapkodott minden lélegzetvét<strong>el</strong>nél, miközben az emlékek ismét megrohanták.<br />
Fájdalommal járt, igaz, de talán ez volt a könnyebben <strong>el</strong>vis<strong>el</strong>hető. Sokkal rosszabb volt, hogy néha<br />
gyomorforgató élvezetet okozott, mint amikor valakit addig csiklandoznak, amíg már sikítva <strong>nem</strong><br />
könyörög, de aki csiklandozza, mégsem hagyja abba. A nagybátyja utána mindig halkan sírt, és azt<br />
hajtogatta, hogy sajnálja. Tudja jól, hogy gyenge, mondta. De <strong>Nina</strong> hibája is. Nem ő, a bácsi az oka<br />
annak, hogy <strong>Nina</strong> ilyen csinos és édes. Nem tehet arról, amit érez. Amilyen hatással <strong>Nina</strong> van rá.<br />
És senkinek, soha <strong>nem</strong> mondhatja <strong>el</strong>, mert ha megtenné, senki sem hinne neki. Ki hinne egy<br />
kislánynak egy f<strong>el</strong>nőtt férfiv<strong>el</strong> szemben Mindenkinek azt mondaná, hogy <strong>Nina</strong> csak kitalálta az<br />
egészet, az emberek hazugnak neveznék, és azt mondanák, hogy undorító, beteges fantáziája van.<br />
Senki sem hinne neki. Soha.<br />
Kivéve…<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>ült az ágyában, és szorosabban magára tekerte a takaróját. Kivéve, hogy most <strong>el</strong>mondta<br />
valakinek. Zoey-nak.<br />
És Zoey hitt neki.<br />
Vagy csak úgy tett Titkon azt gondolta, hogy <strong>Nina</strong> bolond, vagy csak kitalálta az egészet<br />
Igyekezett f<strong>el</strong>idézni mindent, amit Zoey mondott a piknikasztalnál, miközben legyek idegesítették<br />
őket, és a kukákból kifolyó szemét szaga terjengett. Csak színl<strong>el</strong>te volna<br />
Nem! Zoey sosem hazudott neki.<br />
Valóban <strong>el</strong>hitte, amit mondott.<br />
Senki sem hinne neki, csak Zoey.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>ugrott, és ügyetlenül magára kapkodta a ruháját. Egyetlen h<strong>el</strong>yre mehet, és egyetlen<br />
ember van, akiv<strong>el</strong> beszélhet.<br />
Tíz perc alatt f<strong>el</strong>öltözött, lesettenkedett a lépcsőn, és kiért a ködös éjszakába, a néma utcákra,<br />
am<strong>el</strong>yekre sötét ablakok néztek le. Végigment a Lighthouse-on – csak a sziklákat csapkodó<br />
hullámok és az utcát szegélyező fák lev<strong>el</strong>einek susogása törte meg a csendet –, aztán ráfordult a<br />
Camdenre, <strong>el</strong>haladt a csukott üzletek és a színes kirakatok m<strong>el</strong>lett, am<strong>el</strong>yeknek a színei most a<br />
szürke különböző árnyalataira tompultak. A léptei hangosan kopogtak a téglával kirakott járdákon<br />
és a macskaköves utcákon.<br />
Zoey háza is olyan sötét volt, mint a többi. Nem égett a villany a verandán, <strong>nem</strong> csillant fény a<br />
behúzott függönyök vagy a leengedett rolók közül.<br />
<strong>Nina</strong> letérd<strong>el</strong>t a bejárati ajtó m<strong>el</strong>letti alacsony lépcsőpihenőn, és lassan, keresgélve tapogatta<br />
végig a földet, a gallyakat és a köveket. Többszöri próbálkozás után ráakadt a kőre és f<strong>el</strong>vette. Az<br />
alján egy <strong>el</strong>csúsztatható lap volt, ami Passmore-ék pótkulcsát rejtette. <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong>egyszer látta,<br />
amikor Zoey ezt a kulcsot használta.<br />
<strong>Nina</strong> rémülten, de annál kevésbé ijedten, mint ahogy a saját otthonában érezte magát, kinyitotta a<br />
kulccsal a bejárati ajtót. Halkan tette be maga mögött, és összerezzent, amikor a rugós zárny<strong>el</strong>v a
kulcs <strong>el</strong>fordításakor hangosan h<strong>el</strong>yére kattant.<br />
F<strong>el</strong>sietett a lépcsőn, és máris Zoey ajtajánál volt.<br />
Most már csak arra k<strong>el</strong>l vigyáznom, hogy Zoey ne sikítson, döbbent rá <strong>Nina</strong> régi humorával.<br />
F<strong>el</strong>ébred, meglát, és azt hiszi, vagy betörő vagyok, vagy tényleg m<strong>el</strong>eg.<br />
Lopva kinyitotta Zoey ajtaját, és b<strong>el</strong>épett a szobába. Csak Zoey nehéz szuszogását lehetett<br />
hallani. <strong>Nina</strong> b<strong>el</strong>jebb óvakodott, és megállt az ágy m<strong>el</strong>lett.<br />
Megérintette Zoey vállát.<br />
– Hmmm – morogta Zoey.<br />
– Ébredj – suttogta <strong>Nina</strong>. – Én vagyok, Lucas. Muszáj, hogy az enyém légy.<br />
Pár másodpercbe t<strong>el</strong>t, de Zoey-nak végre f<strong>el</strong>nyílt a szeme. Pislogott, hunyorgott, aztán megint<br />
pislogott.<br />
– Én vagyok az, <strong>Nina</strong>.<br />
– <strong>Nina</strong> – kérdezte Zoey álomtól és értetlenségtől kásás hangon.<br />
– Igen. Sajnos. Három óra negyven van. Hajnal. Vagy éjszaka.<br />
– <strong>Nina</strong> – hangzott <strong>el</strong> a kérdés ezúttal érthetőbben.<br />
Zoey következő kérdése az lesz, gondolta, hogy mi az ördögöt keres éjnek idején a szobájában<br />
Csakhogy Zoey <strong>nem</strong> tette f<strong>el</strong> ezt a kérdést. F<strong>el</strong>ült, f<strong>el</strong>kattintotta az éjj<strong>el</strong>iszekrényén a halvány,<br />
sárgás fényt adó lámpát. Zoey egy Bostoni Mackók f<strong>el</strong>sőt vis<strong>el</strong>t, ami kétszer csavarodott meg a<br />
testén.<br />
– Képt<strong>el</strong>en voltam aludni – vallotta be <strong>Nina</strong> –, hát gondoskodtam róla, hogy te se tudj. Bocs.<br />
– Ne kérj bocsánatot. Te vagy a legjobb barátnőm.<br />
A keresetlen megjegyzés valami oknál fogva könnyeket csalt <strong>Nina</strong> szemébe. Igyekezett valami<br />
sz<strong>el</strong>lemes megjegyzéss<strong>el</strong> <strong>el</strong>ütni, de a f<strong>el</strong>ajzottság, hogy éjj<strong>el</strong>, egyedül ment <strong>el</strong> hazulról, <strong>el</strong>múlt, és<br />
<strong>nem</strong> maradt más, mint csüggedés és mélységes kimerültség.<br />
Zoey odahajolt, átkarolta <strong>Nina</strong> vállát és magához húzta.<br />
<strong>Nina</strong> feje erőtlenül koppant a barátnője vállára. Képt<strong>el</strong>en volt megszólalni. És képt<strong>el</strong>en volt<br />
magyarázatot adni, amit Zoey <strong>nem</strong> is kért.<br />
– Vedd le a cipőd – mondat Zoey. <strong>Nina</strong> lerúgta a cipőjét. Zoey hátradőlt, <strong>Nina</strong> feje a behajlított<br />
karján pihent. <strong>Nina</strong> érezte, hogy akadálytalanul ömlenek a könnyei, és átnedvesítik Zoey f<strong>el</strong>sőjének<br />
az ujját. Érezte, ahogy <strong>el</strong>borítja a fáradtság, megbénítja a tagjait, <strong>el</strong>tompítja az agyát, és végül<br />
kioltja a tudatát.<br />
Zoey egy órával később gyöngéden kibontakozott <strong>Nina</strong> karjából, és f<strong>el</strong>k<strong>el</strong>t. Gondolkodni akart,<br />
és farkaséhes volt. Nem fenyegetett a veszély, hogy <strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>riad. Olyan mélyen aludt, hogy ágyút<br />
sütögethettek volna m<strong>el</strong>lette, és meg sem rezzent, amikor Zoey kiment a szobából.<br />
Zoey mezítláb lement a lépcsőn, és benyitott a sötét konyhába. De mi<strong>el</strong>őtt f<strong>el</strong>gyújtotta volna a<br />
lámpát, már érezte, hogy van ott valaki. És azt is tudta, ki.<br />
F<strong>el</strong>kapcsolta az éles, fluoreszkáló fényt. Benjamin ült az asztalnál, <strong>el</strong>őtte egy Braille-könyv, a<br />
keze ügyében egy doboz Dorito.<br />
– Zoey – kérdezte.<br />
– Én vagyok.<br />
– <strong>Nina</strong> v<strong>el</strong>ed van<br />
– Nem. Fent alszik. Honnan tudod<br />
A testvére vállat vont. – Hallottam, hogy valaki b<strong>el</strong>opódzkodik. Amilyen piszkos a fantáziám,<br />
azt hittem, Lucas, de biztosra akartam menni, hogy minden rendben, ezért <strong>el</strong>álldogáltam az ajtód<br />
<strong>el</strong>őtt, amíg meg <strong>nem</strong> hallottam <strong>Nina</strong> nevét.<br />
Zoey kinyitotta a hűtőt, és <strong>el</strong>gondolkodva nézte a maradékok, tej, üdítő, löncshús és olvadni<br />
kitett mélyhűtött csirke egyv<strong>el</strong>egét. Kinyitotta a mélyhűtőt is, és kivett egy Ben és Jerry Chunky<br />
Monkey-t. Még félig t<strong>el</strong>e volt. Indításnak jó lesz.<br />
Kikapott egy kanalat a fiókból, és leült az asztalhoz, Benjaminnal szemben.<br />
– Valami azt súgja, <strong>Nina</strong> volt az, akiv<strong>el</strong> kapcsolatban hipotetikus kérdéseket tettél f<strong>el</strong> – kezdte<br />
Benjamin, amikor Zoey túlesett az <strong>el</strong>ső falaton.
– Gondolom, <strong>nem</strong> hinnéd <strong>el</strong>, ha tagadnám – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Zoey.<br />
– Nem bizony. Kétségkívül bajban van. Elég nagy bajban ahhoz, hogy éjnek idején idejöjjön. És<br />
<strong>el</strong>ég bajban, hogy téged annyira megrázzon, hogy azt mondd: „akad néhány görény a világon.”<br />
Nem Zoey-szerű megjegyzés volt.<br />
– Nézd, biztos <strong>nem</strong> akarsz ebbe b<strong>el</strong>ebonyolódni, Benjamin. Nem a te problémád. <strong>Nina</strong> az én<br />
legjobb barátnőm.<br />
Zoey meglepetten látta, hogy Benjamin mérges.<br />
– Az én barátom is! – csattant f<strong>el</strong>. – Nekem igenis fontos, mi van Ninával.<br />
Zoey evett még egy falatot, de valahogy <strong>el</strong>ment az étvágya a fagylalttól. Pár pillanatig tompán<br />
bámult a kenyérpirítóra, és végiggondolta, amit <strong>Nina</strong> mesélt. Aztán megrázta magát, és a bátyjára<br />
szegezte a tekintetét. <strong>Nina</strong> a fél<strong>el</strong>em és a szégyen irdatlan terhét cip<strong>el</strong>i. Még közvetetten is az, amit<br />
megosztott Zoey-val, lesújtó volt.<br />
A döntésre, hogy <strong>el</strong><strong>mondja</strong> Benjaminnak, még az<strong>el</strong>őtt került sor, hogy a tudatában lett volna.<br />
Egyszerűen beszélni kezdett.<br />
– Van egy nagynénje és egy nagybátyja, akik látogatóba jönnek. Holnap érkeznek, és ők azok,<br />
akiknél az anyja halála után lakott.<br />
Zoey ennél a pontnál megingott. <strong>Nina</strong> megeskette, hogy <strong>nem</strong> <strong>mondja</strong> <strong>el</strong> senkinek. Ha <strong>Nina</strong><br />
megtudja, hogy <strong>el</strong>árulta Benjaminnak, valószínűleg mérhetetlen megaláztatásként éli meg. De az<br />
ügy már legalább annyira Zoey problémája volt, mint Nináé. Túlságosan nagy volt ahhoz, hogy<br />
Zoey biztosra vegye, hogy Ninának adott szava mindennél fontosabb.<br />
Benjamin tür<strong>el</strong>mesen várt, <strong>nem</strong> mozdult. Zoey-nak ez mosolyt csalt az arcára. Mennyire<br />
j<strong>el</strong>lemző Benjaminra! A mosoly <strong>el</strong>tűnt, amikor a végső döntésre jutott.<br />
– A nagybátyja molesztálta. Többször is.<br />
Benjamin <strong>nem</strong> szólt semmit, csak lehorgasztotta a fejét.<br />
– Azt hiszem, attól fél, hogy megint megpróbálja.<br />
Benjamin továbbra sem szólt, csak alig észrevehetően rázta a fejét. Amikor végül megszólalt,<br />
csak néhány tőle szokatlan káromkodás hagyta <strong>el</strong> a száját. Aztán láthatóan ismét a problémára<br />
koncentrált. – Most már idősebb, <strong>el</strong>mondhatná az apjának.<br />
– Ennél azért bonyolultabb – magyarázta Zoey. – Az a baj, hogy úgy érzi, ő legalább annyira<br />
hibáztatható, mint a nagybátyja.<br />
– Hogy az ördögbe lenne Tizenegy éves volt! A nagybátyja f<strong>el</strong>nőtt volt.<br />
– <strong>Nina</strong> mindenesetre így érzi – tárta szét tehetetlenül Zoey.<br />
– Lehet, de tudnia k<strong>el</strong>l, hogy ez <strong>nem</strong> így van. Az isten szer<strong>el</strong>mére, hisz csak tizenegy volt!<br />
Tizenegy évesen <strong>nem</strong> lehet szavazni, alkoholt fogyasztani, autót vezetni. Nem lottózhatsz, és a<br />
Disney Worldben <strong>nem</strong> ülhetsz f<strong>el</strong> a játékok többségére. Gyerek volt még. Tizenegy évesen pusztán<br />
az a f<strong>el</strong><strong>el</strong>ősséged, hogy <strong>el</strong>végezd a leckédet, és megetesd a kutyádat. Nem döntheted <strong>el</strong>, hogy<br />
akarsz-e szex<strong>el</strong>ni vagy sem.<br />
– Talán ezt Ninának k<strong>el</strong>lene <strong>el</strong>mondanod – mondta Zoey.<br />
– Valakinek <strong>el</strong> k<strong>el</strong>lene mondania – ágált szenvedélyesen Benjamin. – <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> tett rosszat, csak<br />
az a görény nagybátyja. És csakis ő! Százszázalékosan. A francba is, börtönbe k<strong>el</strong>lene juttatnia azt a<br />
disznót.<br />
– Van rá esélye – kérdezte Zoey, akinek még eszébe sem jutott, hogy erre is lehetőség van.<br />
– Nem tudom – ismerte be Benjamin. – Gondolom, attól függ, hogy mennyi idő t<strong>el</strong>t <strong>el</strong> meg<br />
ilyesmi. Nem tudom. Azt sem, hogy ezt akarná-e. De ezt k<strong>el</strong>lene tennie. Nem úszhatja meg az az<br />
ember.<br />
– Szerintem senkinek sem akarja <strong>el</strong>mondani.<br />
Benjamin bólintott. – Képz<strong>el</strong>em.<br />
– Nyugtalanítja, mit szólnának hozzá az emberek.<br />
Benjamin görbén <strong>el</strong>mosolyodott.<br />
– Nem is sejtettem, hogy <strong>Nina</strong> aggódik, hogy mások mit gondolnak róla.<br />
– De ez <strong>el</strong>ég komoly dolog. Nem akarja, hogy őt nézzék, összesúgjanak a háta mögött, és azt<br />
mondják, ott megy az a lány, akit molesztált a nagybátyja. <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> bánja, ha furcsának tartják,
csak éppen azt <strong>nem</strong> szeretné, ha sajnálnák.<br />
– Nekem mondod – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te szárazon Benjamin.<br />
– Nem tudom, mit tegyek – vallotta be Zoey. – Szerintem valakinek szólnia k<strong>el</strong>lene erről Mr.<br />
Geigernek. És Ninának beszélnie k<strong>el</strong>lene egy agykurkásszal, vagy egy tanácsadóval vagy valakiv<strong>el</strong>,<br />
aki ért az ilyesmihez.<br />
– És azon töröd a fejedet, hogy esetleg neked k<strong>el</strong>lene ennek a valakinek lenni<br />
– Nem tudom. És ha <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> <strong>mondja</strong> <strong>el</strong><br />
– Jobb lenne, ha <strong>el</strong>mondaná – vélekedett Benjamin. – Neki mindenképp jobb lenne, mint ha te<br />
vagy én, vagy bárki más tenné. Ha úgy dönt, hogy <strong>el</strong><strong>mondja</strong>, az olyan volna, mintha visszavágna,<br />
érted A pasinak vannak gyerekei<br />
– Nincsenek. – Zoey a fejét csóválta. Neki is ugyanaz a gondolta támadt. – De az ilyen ember<br />
mindig megtalálja a módját.<br />
– Talán meg kéne kérdeznünk anyát és apát – vélte Benjamin.<br />
– Nem tehetem. Megígértem Ninának. Azt mondta, legalább egy emberre szüksége van, akiben<br />
megbízhat.<br />
Benjamin vonakodva értett egyet.<br />
– Kettő is van.<br />
Zoey f<strong>el</strong>állt, és visszatette a fed<strong>el</strong>et a félig f<strong>el</strong>olvadt fagylaltra.<br />
– Továbbra sem tudom, mit tegyek.<br />
– Bocs – vonta meg a vállát <strong>el</strong>keseredetten Benjamin. – Tudod, olyan állati dühös voltam<br />
másokra, amikor azt mondták, szegény Benjamin, most meg más sem jár a fejemben, mint szegény<br />
<strong>Nina</strong>.<br />
Zoey szomorúan mosolygott a bátyjára, aki üres barna szemév<strong>el</strong> az erős fluoreszkáló fénybe<br />
bámult, és könnyek csorogtak le az arcán.<br />
– Már senki sem <strong>mondja</strong>, hogy szegény Benjamin.<br />
A fiú arcán mosoly suhant át.<br />
– Milyen igaz.<br />
– F<strong>el</strong> kéne men<strong>nem</strong>.<br />
– Igen. Sok szerencsét.<br />
Zoey kif<strong>el</strong>é indult, aztán megállt, a keze a kapcsolón. – Benjamin<br />
– Igen<br />
– Nagyon boldog vagyok, hogy te vagy az én nagy, okos bátyám.<br />
– Ne légy ilyen szentimentális, Zoey.<br />
– Bocs. Biztos keveset aludtam.<br />
– Ühüm. Jó éjt. És…, és én is szeretlek, Zo.
Claire<br />
Nem is értem, miért ilyen a kapcsolat köztem és <strong>Nina</strong> között. Sok családban megfigy<strong>el</strong>hető<br />
a lányok, vagy a fiúk, vagy a lány-fiú testvérek kombinációi. Ném<strong>el</strong>yik olyan, mint a Bradyk<br />
vagy a Partridge család, nyalják-falják egymást, és igazán szoros a köt<strong>el</strong>ék. Mások meg igazi<br />
Káin és Áb<strong>el</strong> marakodásban élnek.<br />
Gondolom, mi Ninával valahol a kettő között vagyunk. Nem állunk össze, és indulunk<br />
együtt útnak, de <strong>nem</strong> is valószínű, hogy egymás torkát szorongatnánk.<br />
Tulajdonképpen <strong>nem</strong> törtem még soha a fejemet a kettőnk kapcsolatán, de amikor mégis<br />
eszembe jut, f<strong>el</strong>merül ben<strong>nem</strong>, hogy <strong>nem</strong> az anyánk halálával függ-e össze. Úgy emlékszem,<br />
mintha akkor kezdtünk volna kicsit élesebben köszörülni egymáson a ny<strong>el</strong>vünket.<br />
De sokkal valószínűbb, hogy egyszerűen csak ilyenek vagyunk, és ezen <strong>nem</strong> lehet segíteni.<br />
Társaságban <strong>Nina</strong> sokkal közösségibb beállítottságú, mint én. Bizonyos szempontból nálam<br />
sokkal provokatívabb. És kétségt<strong>el</strong>en sokkal népszerűbb is, mint én valaha leszek, legalábbis a<br />
lányok körében. És Isten a megmondhatója, hogy viccesebb is.<br />
A jövőn töprengve Ninát komikusként látom, aki mondjuk egy Letterman-paródiával fekteti<br />
ki a közönséget. Vagy híres vígjátékokat ír New Yorkban, és a szája sarkában még akkor is egy<br />
meggyújtatlan cigaretta fityeg. Vagy az is lehet, hogy akkorra már áttér a szivarokra.<br />
Egyedül látom magam: az Antarktiszon egy <strong>el</strong>hagyatott meteorológiai állomáson időjárási<br />
adatokat tanulmányozok, és próbálom megalkotni azt a számítógépes mod<strong>el</strong>lt, am<strong>el</strong>ly<strong>el</strong> végül<br />
az egész földön <strong>el</strong>őre lehet j<strong>el</strong>ezni az időjárás-változást. Nagyon boldoggá tenne.<br />
Mások vagyunk. Tudom, ebből még <strong>nem</strong> f<strong>el</strong>tétlen következik, hogy folyvást egymást<br />
cikizzük. De így alakult. És késő bárm<strong>el</strong>yikünknek is megváltozni, vagy a változás szándékával<br />
foglalkozni.
Tizenhatodik fejezet<br />
<strong>Nina</strong> görcsbe állt nyakkal és <strong>el</strong>gémberedett lábujjakkal ébredt. Egy-két percbe t<strong>el</strong>t, mire rájött,<br />
hol van, vagy amíg eszébe jutott, miért alszik m<strong>el</strong>lette Zoey. Tiszta, regg<strong>el</strong>i napsütés áradt be Zoey<br />
oldalablakának függönye szélén, és úgy tűnt, hamar <strong>el</strong>oszlatja az éjszakai sötétséget. <strong>Nina</strong><br />
f<strong>el</strong>könyökölt, és Zoey óráját kereste. Kilenc ötven. Késő, hogy Zoey még aludjon, <strong>Nina</strong> szokásos<br />
hétvégi k<strong>el</strong>éséhez képest korai. Szegény Zoey. Biztos <strong>nem</strong> aludt valami jól.<br />
<strong>Nina</strong> visszadőlt a párnára. Nem akart f<strong>el</strong>k<strong>el</strong>ni. Ha f<strong>el</strong>k<strong>el</strong>, <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l mennie, itt viszont biztonságban<br />
volt, távol mindentől, ami otthon várta. Talán ez a válasz. Itt is kivárhatná, hogy a nagybátyja<br />
<strong>el</strong>utazzon. Zoey megengedné. Hála Istennek, hogy Zoey a barátnője… már ha van Isten. Zoey hitt<br />
neki, mert a barátoktól, az igazán jó barátoktól ez <strong>el</strong> is várható.<br />
De a nagybátyja jóslata ettől még mindenki másra igaz volt. Claire például sosem hinne neki.<br />
Azzal vádolná, hogy kitalálta, hogy mindenki csak rá figy<strong>el</strong>jen. És az apja… <strong>el</strong>képz<strong>el</strong>hető lenne-e,<br />
hogy a húga férjének a szemébe vágja, hogy perverz Nem hangzik hihetően.<br />
Hallotta, hogy Zoey szuszogásának a ritmusa megváltozik. A barátnője f<strong>el</strong>ébredt.<br />
– Jó regg<strong>el</strong>t – köszöntötte <strong>Nina</strong>.<br />
– Mmm. Szia – mormolta Zoey. Megrázta a fejét, hogy <strong>el</strong>hessegesse az álmot, és f<strong>el</strong>ült. – Hogy<br />
vagy<br />
– A nyakam begörcsölt, a lábam <strong>el</strong>zsibbadt – sorolta <strong>Nina</strong>. – Nem tudsz nagyobb ágyat venni<br />
– Bocsi, de <strong>nem</strong> vártam vendégeket.<br />
– És túl puha a párnád.<br />
– Hű, de késő van! – nézett az órára Zoey.<br />
– Úgy aludtam, mint a bunda – vallotta be <strong>Nina</strong>.<br />
– Örülök.<br />
– Hát… igen. Köszi – mondta zavartan <strong>Nina</strong>. – Remélem, <strong>nem</strong> megy híre a suliban. Akkor aztán<br />
biztosak lennének benne, hogy m<strong>el</strong>eg vagyok!<br />
– Vedd úgy, mintha csak szokás szerint itt aludtál volna – nyugtatta meg Zoey. – Lucas szokott<br />
ilyeneket mondani: „Nem arról van szó, hogy lefekszünk egymással, Zoey, csak egy ágyban<br />
alszunk.”<br />
<strong>Nina</strong> bólintott, de a gondolatai másutt jártak.<br />
– Azt hiszem, ideje indulnom.<br />
– Nem k<strong>el</strong>l menned, <strong>Nina</strong> – kérl<strong>el</strong>te Zoey. – Ami azt illeti, itt is maradhatsz. Veszünk egy<br />
fogkefét. Kölcsönadom a ruháimat.<br />
<strong>Nina</strong> majd' megfulladt a meghatottságtól. Biztosra vette, hogy Zoey <strong>el</strong>őhozakodik az ajánlatával.<br />
– Nagyon aranyos tőled, Zo…<br />
– Egész nap olvashatnál Benjaminnak – sorolta tovább Zoey. – Tudod, hogy ledolgozd, amibe az<br />
<strong>el</strong>látásod kerül.<br />
<strong>Nina</strong> szomorkásán mosolyodott <strong>el</strong>. – Benjaminnak pontosan erre lenne szüksége, hogy még egy<br />
lány tegyen-vegyen a ház körül, kifürödje a m<strong>el</strong>eg vizet, és az útjában legyen!<br />
– Szeretné, ha maradnál – árulta <strong>el</strong> kicsit feszélyezetten Zoey. – Nézd, <strong>el</strong> k<strong>el</strong>l mondanom<br />
valamit, amiv<strong>el</strong> talán f<strong>el</strong>dühítlek.<br />
– Semmitől sem pöccenek be, Zoey. Óriási hálával tartozom neked.<br />
– Hát, szóval tegnap éjj<strong>el</strong> <strong>nem</strong> jött álom a szememre, és amikor lementem a konyhába, valami<br />
rágcsálnivalóért, Benjamin fent volt. Hallotta, amikor megjöttél.<br />
– Ó, iste<strong>nem</strong>, csak <strong>nem</strong> mondtad <strong>el</strong> neki Jaj, iste<strong>nem</strong>…<br />
– Nézd, Benjamin…<br />
– Elmondtad! Jaj nekem! – <strong>Nina</strong> <strong>el</strong>őredőlt, és a fejét fogta. Legszívesebben az ágy alá bújt volna,<br />
és <strong>el</strong>tűnt volna a föld színéről. Soha többé <strong>nem</strong> mer Benjamin szeme <strong>el</strong>é kerülni. –Azt hiszi majd,
hogy bolond vagyok – nyögte. – És most már undorítónak is talál majd!<br />
Zoey <strong>Nina</strong> vállára tette a kezét. – Szó sincs róla, hogy ilyet gondolna, <strong>Nina</strong>. Tévedsz.<br />
– Már hogy ne gondolná – kiáltott f<strong>el</strong> kétségbeesetten <strong>Nina</strong>. – Mindenütt <strong>el</strong>kotyogom, hogy a<br />
nagybátyámmal visszataszító dolgokat műv<strong>el</strong>tünk együtt. Jaj, iste<strong>nem</strong> – kapkodott levegő után.<br />
– Nem együtt csináltátok – förmedt rá éles hangon Zoey. – Ő tette v<strong>el</strong>ed. Elkövette <strong>el</strong>lened.<br />
Benjamin is ezt mondta. És még azt is mondta, hogy még gyerek voltál. Valószínűleg a Disney<br />
World látványosságainak a f<strong>el</strong>ére még <strong>nem</strong> ülhettél f<strong>el</strong>.<br />
– Micsoda – kérdezte <strong>Nina</strong>, aki képt<strong>el</strong>en volt követni Zoey gondolatmenetét.<br />
– Nézd, még kisgyerek voltál. Nem dönthettél semmiben. És tudod, mit Még ha döntöttél volna<br />
is, ha az egész a te ötleted lett volna, és akartad volna, még az sem változtat a tényen, hogy f<strong>el</strong>nőtt<br />
volt, és a tett az ő f<strong>el</strong><strong>el</strong>őssége volt.<br />
– De <strong>nem</strong> akartam! – fakadt ki hirt<strong>el</strong>en <strong>Nina</strong>.<br />
– Tudom – nyugtatta Zoey.<br />
– Nem akartam, csak kényszerített…<br />
– Nem akadályozhattad meg. Idősebb, erősebb és nagyobb volt nálad. Semmit sem tehettél<br />
volna.<br />
<strong>Nina</strong> <strong>el</strong>gondolkodott. Tényleg tehetetlen volt v<strong>el</strong>e szemben Csak f<strong>el</strong>léphetett volna valahogy…,<br />
mondhatott volna valamit. Bármit. Nemet is mondhatott volna.<br />
De hiszen <strong>nem</strong>et mondott! Százszor is. És sírt és könyörgött.<br />
– Semmit sem tehettél volna, <strong>Nina</strong> – hajtogatta Zoey. – Semmi sem a te hibád.<br />
<strong>Nina</strong> megpróbálta <strong>el</strong>hinni, de a l<strong>el</strong>ke mélyén egy hang még most is azt suttogta, hogy Minden a<br />
te hibád, <strong>Nina</strong>. Hát persze, ki másé volna Tehettél volna… valamit.<br />
A l<strong>el</strong>kében azonban most mégis f<strong>el</strong>bukkant, halványan és egy<strong>el</strong>őre súlytalanul a gondolat, hogy<br />
talán mégsem az ő hibája volt. Talán mégsem tehetett semmit.<br />
Mark bácsi azt állította, hogy az ő hibája volt. És azt is, hogy senki sem hinne neki.<br />
Csakhogy most Zoey hitt neki. És Benjamin is.<br />
– Az apám hússütést tervez nekik – szólalt meg <strong>Nina</strong>. – Azt mondta, bárkit meghívhatok.<br />
– Tudod, hogy boldogan <strong>el</strong>jövök, ha kérsz – mondta Zoey. – És Benjamin is.<br />
– Ha ti ott vagytok, <strong>nem</strong> lennék olyan… – <strong>Nina</strong> képt<strong>el</strong>en volt folytatni az újból rátörő érz<strong>el</strong>mek<br />
miatt.<br />
– Jó mulatságnak hangzik – fejezte be esetlenül Zoey, amin <strong>Nina</strong> a könnyein át is nevetett.<br />
– Naná! Óriási mulatság lesz.<br />
A sziget egyetlen csemegeboltja kicsi volt, j<strong>el</strong>legt<strong>el</strong>enül f<strong>el</strong>szer<strong>el</strong>t és hírhedten drága. Ha <strong>nem</strong> ez,<br />
úgy át k<strong>el</strong>lett volna k<strong>el</strong>ni komppal Weymouth-ba, kocsival <strong>el</strong>menni az Olcsó Áruk Boltjába,<br />
kocsival vissza, leparkolni, a garázsból a kompra cip<strong>el</strong>ni a heti bevásárlást, és komppal hazautazni.<br />
A szigeten lakók ezt a módszert követték, ha Cheerióból, konzervekből, sörből nagyobb<br />
raktárkészletet akartak összeszedni, de ha mélyfagyasztott árura volt szükségük, vagy hirt<strong>el</strong>en<br />
eszükbe jutott valami, a Chatham Island Market volt az egyetlen választás.<br />
Claire végigtolta a kocsit a polcok között; már bedobta apja kedvenc lapját, a New York Times<br />
vasárnapi m<strong>el</strong>lékletét, fél kiló vajat a csöves kukoricához, és a borecetet, ami <strong>el</strong>engedhetetlen volt<br />
az apja otthon kevert szószához, amit a húshoz adott.<br />
Egy-két dolog még, és mindent megvett, amit az apja és Jan<strong>el</strong>le összeírtak. Most már csak az<br />
érdekesebb vagy újdonságnak számító dolgokat kereste, amit magának vehet. Végtére is, ha már<br />
ráparancsoltak, hogy vasárnap regg<strong>el</strong> azonnal ugorjon le a csemegébe, megérdem<strong>el</strong> valami jutalmat,<br />
<strong>nem</strong><br />
<strong>Nina</strong> nyilván kiszagolta, mi vár rá, és mi<strong>el</strong>őtt megbízták volna, <strong>el</strong>tűnt. Egyébként <strong>nem</strong> j<strong>el</strong>lemző<br />
rá, hogy hét végén ilyen korán már fent legyen.<br />
Claire az üzlet <strong>el</strong>ejébe indult; b<strong>el</strong>etörődött, hogy semmi megvét<strong>el</strong>re érdemeset <strong>nem</strong> lát. Amikor<br />
Jake-et látta b<strong>el</strong>épni a boltba, hirt<strong>el</strong>en megtorpant. A fiú rögtön a pénztárhoz sietett, ahol a Boston<br />
Globe vasárnapi számát tették <strong>el</strong> a családjának. A templomban vis<strong>el</strong>t öltönye volt rajta. Claire az<br />
órájára pillantott. Jómaga <strong>nem</strong> járt templomba, de majd<strong>nem</strong> biztosra vette, hogy a mise negyedóra
múlva kezdődik, tehát Jake-nek még bőven volt ideje. Gyorsan bedobott egy nagy zsák faszenet a<br />
kocsiba, és nyílegyenesen a pénztárhoz sietett.<br />
– Jake! Szia!<br />
– Ó, szia! – Jake kicsit zavartnak látszott.<br />
Claire kissé <strong>el</strong>túlozta az erőlködést, amikor a faszenet a pénztár <strong>el</strong>őtti pultra em<strong>el</strong>te, és Jake némi<br />
tétovázás után megragadta a zsákot, és segített neki.<br />
– Az apám hússütést tervez ma délutánra – mutatott Claire a bizonyítékra, a faszenes zsákra. –<br />
Rokonokat várunk. Elf<strong>el</strong>ejtette a faszenet, és most haza k<strong>el</strong>l cip<strong>el</strong><strong>nem</strong>. – Nevetségesnek érezte<br />
magát, hogy ehhez a „tehetetlen, gyönge női” megoldáshoz folyamodik, de úgy látszik, Jake-k<strong>el</strong><br />
kapcsolatban kényt<strong>el</strong>en azokkal az ostoba eszközökk<strong>el</strong> élni, amikk<strong>el</strong> máskor <strong>nem</strong> szokott.<br />
– Apádnak k<strong>el</strong>lett volna érte jönnie.<br />
Claire vállat vont. – Szerintem <strong>nem</strong> is gondolta, milyen nehéz, arról <strong>nem</strong> is beszélve, hogy mi<br />
mindent viszek még.<br />
Jake fájdalmas arckifejezéss<strong>el</strong> ráncolta a homlokát.<br />
– Ha egyenesen hazamész, azt hiszem, segíthetnék hazavinni. Még van tíz percem a miséig.<br />
– Nagyszerű lenne – hálálkodott Claire. Szegény Jake, mindig b<strong>el</strong>eesik az udvariassága<br />
csapdájába, gondolta. Bár az igazat megvallva, tartozott neki.<br />
Claire fizetett, aztán megfogta a szatyrot az él<strong>el</strong>miszerr<strong>el</strong> és az újsággal, Jake pedig a vállára<br />
lendítette a zsákot.<br />
– Tudod, az apám azt szeretné, ha meghívnánk egy-két embert erre a ma délutáni partira – kezdte<br />
Claire.<br />
– Aha.<br />
– Kardhal lesz és marhasült és csöves kukorica.<br />
– Jól hangzik – jegyezte meg semmitmondóan Jake.<br />
– Gondolom, <strong>nem</strong> jössz – vetette f<strong>el</strong> félig kérdő hangsúllyal Claire.<br />
Jake vállat vont. – Nem tudom.<br />
– Ha van kedved, nagyon örülnék. Csak, mint egy barát. Ígérem, hogy <strong>nem</strong> mesélem <strong>el</strong> fűnekfának,<br />
hogy együtt járunk, ha <strong>nem</strong> akarod.<br />
Jake áttette a zsákot a másik vállára. – Nem tudom, mit tegyek – vallotta be zordan.<br />
– A partival kapcsolatban – játszotta meg az értetlent Claire.<br />
– V<strong>el</strong>ed kapcsolatban – vágta ki kíméletlen őszinteségg<strong>el</strong> Jake.<br />
– Ó!<br />
– Sokszor gondolok rád.<br />
– Jókat<br />
– Nem mindig – mondta éles hangon Jake, aztán sz<strong>el</strong>ídebben tette hozzá. – Néha.<br />
– Örülök. A néhának.<br />
– Nevetni fogsz, de már beszélni akartam a l<strong>el</strong>készemm<strong>el</strong>.<br />
– Rólam – Claire nehezen megmagyarázhatóan fenyegetőnek érezte, hogy egy l<strong>el</strong>késsz<strong>el</strong><br />
vitatják meg. Erkölcsi dilemma lett b<strong>el</strong>őle Bűn<br />
Jake kurtán f<strong>el</strong>nevetett. – Idős manushoz képest <strong>el</strong>ég klassz fazon. És erről <strong>nem</strong> igazán tudok az<br />
apámmal vagy az anyámmal beszélni.<br />
– V<strong>el</strong>em beszélhetnél – ajánlotta Claire.<br />
– Te vagy a probléma.<br />
– Á, igen. El is f<strong>el</strong>ejtettem.<br />
Jake megenyhült egy kicsit.<br />
– Nem az egyetlen probléma vagy, világos Csak az egyik.<br />
A ház bejáratához értek. Jake a veranda lépcsőjére lódította a zsákot. Claire leporolta a vállát.<br />
Ugyanabban a pillanatban ébredtek rá, hogy köz<strong>el</strong> vannak egymáshoz, az arcukat csak centik<br />
választják <strong>el</strong>.<br />
Claire abbahagyta a porolást. Jake lenézett rá, a szeméből kétség és még valami más sugárzott.<br />
Claire köz<strong>el</strong>ebb húzódott, ha Jake akarna valamit, de azzal sem akarta <strong>el</strong>riasztani, hogy túlságosan<br />
rámenős.
– Szeretném – suttogta Jake.<br />
– Akkor tedd meg – súgta vissza Claire.<br />
Jake megrázta a fejét. – Nem tudom. Nem tudom, mi a h<strong>el</strong>yes.<br />
– Hogy mi a h<strong>el</strong>yes – ismét<strong>el</strong>te meg Claire erőltetetten.<br />
– Gyűlölnöm k<strong>el</strong>lene – mondta Jake.<br />
– De <strong>nem</strong> gyűlölsz.<br />
Jake lesütötte a szemét.<br />
– Nem. – Megfordult, és <strong>el</strong>indult, a háta meggörbült, mintha még most is a zsákot cip<strong>el</strong>né.<br />
– Gyere át ma délután – szólt utána Claire. – Csak ét<strong>el</strong>, <strong>nem</strong> <strong>el</strong>köt<strong>el</strong>ezettség.<br />
A fiú megfordult, és lassan, hátramenetben távolodott. – Azt mondtad, marhasült<br />
– New York-i bélszín.<br />
– Meggondolom.<br />
– Félreteszek egyet. Közepesen átsütve<br />
Jake válaszra nyitotta a száját, de a kör f<strong>el</strong>ől ekkor szólaltak meg a harangok. Jake intett, és<br />
futásnak eredt.
Tizenhetedik fejezet<br />
Zoey-tól hazaf<strong>el</strong>é menet <strong>Nina</strong> átnyomakodott a templom <strong>el</strong>őtt nyüzsgő tömegen. A templomban<br />
a katolikusok és a protestánsok is miséztek: a műemlék épület a katolikusoké volt nyolctól tízig, és<br />
tíztől a protestánsoké.<br />
Lucas éppen kif<strong>el</strong>é tartott az anyjával. Jake, a családja, Aisha a családjával csak most sétáltak ki.<br />
Aisha integetett Ninának, és tehetetlenül megvonta a vállát, amikor a kisöccse az ajtó f<strong>el</strong>é lökte.<br />
<strong>Nina</strong> továbbment. Elfogta a fáradtság utáni állapot. Gépiesen lépkedett, mint egy robot. Az agya<br />
kitisztult, a gondolatai bolondul kergették egymást, újra meg újra végig<strong>el</strong>emezték a rend<strong>el</strong>kezésére<br />
álló információt, de <strong>nem</strong> jutottak sehova. Mit k<strong>el</strong>lene tennie A kérdés szünt<strong>el</strong>enül f<strong>el</strong>bukkant, és<br />
mindig ugyanarra a pontra vezette vissza.<br />
Egy hétig k<strong>el</strong>lene aludnia. Messzire k<strong>el</strong>lene utaznia. T<strong>el</strong>e torokból k<strong>el</strong>lene sikítania, és falhoz<br />
kéne csapkodnia mindent, ami a keze ügyébe kerül.<br />
Valaki egy zsák faszenet dobott a lépcsőjükre, és <strong>Nina</strong> egy percig úgy meredt rá, mintha valami<br />
ómen volna. De a faszén <strong>nem</strong> adott varázsválaszt.<br />
F<strong>el</strong>ment a szobájába, és leült a hideg ágyára. Egy örökkévalóság választotta <strong>el</strong> attól a pillanattól,<br />
amikor páni rémületében átszaladt Zoey-hoz.<br />
Az órára nézett. Tíz percc<strong>el</strong> múlt tíz. A következő komp már <strong>el</strong>hagyta Weymouth-t, és tizenöt<br />
perc múlva ér ide. Ha a nagybátyja is rajta van, tizenöt perc múlva itt lesz. Két perc a kiszállás. Öt<br />
perc séta a házhoz.<br />
Vagy az apja lemegy <strong>el</strong>éjük<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>ugrott, és kiment a folyosóra.<br />
– Claire! Fent vagy – kiáltott f<strong>el</strong> a lépcsőn.<br />
– Igen. Hol voltál Engem küldtek a boltba, pedig rajtad volt a sor.<br />
– Apa hol van<br />
– Lement a komphoz Elizabeth néniért.<br />
<strong>Nina</strong> visszament a szobájába. A nagybátyja pár perc múlva itt van. Nem kerülheti <strong>el</strong>, hogy<br />
viszontlássa. Köszönjön. Vagy akár megöl<strong>el</strong>je.<br />
<strong>Nina</strong> leült az ágyára. Ha az agya korábban f<strong>el</strong>pörgött, most t<strong>el</strong>jesen megbénult. Olyan érzése<br />
volt, mintha lassított f<strong>el</strong>vét<strong>el</strong>ként mozogna, mialatt sebesen szálltak a percek. A komp szokás<br />
szerint időben, éppen most köt ki. Most szállnak ki, odakiáltanak <strong>Nina</strong> apjának. Egy nagy öl<strong>el</strong>és<br />
Elizabeth néninek, kézfogás Mark bácsinak. Milyen volt az utatok Ó, milyen csodás itt!<br />
Nem fogják akarata <strong>el</strong>lenére kicibálni a szobájából. Nem vis<strong>el</strong>kedik úgy, mint egy kisgyerek, aki<br />
fél az <strong>el</strong>ső iskolanaptól.<br />
F<strong>el</strong>állt, és lement a lépcsőn; minden lépcsőfokkal úgy érezte, mintha egy tragédia h<strong>el</strong>yszínére<br />
igyekezne, am<strong>el</strong>ynek bekövetkeztét nincs ereje megakadályozni.<br />
A nappaliban ült, amikor nevetést hallott az udvarról. Köz<strong>el</strong>ebb, egyre köz<strong>el</strong>ebb. A nagynénje<br />
lépett be <strong>el</strong>őször, aztán az apja. Letette a bőröndöket. Mark bácsi jött be utolsóként.<br />
Alacsonyabb volt az apjánál, tésztaképe volt, és csapott válla, de csodálatos kék szeme, ami<br />
szokatlan hatást k<strong>el</strong>tett egy egyébként ilyen hétköznapi külsejű férfinél.<br />
– Á, és itt is van <strong>Nina</strong> – mondta az apja, mintha éppen róla beszéltek volna.<br />
Elizabeth néni odalépett, és megöl<strong>el</strong>te Ninát, s közben a szokásos dolgokat mondta, hogy<br />
mekkorát nőtt, hogy még úgy élt az emlékezetében, mint egy kislány, holott szinte már f<strong>el</strong>nőtt nő.<br />
<strong>Nina</strong> érezte, hogy a nagynénje <strong>el</strong>engedi. A nappali és az <strong>el</strong>őszoba között állt, a lába alatt <strong>nem</strong><br />
érezte a padlót, csak a szívét, ahogy a megszokottnál kétszer gyorsabban ver.<br />
– <strong>Nina</strong> biztos <strong>nem</strong> emlékszik rám, olyan régen volt – jegyezte meg a nagybátyja.<br />
A hangjában nyoma sem volt a bűntudatnak. Az arcán <strong>nem</strong> suhant át a kétség.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>készült rá, hogy megérinti, de pár lépés után a férfi megállt, és leengedte a karját. Aztán
kapkodó, gyors pillantással fürkészte <strong>Nina</strong> arcát.<br />
Félt!<br />
<strong>Nina</strong> egy éles pillantással f<strong>el</strong>figy<strong>el</strong>t rá, mi<strong>el</strong>őtt gondosan <strong>el</strong>rejthette volna. A nagybátyja félt.<br />
– Nagyon élveztük, amikor nálunk lakott, bár <strong>nem</strong> éppen szerencsés körülmények vezettek hozzá<br />
– mondta a nagybátyja az apjának.<br />
– Mindig is hálás voltam nektek, hogy befogadtátok – mondta az apja, aztán összecsapta a két<br />
tenyerét. – <strong>Nina</strong>, szólj, kérlek, Claire-nek, hogy itt vannak. Vagy inkább f<strong>el</strong>mennétek kicsit rendbe<br />
szedni magatokat<br />
– Nem, <strong>nem</strong> – tiltakozott Elizabeth néni. – Szeretnénk téged és a lányokat látni.<br />
– Hívom Claire-t – ajánlotta <strong>Nina</strong>. F<strong>el</strong>ment a lépcsőn, a l<strong>el</strong>kében érz<strong>el</strong>mek birkóztak. F<strong>el</strong>merült<br />
benne, <strong>nem</strong> hallucináció volt az egész. Hogy állhatott ott olyan nyugodtan a nagybátyja, amikor<br />
tudta, mit tett Vajon tényleg fél<strong>el</strong>met látott ártatlan kék szemében Vagy csak megérezte a<br />
Ninában vibráló feszültséget<br />
Megtorpant a legf<strong>el</strong>ső lépcsőfordulóban. Túlélte az <strong>el</strong>ső találkozást. De semmiv<strong>el</strong> sem jutott<br />
<strong>el</strong>őrébb abban, hogy kitalálja – már ha ez egyáltalán lehetséges –, hogy mit tegyen.<br />
Szinte lehetetlen úgy tekinteni erre az unalmas, sótlan emberkére, hogy annak lássa, aki évekk<strong>el</strong><br />
ez<strong>el</strong>őtt zaklatta. Hosszú idő óta lidérces álmai főszereplője. Vajon tényleg egy és ugyanarról az<br />
emberről lenne szó<br />
– Milyenek az osztályzataid, Claire Ugye, most érettségiz<strong>el</strong><br />
– Jók a jegyeim – bólintott Claire. – Egy kis szerencsév<strong>el</strong> jövőre f<strong>el</strong>vesznek az MIT-re.<br />
Claire a nagynénje feje fölött dühösen a húgára meredt, aki az udvar másik végében üldögélt<br />
magában az egyik nyugágyban, üdítőt iszogatott, és azzal, hogy a nyugágyát arrébb húzta, világosan<br />
a többiek értésére adta, hogy <strong>nem</strong> kapcsolódik be a beszélgetésbe.<br />
J<strong>el</strong>lemző Ninára, gondolta mérgesen Claire. Az efféle társasági eseményre két vis<strong>el</strong>kedési<br />
formával rukkol <strong>el</strong>ő: vagy visszavonul a saját világába, vagy szándékosan provokált, hülye vitákkal<br />
kergeti őrületbe a vendégeket. Claire e percben nagy hasznát vette volna a másik Ninának. A<br />
nagynénje már vagy egy órája a pasikról faggatta. És a tanulásról, meg a szigetről, a suliról, a<br />
terveiről, aztán megint visszakanyarodott a fiúkhoz. Mark bácsi közben egy sörösüveget markolva<br />
<strong>el</strong> <strong>nem</strong> mozdult az apja m<strong>el</strong>lől, és megjegyzéseket tett arra, hogy Mr. Geiger a grillsütőt készítette<br />
<strong>el</strong>ő.<br />
– Klimatológusnak készülsz Az olyan, mint a tévében a meteorológus<br />
– Nem, ennél azért összetettebb dologról van szó – magyarázta Claire tür<strong>el</strong>mesen.<br />
Jan<strong>el</strong>le nagy sebb<strong>el</strong>-lobbal járkált a ház és az udvar között, csapkodta a szúnyoghálós ajtót,<br />
tűzálló edényeket, szalvétát és nagy kancsókban limonádét hordott ki az asztalra, amit az udvar<br />
közepén állítottak f<strong>el</strong>. Kék kockás plédd<strong>el</strong> takarták le, és műanyag villákkal terítettek, hogy<br />
kevesebb legyen a mosogatni való.<br />
Az apja három munkatársa, egy férfi és két nő jött <strong>el</strong>, akik feszélyezetten üldögéltek magukban,<br />
és láthatóan kínosan érintette őket, hogy a főnök házában vannak. Lafollette-ék, a szomszédjaik<br />
bárm<strong>el</strong>yik percben megérkezhetnek.<br />
– Az Antarktiszon Nem tudnád k<strong>el</strong>lemesebb h<strong>el</strong>yen tanulmányozni az időjárást<br />
– Részben ez a dolog lényege. Ott k<strong>el</strong>l tanulmányozni, ahol sok az időjárás.<br />
Claire látta, hogy <strong>Nina</strong> hirt<strong>el</strong>en f<strong>el</strong>ugrik, és odasiet Zoey-hoz, aki a karján Benjaminnal abban a<br />
pillanatban bukkant ki a ház mögül.<br />
Claire gyomra megremegett. Hát ez szuper! Ninára j<strong>el</strong>lemző húzás: meghívja a pasit, akiv<strong>el</strong><br />
Claire <strong>nem</strong>rég szakított. Mesés. És ha Jake is <strong>el</strong>jön, ahogy Claire reménykedett, a j<strong>el</strong>enet t<strong>el</strong>jes lesz:<br />
a pasi, akit ejtett, de aki valószínűleg még mindig epekedik utána, és a pasi, aki ejtette, de aki után ő<br />
még mindig epekedik.<br />
És hol lehet Lucas Már csak ő hiányzik, hogy t<strong>el</strong>jes legyen a kép.<br />
– MIT – kérdezte a néni. – Az <strong>nem</strong> egy fiú…<br />
– Bocsáss meg, Elizabeth néni – mentette ki magát Claire az utolsó kérdést félbeszakítva. –<br />
Kényt<strong>el</strong>en vagyok a vendégeinket fogadni.
Claire f<strong>el</strong>állt, de <strong>nem</strong> érzett megkönnyebbülést, hogy egyik kínos h<strong>el</strong>yzetből a másikba csöppen.<br />
– Szia, Zoey! Benjamin.<br />
– Claire – üdvözölte Benjamin a szokott ön<strong>el</strong>égült gúnyolódásával. – Gondolom, repes<strong>el</strong> az<br />
örömtől, hogy itt látsz.<br />
– Apa boldog lesz – mondta Claire. – Tudod, hogy te vagy a kedvenc vőj<strong>el</strong>öltje. Vagy ami azt<br />
illeti, fia.<br />
Claire a könyökénél fogva félrevonta Ninát.<br />
– Ügyes húzás. F<strong>el</strong>fogod, hogy Jake-et is meghívtam – támadt neki suttogva. – Én, Benjamin,<br />
Jake és Zoey<br />
– Mindegy – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te szórakozottan <strong>Nina</strong>.<br />
Claire f<strong>el</strong>sóhajtott. – Muszáj mindig ilyen fárasztónak lenned, <strong>Nina</strong><br />
<strong>Nina</strong> meghökkenve meredt rá. A tekintete odavillant, ahol az apja és Mark bácsi a sütő m<strong>el</strong>lett<br />
álldogáltak. <strong>Nina</strong> mintha mondani akart volna valamit, aztán hirt<strong>el</strong>en odébb ment, mintha Claire<br />
<strong>nem</strong> is számítana.<br />
Benjamin Zoey-ba karolt, miv<strong>el</strong> <strong>nem</strong> igazodott <strong>el</strong> az udvaron. Elizabeth néni bemutatkozott<br />
nekik, és fürkésző pillantást vetett Benjamin napszemüvegére.<br />
Claire észrevette, hogy Benjamin az egyik megszokott <strong>el</strong>járásával próbálkozik, és hiába<br />
igyekezett, kényt<strong>el</strong>en volt mosolyogni. Megállt a nagynénje <strong>el</strong>őtt, és kezet nyújtott, de szándékosan<br />
túlságosan balra tartotta a kezét. Amikor Elizabeth néni balra lépett, hogy megrázza, rögtön a másik<br />
irányba lépett, s ezz<strong>el</strong> arra kényszerítette a nénit, hogy odaugorjon.<br />
– Claire vagy <strong>Nina</strong> barátja vagy – kérdezte Elizabeth néni Benjamint, és úgy nézte továbbra is a<br />
szemüvegét, mintha megpróbálna mögé látni.<br />
– Én vagyok a család sofőrje – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Benjamin halálos komolysággal.<br />
– Ó, én…<br />
Benjamin <strong>el</strong>mosolyodott.<br />
– Á, csak tréfa volt! – könnyebbült meg Elizabeth néni. – Értem már!<br />
A ház hátsó ajtaja kitárult, majd ismét becsapódott, amikor Jan<strong>el</strong>le újból f<strong>el</strong>bukkant egy tálca<br />
zsemlév<strong>el</strong>. Utána Jake tűnt f<strong>el</strong> két karton sörr<strong>el</strong>.<br />
Claire <strong>el</strong>mosolyodott, és <strong>el</strong>é sietett. – Hát <strong>el</strong>jöttél – mondta csendes <strong>el</strong>égedettségg<strong>el</strong>.<br />
Jake vállat vont a nagy súly alatt.<br />
– Apám azt mondta, ha <strong>el</strong>jövök, sört is illik hoznom. Adott is két kartonnal.<br />
– Nem k<strong>el</strong>lett volna – mondta Claire.<br />
– Hova tegyem – kérdezte Jake, és <strong>nem</strong> volt hajlandó <strong>el</strong>mosolyodni, vagy bármi j<strong>el</strong>ét adni<br />
annak, hogy váratlanul benéző vendégnél több volna.<br />
– Ott egy doboz t<strong>el</strong>e jégg<strong>el</strong> – mutatta Claire.<br />
– Megyek, és beteszem őket – mondta Jake.<br />
Arrébb lódította a nehéz kartont, és Claire-nek ekkor f<strong>el</strong>tűnt valami. A két kartondobozban csak<br />
hat hatos sör volt, és <strong>nem</strong> nyolc, ahogy két kartonban lennie k<strong>el</strong>lett volna.<br />
Jake talán csak rosszul mondta. Valószínűleg <strong>nem</strong> is két kartonnal hozott. Vagy <strong>el</strong>dugott<br />
magának két hatos csomagot. Ez esetben pusztán ezért jött <strong>el</strong>.
Tizennyolcadik fejezet<br />
Egy tányér kukorica, amit körbeadtak, m<strong>el</strong>lé puha vaj. Egy darab kardhal, amit átjárt a hikorifa<br />
füstje. Zoey hangja, ahogy halkan magyarázza Benjaminnak, mi hol van a tányérján: az összevágott<br />
marhasült hat óránál, a bab két óránál, a jobb keze m<strong>el</strong>lett a limonádé. Az apja munkah<strong>el</strong>yéről az<br />
egyik férfi Jake-k<strong>el</strong> próbál beszélgetni a focicsapatról. Egy villa a fűre esik, és az öreg Mr.<br />
Lafollette lehajol, hogy f<strong>el</strong>vegye, mert a f<strong>el</strong>eségét akadályozza az <strong>el</strong>őrehaladott ízületi gyulladása.<br />
Elizabeth néni váratlanul f<strong>el</strong>csattanó nyers nevetése.<br />
<strong>Nina</strong> lebámul a tányérjára, ami t<strong>el</strong>e van ennivalóval. Egyszerre kerülgeti a hányinger, és<br />
mardossa a gyomrát az éhség. A halat piszkálja, f<strong>el</strong>vesz egy falatot, és úgy rágja, mintha gumiból<br />
volna.<br />
A beszélgetés nekilódul és <strong>el</strong>hal körülötte, l<strong>el</strong>kes, élénk hulláma f<strong>el</strong>kapja a résztvevőket, aztán<br />
alábbhagy, és szürcsölés, rágás zajai hallatszanak, míg ismét <strong>el</strong> <strong>nem</strong> kezdődik.<br />
Lehajtott fejj<strong>el</strong> lopva körülnéz. Jake, aki úgy tesz, mintha senki sem venné észre, hogy a fehér<br />
műanyag pohara <strong>nem</strong> limonádéval, ha<strong>nem</strong> sörr<strong>el</strong> van t<strong>el</strong>e. Az apja munkah<strong>el</strong>yéről meghívott három<br />
ember, akik bizonyára megszokott módon egymással társalognak a munkah<strong>el</strong>yi problémákról, és<br />
már <strong>nem</strong> feszélyezi őket annyira, hogy a főnökük a köz<strong>el</strong>ben ül. Claire, aki az égre néz, mintha eső<br />
után fohászkodna. Valószínűleg így is van, gondolja <strong>Nina</strong>. Az apja a barátságos házigazda szerepét<br />
játssza, igyekszik minél több embert b<strong>el</strong>evonni a beszélgetésbe, és szerényen söpöri be a sütési<br />
tudományának szóló dicséreteket.<br />
Zoey <strong>el</strong>gondolkodó, vagy talán csak fáradt. Lopva az asztal végében ülő Mark bácsit nézi.<br />
Valószínűleg azon töpreng, hogy ez a nyájas, középkorú, átlagos külsejű ember, aki rövid ujjú,<br />
kockás inget és ezüstkeretes szemüveget vis<strong>el</strong>, vajon az-e, akinek <strong>Nina</strong> leírta. Zoey arcán szinte<br />
tapintható a két<strong>el</strong>y: vajon <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> csak kitalálta az egészet Nem a túlságosan élénk fantáziájának<br />
a szüleménye Hiszen ez az ember olyan normálisnak látszik, és mindenki tudja, hogy <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong><br />
egészen… az.<br />
Zoey ránéz. Egy pillanatra találkozik a tekintetük, és <strong>Nina</strong> úgy érzi, bűntudatot lát a barátnője<br />
szemében. Bűntudatot, mert Zoey a szíve mélyén két<strong>el</strong>kedni kezdett.<br />
<strong>Nina</strong> ismét a tányérjára néz, és végighúzza a villáját a gyorsan hűlő babban. Egy dolog<br />
<strong>el</strong>méletben <strong>el</strong>hinni <strong>Nina</strong> sztoriját, más dolog egy asztalnál ülni azzal a férfiv<strong>el</strong>, akit <strong>Nina</strong> pedofilként<br />
írt le, és aki olyan unalmasan hétköznapinak tűnik.<br />
Nem hibáztatja Zoey-t. Fordított h<strong>el</strong>yzetben, ha Zoey hívná f<strong>el</strong> a figy<strong>el</strong>met valakire, aki úgy néz<br />
ki, mint maga a megtestesült ártatlanság, vajon <strong>Nina</strong> kétségek nélkül hinne neki<br />
A bácsi hangja túlszárnyalja az általános zsivajt. A hangja sem fenyegető, <strong>nem</strong> éppen Freddy<br />
Krueger, csak egy férfi, akit kissé megfélemlít a sógora háza, és némileg önbecsmérlő kij<strong>el</strong>entéseket<br />
tesz arra, hogy a köz<strong>el</strong>i repülőtérr<strong>el</strong> f<strong>el</strong>szálló lökhajtásos gépek robaja lehetetlenné teszi, hogy a<br />
jóval kisebb hátsó kertjükben hasonló hússütést rendezzen.<br />
– Itt olyan csodálatos a csend! – áradozik Elizabeth néni. – Éjszaka semmi sem zavarhatja az<br />
álmodat, Burke.<br />
– Nem mindenki tud egy szigeten élni – jegyzi meg Mark bácsi, bár <strong>el</strong>mosolyodik, hogy j<strong>el</strong>ezze,<br />
<strong>nem</strong> irigykedik. – Fárasztó lehet mindennap komppal közlekedni. Menetrendhez kötni az életet.<br />
– Elég kény<strong>el</strong>metlen – hagyja h<strong>el</strong>yben Mr. Geiger.<br />
<strong>Nina</strong> apja persze ritkán megy komppal. Megengedheti magának, hogy vízitaxival utazzon, de ez<br />
hencegésnek tűnne.<br />
– Bár amilyen a bankárok munkaideje… – jegyzi meg Mark bácsi. – De tényleg, mennyit is<br />
dolgozol, Burke Heti öt napot – nevet, hogy j<strong>el</strong>ezze, csak tréfál, csak ugratja a sógorát.<br />
<strong>Nina</strong> apja készségg<strong>el</strong> tesz rá egy lapáttal.<br />
– Á, dehogy, Mark, még annyit sem dolgozom. Ráhagyom a bankpénztárosaimra a munka
dandárját, <strong>nem</strong>, Ellen – szól oda az asztal másik végén ülő főpénztárosának.<br />
F<strong>el</strong>bukkan egy tál zsemle, és <strong>Nina</strong> kényt<strong>el</strong>en továbbadni. Amikor ismét a beszélgetésre figy<strong>el</strong>,<br />
azt hallja, hogy a nagybátyja halkan megjegyzi, hogy a vak fiatalember igazán pompásan<br />
<strong>el</strong>boldogul. – Az ember <strong>nem</strong> is gondolná abból, ahogy tisztára takarítja a tányérját – teszi hozzá.<br />
<strong>Nina</strong> megmerevedik. F<strong>el</strong> van háborodva. A legszívesebben f<strong>el</strong>ordítana: Ne merj lekez<strong>el</strong>ően<br />
beszélni róla! Benjamin tízszer jobb ember, mint amilyen te valaha is lesz<strong>el</strong>!<br />
De Benjamin szokása szerint még ügyesebben vág vissza. Anélkül, hogy bármiv<strong>el</strong> is j<strong>el</strong>ezné,<br />
hogy hallotta a megjegyzést, f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>i a következő falat halat, és szándékosan az állába nyomja. A<br />
homlokát ráncolja, és újra próbálkozik. Most a homlokát találja <strong>el</strong>.<br />
Zoey, Claire és Jake igyekeznek <strong>el</strong>fojtani a nevetésüket, és kerülik egymás pillantását, nehogy<br />
kirobbanjon b<strong>el</strong>őlük. Még <strong>Nina</strong> is <strong>el</strong>mosolyodik az emléken, ami mindannyiuknak eszébe jut: a<br />
pillanat, amikor Benjamin tíz t<strong>el</strong>jes percet töltött azzal, hogy az iskolai menzán megegyen egy<br />
gyümölcskocsonyát. A többi gyerek <strong>el</strong>őször azt hitte, komolyan csinálja. Aztán egymás után jöttek<br />
rá, hogy <strong>nem</strong>. És úgy nevettek, hogy a könnyük csorgott, és leestek a székükről.<br />
Most Mark bácsi is csak a szemét mereszti. Azonnal rájött Benjamin kis játékára, és az arca<br />
kivörösödik a dühtől. Egy vak kölyök mer gúnyt űzni b<strong>el</strong>őle.<br />
Tessék! Ha Zoey ránézne, most látná, milyen is valójában az a férfi, aki szép kék szem és foltos<br />
szemüveg mögé rejti az igazi énjét. Ó, Mark bácsi <strong>nem</strong> szereti, ha gúnyt űznek b<strong>el</strong>őle! Nem híve az<br />
öniróniának sem.<br />
Benjamin egy újabb falatot tűz a villájára, és könnyedén bekapja. Mark bácsi <strong>el</strong>fordítja a<br />
tekintetét, és leny<strong>el</strong>i a dühét; máshol vezeti le, amikor túl hangosan <strong>mondja</strong> Elizabeth néninek, hogy<br />
ét<strong>el</strong>maradék van a fogai között.<br />
<strong>Nina</strong> bólint, és rögtön jobban érzi magát. Minek félne egy olyan embertől, akit Benjamin is<br />
megalázhat. Benjaminra néz, aki szemüvegév<strong>el</strong> kiismerhetetlen. Egy látóval szemben, aki odamehet<br />
hozzá, és behúzhat neki egyet, sebezhető. Folyton retteghetne. Mégsem teszi.<br />
<strong>Nina</strong> úgy határoz, hogy ezt <strong>nem</strong> olyan lehetetlen túlélni. Napközben három lépés távolságot tart,<br />
éjj<strong>el</strong> bezárja az ajtaját. Néhány nap múlva vége az egésznek, és a szörnyeteg <strong>el</strong>megy. Hosszú ideig<br />
<strong>nem</strong> jön, és pár év múlva már <strong>Nina</strong> sem lesz itt, <strong>el</strong>szólítja innen a tanulás vagy a munka, lesz saját<br />
élete, am<strong>el</strong>yben <strong>el</strong>döntheti, kit enged köz<strong>el</strong> magához. És akkor egyszer s mindenkorra végez v<strong>el</strong>e.<br />
A beszélgetésben újabb szünet áll be, de ezúttal várakozás-t<strong>el</strong>jesebb, feszültebb. <strong>Nina</strong> fül<strong>el</strong>. A<br />
nagynénje t<strong>el</strong>t, zengő hangon, boldog várakozással mesél.<br />
– …sosem volt gyerekünk. Nem mintha <strong>nem</strong> akartunk volna. Miattam – fűzi hozzá sietve,<br />
amikor a férje ránéz. – Úgy értem, nekem <strong>nem</strong> ment.<br />
– Aggódtam, hogy esetleg miattam – szúrja közbe Mark bácsi, ha valaki netán <strong>el</strong>sőre <strong>nem</strong> értette<br />
volna –, de aztán megvizsgáltak minket, és kiderült, hogy nálam minden rendben.<br />
– Mindenesetre úgy gondoltuk, hogy ideje megtenni a nagy lépést. És egy örökbefogadó<br />
ügynökséghez fordultunk…<br />
<strong>Nina</strong> szíve kihagy egy ütést.<br />
– ...és egy kislányt találtak nekünk. Még kétéves sincs…<br />
Gratulálunk. Nagyszerű hír! Igyunk rá!<br />
<strong>Nina</strong> látja Zoey-t, aki <strong>el</strong>bizonytalanodik, nyugtalanság suhan át az arcán. Benjamint, aki<br />
összeszorítja a száját. <strong>Nina</strong> szédül, lebeg a h<strong>el</strong>yén. Olyan érzés, mintha ájulás kerülgetné. Csakhogy<br />
még hallja, amit mondanak. Most a nagybátyja szavait.<br />
– Azóta szerettem volna egy kislányt, amióta évekk<strong>el</strong> ez<strong>el</strong>őtt <strong>Nina</strong> nálunk lakott.<br />
<strong>Nina</strong> a torkához kap, a szíve majd' kiugrik a m<strong>el</strong>lkasából, kapkodva szedi a levegőt.<br />
Nem! Nem, <strong>nem</strong>, <strong>nem</strong>, <strong>nem</strong>. Nem teheti. Nem! Nem is fogja.<br />
Mi<strong>el</strong>őtt észbe kaphatna, már áll is.<br />
– Ó, iste<strong>nem</strong>! – suttogta Zoey.<br />
<strong>Nina</strong> megszólalt, de a hangja halk, rekedtes suttogás volt, amit lehetetlen volt kihallani a boldog<br />
hangok zsivajából. Megköszörülte a torkát. Claire <strong>el</strong>hallgatott, és h<strong>el</strong>yt<strong>el</strong>enítően nézett rá;<br />
kétségt<strong>el</strong>en valami viccre számított.<br />
– Attól tartok, <strong>nem</strong> fogsz senkit sem örökbe fogadni – jegyezte meg halkan <strong>Nina</strong>, és könnyek
patakzottak az arcán.<br />
A köz<strong>el</strong>ében ülők <strong>el</strong>hallgattak, és bizonytalanul néztek f<strong>el</strong> rá. A csend egyre terjedt az asztal<br />
körül.<br />
– Valamit mondani akartál, <strong>Nina</strong> – kérdezte az asztal túlsó végéből tür<strong>el</strong>mesen az apja.<br />
– …igen.<br />
Zoey egy szempillantás alatt észrevette: Mark bácsi arcából kifutott a vér. A szeme <strong>el</strong>kerekedett,<br />
aztán összeszűkült. Gyilkos pillantással meredt Ninára.<br />
Zoey látta, hogy <strong>Nina</strong> meginog, de aztán összeszedi magát.<br />
– Azt mondtam, hogy senkit sem fogsz örökbe fogadni. Soha.<br />
Az apja <strong>el</strong>nézően rezzent össze.<br />
– Szerintem ez <strong>nem</strong> a megf<strong>el</strong><strong>el</strong>ő h<strong>el</strong>y és idő a játékra, <strong>Nina</strong>. Ha gratulálni akarsz…<br />
– Azt hiszem, <strong>nem</strong> engedik, hogy pedofilok gyereket fogadjanak örökbe – vélekedett <strong>Nina</strong>. – Az<br />
államok többségében mindenesetre tilos – tette hozzá merev iróniával.<br />
– Elég legyen, <strong>Nina</strong> – förmedt rá mérgesen az apja.<br />
– Szereti a kislányokat – szűrte a szót összeszorított fogai között <strong>Nina</strong>.<br />
– A fenébe is, <strong>Nina</strong>, <strong>el</strong>ég, ha mondom! – ordította az apja. Az arca <strong>el</strong>sötétült. – Mi ütött b<strong>el</strong>éd<br />
Mark ültében megdermedt, az arca megfejthetetlen, merev álarc lett.<br />
– Aligha hiszem, hogy ezen mindenki nevetne, <strong>Nina</strong> – szólt rá Claire.<br />
<strong>Nina</strong> megingott. Zoey látta, ahogy az apja haragja és Claire rosszallása meghátrálásra készteti.<br />
Zoey szeretett volna mondani valamit, hogy a véd<strong>el</strong>mébe vegye, de mit mondhatott volna Csak<br />
annyit tudott, amit <strong>Nina</strong> <strong>el</strong>mesélt.<br />
– Apa – kezdet <strong>Nina</strong> megváltozott, könyörgő hangon. – Igaz, amit mondok! Minden szó igaz!<br />
Amikor náluk laktam, ő… – Vadul körülnézett a j<strong>el</strong>enlevőkön. – Ő… mindenfélét csinált v<strong>el</strong>em…<br />
Éjj<strong>el</strong> bejött a szobámba, és… – <strong>Nina</strong> most már zokogott.<br />
– Meddig k<strong>el</strong>l még itt ülnöm, és tűrnöm ezt, Burke – csattant f<strong>el</strong> Mark, aki amint <strong>Nina</strong> ereje<br />
gyengülni látszott, meg<strong>el</strong>evenedett. – Ha <strong>nem</strong> tudod féken tartani a gyerekeidet…<br />
– Azonnal távozz az asztaltól, <strong>Nina</strong>! – morogta Mr. Geiger fenyegetően. – Ez még tőled is sok!<br />
– De igazat mondok! – suttogta <strong>Nina</strong>.<br />
– Nem – mondta a nagybátyja határozott, t<strong>el</strong>jesen meggyőző hangon. – Nem mondasz igazat.<br />
Tizenhárom ember ült örökkévalóságnak tűnő ideig, mint a szobrok, mozdulatlanul az asztal<br />
körül, mintha egy meredély szélére értek volna, és se <strong>el</strong>őre, se hátra <strong>nem</strong> mehetnének.<br />
Ekkor egy újabb hang csendült f<strong>el</strong>.<br />
– <strong>Nina</strong> <strong>nem</strong> hazudik – mondta Claire.<br />
– De igen – erősködött Mark. – Vagy azt hiszi, ez mulatságos.<br />
Claire a fejét csóválta, és fagyosan nézett a nagybátyjára.<br />
– Nem. Ismerem Ninát. Ez <strong>nem</strong> tréfa.<br />
Mr. Geiger hirt<strong>el</strong>en f<strong>el</strong>támadó gyanakvással nézett a sógorára.<br />
– De Burke… – kezdte Elizabeth néni.<br />
Claire egyenesen az apja szemébe nézett.<br />
– Hiszek Ninának.<br />
Zoey váratlanul megtalálta a hangját.<br />
– Pár napja mesélte <strong>el</strong>, Mr. Geiger. A múlt éjszakát nálam töltötte, mert félt találkozni v<strong>el</strong>e. Én is<br />
hiszek neki.<br />
– Sértő és lehetetlen vádaskodás – fröcsögött a bácsi. – Mindig is tudtam, hogy <strong>nem</strong> kedv<strong>el</strong>sz,<br />
Burke, de azt <strong>nem</strong> hittem, hogy hagyod, hogy ezt műv<strong>el</strong>jék! Ennyi ember <strong>el</strong>őtt sárba taposták a jó<br />
híremet. Ha azonnal <strong>nem</strong> hagyjátok abba, akár a sógorom vagy, akár sem, de úgy beper<strong>el</strong>lek, hogy<br />
arról koldulsz.<br />
– Mark… Burke… – esdek<strong>el</strong>t Elizabeth néni.<br />
– Pofa be, Elizabeth – förmedt rá Mark.<br />
– Mr. Geiger – szólalt meg Benjamin –, szerintem választania k<strong>el</strong>lene. Vagy a sógorának, vagy a<br />
lányának hisz.<br />
– Hisz ismerhetsz, Burke – érv<strong>el</strong>t Elizabeth. – Azt hiszed, egy percig is hagynám, hogy ilyesmi
történjen a házamban Azt képz<strong>el</strong>ed<br />
Mr. Geiger szomorúan <strong>el</strong>mosolyodott, és gyöngéden megfogta a testvére kezét.<br />
– Igen, édesem. Attól tartok, hogy hagynád. – Nem nézett Markra. – Beper<strong>el</strong>hetlek itt, Maineben,<br />
Mark, vagy f<strong>el</strong>szállhatsz a következő kompra, és Minnesotában állíttatlak bíróság <strong>el</strong>é.<br />
Dönthetsz. A következő komp félóra múlva indul.<br />
Mr. Geiger f<strong>el</strong>állt, megkerülte az asztalt, és átöl<strong>el</strong>te a kisebbik lányát.
Tizennyolcadik fejezet<br />
<strong>Nina</strong> bekopogott Claire-hez. Amikor <strong>nem</strong> jött válasz, óvatosan benyitott, és bement.<br />
– Claire Itt vagy bent<br />
Még most sem kapott választ, és észrevette, hogy a tetőpallóra vezető négyszögletes csapóajtó<br />
nyitva van. A létrához ment, és f<strong>el</strong>nézett a sötét, csillagokkal t<strong>el</strong>eszórt égre.<br />
– Claire<br />
Claire arca j<strong>el</strong>ent meg a négyszögben, hosszú sötét haja l<strong>el</strong>ógott. – Á, szia.<br />
– F<strong>el</strong>jöhetek – kérdezte <strong>Nina</strong>.<br />
– Ha akarod, én is lejöhetek – ajánlotta Claire.<br />
– Nem. – <strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>mászott a lépcsőn, míg a fejét ki <strong>nem</strong> dugta a hűvös éjszakai levegőre. A nyílás<br />
szélének dőlt, és a lábát egy létrafoknak támasztotta. Még sosem járt kint a tetőre szer<strong>el</strong>t pallón. Félt<br />
a magasban, és ez a h<strong>el</strong>y különben is Claire magánterülete volt.<br />
– Hűvösebb lett – jegyezte meg.<br />
– Igen, hidegfront köz<strong>el</strong>edik – válaszolta Claire. Kihúzta magát a tetőn, és a szárazföld f<strong>el</strong>é<br />
fordult. – Gyorsan halad, jó kis vihart kaphatunk. Látod, a hidegfront úgy mozog alatta, mint egy<br />
ék… – Észbe kapott. – Bocs. Gondolom, <strong>nem</strong> szeretnél ma este kis<strong>el</strong>őadást az időjárásról.<br />
<strong>Nina</strong> vállat vont. – Tudom, hogy szereted a jó viharokat.<br />
– Ezek <strong>nem</strong> lesznek hosszan tartóak. Ha szerencsénk van, rövid, de heves viharra számíthatunk.<br />
– Claire leült a csapóajtó szélére. – Minden rendben<br />
– Beszéltem apával.<br />
Claire tür<strong>el</strong>mesen várta, hogy <strong>Nina</strong> folytassa.<br />
– Sok bocsánatkérés és l<strong>el</strong>kifurdalás meg ilyesmi – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
– Hát, ezz<strong>el</strong> én is tartozom neked – fordította <strong>el</strong> a tekintetét Claire.<br />
– Nem.<br />
– Tudnom… <strong>nem</strong> is tudnom, de valahogy meg k<strong>el</strong>lett volna sejte<strong>nem</strong>.<br />
– Nem mondtam <strong>el</strong> – válaszolta <strong>Nina</strong>. – Senkinek sem árultam <strong>el</strong>.<br />
Claire az ajkába harapott.<br />
– Sosem könnyítettem meg, hogy megnyilatkozz <strong>el</strong>őttem.<br />
<strong>Nina</strong> <strong>el</strong>mosolyodott.<br />
– Senkinek sem könnyű beszélnie v<strong>el</strong>ed, Claire. Nehéz természet vagy. V<strong>el</strong>em <strong>el</strong>lentétben, aki a<br />
Kilencvenes Évek Miss Normálisa vagyok.<br />
Egy élénkebb széllökés meglibbentette Claire haját, és megrázta a fák lombjának tetejét. Fent a<br />
csillagokat egy átúszó f<strong>el</strong>hő takarta <strong>el</strong>.<br />
– Tényleg vihar lesz – jegyezte meg <strong>el</strong>égedetten Claire. – Nemsokára ide is ér. Lemegyek, és<br />
f<strong>el</strong>veszem a ponchómat.<br />
<strong>Nina</strong> leereszkedett a lépcsőn, Claire rögtön utánamászott, és lekapta a sárga műanyag ponchót a<br />
szekrényajtaján levő kampóról, és b<strong>el</strong>ebújt.<br />
– Úgy néz<strong>el</strong> ki, mintha egy rettenetes baleset ért volna, aminek egy iskolabuszhoz is köze van –<br />
jegyezte meg <strong>Nina</strong>.<br />
Claire <strong>el</strong>indult a létra f<strong>el</strong>é, aztán megtorpant, és f<strong>el</strong>é fordult. – Nézd, <strong>Nina</strong>, tudom, hogy <strong>nem</strong><br />
voltunk éppen a…<br />
– Bobbsey ikrek – segítette ki <strong>Nina</strong>.<br />
– De a testvéred vagyok. Mindent <strong>el</strong>mondhatsz nekem. Nem nevetlek ki, és <strong>nem</strong> szívatlak meg.<br />
– De mennyire, hogy megtennéd! – vigyorodott <strong>el</strong> <strong>Nina</strong>.<br />
Claire ritkán f<strong>el</strong>csillanó, fagyos mosollyal válaszolt.<br />
– Na jó, de csak <strong>el</strong>einte.<br />
<strong>Nina</strong> a nővérét nézte: dús, sötét haja leomlott a gyűrött műanyag sapka alól, és szétterült az
élénksárga esőkabáton. Arra készült, hogy f<strong>el</strong>megy a tetőre, és végigül egy vihart. És állítólag te<br />
vagy a normális Geiger nővér, gondolta <strong>Nina</strong>.<br />
Villám lobbant a mennyezet négyszögében. – Nem akarom, hogy <strong>el</strong>mulaszd a viharodat –<br />
nógatta <strong>Nina</strong>.<br />
– Nemsokára vége, ha beszélgetni akarsz, vagy ilyesmi.<br />
– Gondoltam, <strong>el</strong>megyek a régi agykurkászodhoz – vetette f<strong>el</strong> <strong>Nina</strong>. – Kiválóan értett hozzá, hogy<br />
a társadalom oszlopos tagját faragja b<strong>el</strong>őled.<br />
– Egészen épkézláb ötlet – értett egyet Claire. – Jó álmokat találj ki neki. Imádja a szimbolikus<br />
álmokat.<br />
– Hát, ezz<strong>el</strong> éppen szolgálhatok – mondta szárazon <strong>Nina</strong>. – És… izé… kösz…<br />
– Miért<br />
– Ma délután <strong>el</strong>ég bizonytalanul alakultak a dolgok. És te m<strong>el</strong>lém álltál.<br />
Claire „<strong>nem</strong> nagy ügy” arcot vágott.<br />
– Csak azt mondtam, amit tudtam. Hogy <strong>nem</strong> hazudsz, a fontos dolgokban soha. Szerencsére<br />
arról senki sem faggatott, hogy mi a véleményem az öltözködésedről, vagy a vis<strong>el</strong>kedésedről, vagy<br />
arról a hülye szokásodról, hogy meggyújtatlan cigarettát szívsz.<br />
– Hülye – ismét<strong>el</strong>te <strong>Nina</strong> – egy olyan lány szájából, aki kint ül az esőben. – <strong>Nina</strong> habozott, és<br />
addig ismeretlen késztetést érzett. – Iste<strong>nem</strong>, de gyűlölöm az ilyesmit! Olyan banális közh<strong>el</strong>y. –<br />
Kitárta a karját.<br />
– Hát… ha már muszáj… – Claire átöl<strong>el</strong>te Ninát, és sokáig álltak így, összeöl<strong>el</strong>kezve.<br />
– Mikor hagyjuk abba – kérdezte <strong>Nina</strong>.<br />
– Tőled függ – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Claire. – Te kezdted.<br />
– Szerintem már <strong>el</strong>ég régóta tart.<br />
– Háromra – javasolta Claire.<br />
– Háromra – hagyta rá <strong>Nina</strong>.<br />
Egy lépést hátráltak. Mindketten zavartan, esetlenül álldogáltak. Ismét villámlott, és <strong>Nina</strong> látta,<br />
hogy Claire a távolságot számolja. – Egy egyezer, kettő egyezer, három egyezer…<br />
Dörgés rázta meg az ablakokat.<br />
– Nehogy b<strong>el</strong>éd csapjon a villám – mondta <strong>Nina</strong>.<br />
– Megtettem a k<strong>el</strong>lő biztonsági intézkedéseket – nyugtatta meg Claire.<br />
– Hát igen, a józan ész iskolapéldája vagy – gúnyolódott <strong>Nina</strong>. – Remélem, ha nagy leszek,<br />
olyan leszek, mint te.<br />
– Szerintem még most is <strong>el</strong>ég biztos, hogy soha <strong>nem</strong> nősz f<strong>el</strong> – morogta Claire, miközben<br />
f<strong>el</strong>kapaszkodott a létrán.
<strong>Nina</strong><br />
Időv<strong>el</strong> egy újabb álommal bővült, a négyes számúval. A többi álom sok képe<br />
szerep<strong>el</strong> benne. Kislány vagyok, aki a nevetséges, <strong>el</strong>ől nagy masnis ruhát vis<strong>el</strong>i, és<br />
még mindig úgy érzem, hogy a szoba másik végében illő, tüzes, rettenetes tekintetű<br />
férfihez húz valami.<br />
És ebben az álomban is félek. Nem tudom, mikor múlik <strong>el</strong> ez az érzés. Tudom, hogy<br />
egy nap majd örökre vége, de <strong>nem</strong> tudom, mikor. De most valami új is van az<br />
álomban. Érzem, hogy valaki más is van m<strong>el</strong>lettem. És tudom, ahogy az ember csak<br />
egy álomban tudhatja, hogy ez a másik ember az én pártomon van.<br />
Amikor f<strong>el</strong>ébredek, <strong>el</strong>gondolkodom, ki lehet az. Zoey Benjamin Aztán rájövök,<br />
hogy valahogy mindketten. Ők és egy kicsit az apám is, és nagyrészt a nővérem,<br />
Claire is.<br />
Nem óvhatnak meg a tüzes tekintetű férfitól, vagy a fél<strong>el</strong>emtől, de mert ott vannak<br />
v<strong>el</strong>em az álomban, már <strong>nem</strong> érzek szégyent.
Huszadik fejezet<br />
– Hogy hibáztathatsz éppen engem – fakadt ki Lucas már vagy századszor. – Mindent<br />
<strong>el</strong>követtem, hogy veszítsek. Minden ismerőst f<strong>el</strong>hívtam. És akit <strong>nem</strong> ismertem, azt is. Nálam jobban<br />
senki sem igyekezett veszíteni.<br />
Pár lépéss<strong>el</strong> Zoey mögött kullogott, aki hétfő délután dühös léptekk<strong>el</strong> haladt az utcán az<br />
iskolából a komp f<strong>el</strong>é. Szolidaritásból <strong>Nina</strong> és Aisha is m<strong>el</strong>lette mentek, bár őszintén szólva <strong>Nina</strong><br />
megértette Lucas szempontját. Nem az ő hibája, hogy megválasztották bálkirálynak. Mulatságosan<br />
alakult, de <strong>nem</strong> lehetett Lucast okolni.<br />
– Ha tudnám, hogy <strong>mondja</strong>m le úgy, hogy ne sértsek meg mindenkit a diáktestületben,<br />
megtenném – esküdözött Lucas.<br />
– Te és Louise Kronenberger – sziszegte a nevet Zoey. – Te és az a házhoz hívható cafka!<br />
– Nem az én hibám, hogy nyertem, és az sem, hogy te… hogy <strong>nem</strong> nyertél.<br />
– Lettél a harmadik – segítette ki Zoey. – Ha <strong>nem</strong> tévedek, ezt akartad mondani. Hogy harmadik<br />
lettem. Még csak <strong>nem</strong> is második, míg te, Mr. Messze F<strong>el</strong>ette Állok az Ilyen Dedós Marhaságnak,<br />
Mr. Kemény Fiú, Mr. Klasszabb Vagyok Én Ennél, te nyertél. Te! – em<strong>el</strong>te magasba a karját.<br />
<strong>Nina</strong> hátranézett Lucasra.<br />
– Tapintatlan gazember – utánozta Zoey hangvét<strong>el</strong>ét.<br />
– Csak egy ostoba verseny – tárta szét a karját Lucas. – Te magad mesélted, hogy tavaly a<br />
diáktanácsban vesztettél Buttheadd<strong>el</strong> szemben!<br />
Zoey dühösen megperdült.<br />
– Nem Buttheadd<strong>el</strong> szemben! Ha már tudni akarod, Buttheadet nyolc szavazattal győztem le!<br />
– Beavis-sz<strong>el</strong> szemben viszont veszített, te érzéketlen seggfej – mondta Aisha, és Ninára<br />
kacsintott, ami <strong>el</strong>kerülte Zoey figy<strong>el</strong>mét.<br />
– K-berger – folytatta Zoey. – A suliban már minden pasival lefeküdt.<br />
– V<strong>el</strong>em még <strong>nem</strong> – dörmögte Lucas, aztán összerezzent, és a fogai közt beszívta a levegőt. –<br />
Úgy értem…<br />
– Késő, Lucas – ingatta szomorúan a fejét <strong>Nina</strong>. – Most már nagy bajban vagy.<br />
– Mondd meg, hogy tegyen, amit akar a bálkirálynőjév<strong>el</strong> – tanácsolta Zoey Ninának. – Végtére<br />
is ő a bálkirály.<br />
– Azt <strong>mondja</strong> – tolmácsolta <strong>Nina</strong> –, hogy ha csak egy pillantást vetsz Louise Kronenbergerre,<br />
véged van.<br />
– És mondd meg azt is, hogy biztos találok valakit, aki <strong>el</strong>kísér a szalagavató meccsre, és utána a<br />
bálra, miv<strong>el</strong> az állítólagos barátomnak más dolga lesz – közölte Zoey.<br />
– Ezt majd én – ajánlkozott Aisha. – Lucas, Zoey azt tervezi, hogy keres egy fantasztikusan<br />
jóképű, lehetőleg sárgazdag, f<strong>el</strong>tehetően idősebb srácot, aki miatt meginog az önbizalmad, és<br />
<strong>el</strong>rontja az estédet, mert folyton azon töröd majd a fejedet, hogy esetleg v<strong>el</strong>e csókolódzik.<br />
Lucas <strong>el</strong>őrenyúlt, és <strong>el</strong>kapta Aisha és <strong>Nina</strong> vállát. Megállította a két lányt, de Zoey mit sem<br />
sejtve ment tovább.<br />
– Ti csak maradjatok ki ebből – parancsolt rájuk Lucas.<br />
Futásnak eredt, és utolérte Zoey-t.<br />
– Olyan erélyes és férfias – gúnyolódott Aisha.<br />
– Húsz másodperc egy lehengerlő szájzárig – jósolta <strong>Nina</strong>.<br />
– Lucas <strong>nem</strong> ilyen gyors, és Zoey még egy percig szívatja – vitatkozott Aisha.<br />
<strong>Nina</strong> f<strong>el</strong>tartotta az óráját, hogy mindketten lássák az időt.<br />
– Megállt – közvetített <strong>Nina</strong>.<br />
– Gyerünk már, Zoey – sürgette halkan Aisha.<br />
– Puff! – kiáltott f<strong>el</strong> <strong>Nina</strong>. – Huszonnégy másodperc.
– A francba.<br />
– M<strong>el</strong>lesleg, Eesh, <strong>nem</strong> te voltál, aki Lucasszal kapcsolatban <strong>el</strong>indítottad ezt az egész j<strong>el</strong>ölősdit<br />
– tudakolta <strong>Nina</strong>.<br />
– Naná. De eszedbe ne jusson valaha is <strong>el</strong>árulni Lucasnak és Zoey-nak. Azt hittem, mindketten<br />
nyernek.<br />
– Nagyon romantikus cs<strong>el</strong>ekedet volt tőled – jegyezte meg <strong>Nina</strong>, amikor továbbindultak. – Nem<br />
hittem, hogy képes vagy rá.<br />
– Többé <strong>nem</strong> fordul <strong>el</strong>ő – ígérte Aisha. – Látod, ez is milyen jól sült <strong>el</strong>.<br />
– Le, negyvenkettő, haza, HAZA!<br />
A labda lepattant, és Jake <strong>el</strong>őrevetette magát. Egy lépés, éles balkanyar, meglátta a labdát a<br />
középhátvéd kezében, <strong>el</strong>kapta, lehajolt, jobbra cs<strong>el</strong>ezett, ott a lyuk…<br />
Futott. Kétméteres, háromméteres, <strong>el</strong>ső le, és már semmi sem állja az útját…<br />
A semmiből úgy ütötte <strong>el</strong> valaki, mintha egy kamionnal ütközött volna. F<strong>el</strong>repült a levegőbe, és<br />
a hátára érkezett, de a labdát még akkor sem engedte <strong>el</strong>. A fűből f<strong>el</strong>bámult a tiszta, kék égre, de a<br />
következő pillanatban a csapattársa vigyorgó képe j<strong>el</strong>ent meg fölötte.<br />
– Ugye, <strong>nem</strong> esett bajod – nyújtott kezet Mark Simpson.<br />
– Nekem ugyan <strong>nem</strong> – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Jake, és gyászosan visszavigyorgott. – De ha a jövő héten a bathiak<br />
labdavivő hátvédjét így ütöd <strong>el</strong>, a változatosság kedvéért egyszer megnyernénk a szalagavató<br />
meccset.<br />
Mark hátba veregette.<br />
– Figy<strong>el</strong>j, megint itt a csajod.<br />
– Miféle csajom – kérdezte Jake.<br />
– Miféle, miféle – visszhangozta Mark, <strong>nem</strong> nagy meggyőződéss<strong>el</strong>. – Azt hiszem, tudod, miféle<br />
csaj. De ha <strong>nem</strong> akarod, haver…<br />
– Több esze van annál, semhogy egy vacak söprögetőv<strong>el</strong> járjon – válaszolta Jake.<br />
– Ennyi volt mára, hölgyek! – ordította az edző. – Gyerünk zuhanyozni. McRoyan<br />
– Igen – kapta f<strong>el</strong> a fejét Jake.<br />
– Ha mindkét szemedet nyitva tartod, <strong>nem</strong> ránthatnak le olyan gyakran.<br />
Jake barátságosan a többiek f<strong>el</strong>é tartotta az ujját, mire a csapattársai <strong>el</strong>ismerően nevettek a<br />
rovására.<br />
Lassú kocogással indult vissza a tornaterembe, de lemaradt a többiektől, mintha valami<br />
láthatatlan erő húzná vissza. Megállt, és nézte, ahogy a csapat <strong>el</strong>őrefut. Megfordult. Claire még<br />
mindig ott ült a l<strong>el</strong>átón.<br />
Jake hosszan <strong>el</strong>nézte a magányos, páratlanul gyönyörű lányt. Úgy vonzotta, mint egy fekete lyuk<br />
az arra szálló üstököst. Mit akar tőle Vajon pusztán a bűntudat vezérli, vagy valóban másról is szó<br />
van<br />
És mindez számít-e A magának és Wade emlékének tett fogadalmai <strong>el</strong>lenére megengedte, hogy<br />
segítsen neki, amikor arra volt szüksége. Tegnap <strong>el</strong>ment arra a katasztrofális hússütésre. És most is<br />
oda akart menni hozzá.<br />
Száz méter gyepen és túl sok emléken át nézték egymást. Ha most odaszaladna hozzá, túlesne<br />
mindenen. Végre <strong>el</strong>árulná Wade-et.<br />
Elindult, és útközben levette a sisakját. Claire kecsesen, tökéletesen sétált le a l<strong>el</strong>átóról. Jake<br />
átöl<strong>el</strong>te. Claire ajka szétnyílt.<br />
Wade mindig is azt mondta, hogy gyenge. Talán igaza volt.<br />
De <strong>nem</strong> olyan gyenge, mint ahogy Claire gondolja.<br />
Jake <strong>el</strong>lökte magától: <strong>nem</strong> durván, inkább sz<strong>el</strong>íden <strong>el</strong>tolta. Aztán otthagyta, és vissza sem nézett.<br />
<strong>Nina</strong> a komp ismerős fedélzetén kóborolt, és élvezte Claire hidegfrontjának csípős, friss<br />
levegőjét. Átsepert a vidék f<strong>el</strong>ett a vihar, a világ tisztára mosott és üdítően illatozó lett a nyomában.<br />
A hajó nyomdokvizében két kikötői fóka játszott: lebuktak, aztán újból f<strong>el</strong>bukkantak, és derűsen<br />
bámulták az embereket, akik lemosolyogtak rájuk.
Leült Benjamin m<strong>el</strong>lé. A fiú fülén ott volt a fülhallgató, olykor-olykor halk zenefoszlányokat<br />
hozott a szél. <strong>Nina</strong> egy darabig <strong>el</strong>nézte Benjamint. Néhány méternyire ült csak tőle, de <strong>nem</strong><br />
tudatában a j<strong>el</strong>enlétének. Ahogy máskor sem, gondolta szomorkásán a lány. Minden úgy van, ahogy<br />
lenni szokott.<br />
<strong>Nina</strong> odanyúlt, és f<strong>el</strong>em<strong>el</strong>te az egyik fülhallgatót.<br />
– Mit hallgatsz<br />
– Zenét – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te Benjamin. Kikapcsolta a Walkmanjét, és lehúzta a fülhallgatót, így most a<br />
nyakában lógott.<br />
– Meg ne kérdezd – figy<strong>el</strong>meztette <strong>Nina</strong>.<br />
– Mit<br />
– Hogy hogy érzem magam. Zoey már kérdezte, Jake is. És Aisha. Meg Lucas. Tad Crowley.<br />
Két tanárnő és a menza egyik kiszolgálónője. A fél világot az izgatja, hogy vagyok.<br />
– Gyorsan terjednek a hírek – vonta meg a vállát Benjamin. – Kedvességből teszik.<br />
– Tudom. Mégis szörnyen megvis<strong>el</strong>i az idegeimet. Úgy érzem, mintha a fejemen egy hatalmas<br />
neonfény égne, és ezt hirdetné: áldozat. Nem vagyok már a különc, furcsa, „marslakó” <strong>Nina</strong>, inkább<br />
csak a szegény <strong>Nina</strong>.<br />
– Nekem mondod – bólogatott Benjamin.<br />
– Járnom k<strong>el</strong>l az egyetemes agykurkászhoz. Úgy hallom, <strong>nem</strong> lehet addig érettségizni, míg az<br />
embernek nincs legalább egy komoly l<strong>el</strong>ki problémája, amihez szakember segítségét k<strong>el</strong>l igénybe<br />
vennie.<br />
– Nagy divatja van – h<strong>el</strong>yes<strong>el</strong>t Benjamin. – Nem gondoltál még arra, hogy j<strong>el</strong>entkezz Oprah<br />
kibeszélős műsorába, és a magánéletedd<strong>el</strong> a fél országot szórakoztasd<br />
– Inkább a Sally-t célzom meg, az dzsuvásabb. M<strong>el</strong>lesleg jó ismeretségben vagyok valakiv<strong>el</strong>, aki<br />
a világon a legjobban ért ahhoz, hogy vegyen rá embereket, hogy úgy bánjanak v<strong>el</strong>e, mintha semmi<br />
baja sem volna.<br />
Benjamin <strong>el</strong>vigyorodott.<br />
– Az egész csak színjáték.<br />
– Nem annak tűnik – f<strong>el</strong><strong>el</strong>te komolyan <strong>Nina</strong>. – Még sosem láttam, hogy önsajnálatba menekültél<br />
volna. Egyszer sem.<br />
– Akkor egyszer éjnek idején nézz meg. Hajnali három-négy körül, amikor f<strong>el</strong>ébredek, és <strong>nem</strong><br />
jön álom a szememre. Fekszem, és végiggondolom az állásokat, amiket sosem tölthetek be, a<br />
nagyszerű h<strong>el</strong>yeket, amiket sosem láthatok, a remek dolgokat, amiket sosem csinálhatok.<br />
Elképz<strong>el</strong>em a napot, amikor végigmegyek az utcán, és néhány srác odajön, és amikor látják, milyen<br />
tehetetlen vagyok, a szart is kiverik b<strong>el</strong>őlem.<br />
– Nem is sejtettem, hogy ezt teszed – sóhajtott f<strong>el</strong> szomorúan <strong>Nina</strong>.<br />
– A keserűségből bőven kijutott nekem is. Egyszer próbálj meg álmodni, amiben mindent<br />
tökéletesen látsz, aztán… ébredj f<strong>el</strong>, és ne láss semmit. – Kényszeredetten <strong>el</strong>mosolyodott. –<br />
Jesszusom, most aztán még saját magamat is lehangolom.<br />
– Végtére is a Depressziós Lúzereknek fenntartott szakaszban ülünk – emlékeztette <strong>Nina</strong>.<br />
– Tényleg Pedig azt hittem, hogy a Kerge Optimistákhoz ültem!<br />
– Honnan tudtad volna Hisz <strong>nem</strong> látsz.<br />
Benjamin bólintott. – Rendbe fogsz jönni, <strong>Nina</strong>. Az emberek is túlteszik rajta magukat.<br />
Nemsokára megint csak a különc, furcsa, „marslakó” <strong>Nina</strong> lesz<strong>el</strong>. Addig meg tégy rá magasról. Ne<br />
hagyd, hogy a szánalom lebírjon.<br />
– Tudom, hogy te sosem hagytad.<br />
Benjamin f<strong>el</strong>sóhajtott, aztán <strong>el</strong>mosolyodott. – Mindent <strong>el</strong>követtem, hogy lehetetlenné tegyem a<br />
szánakozást.<br />
– A gyümölcskocsonya – kuncogott <strong>Nina</strong>. – Klasszikus szám. Vagy rávettél, hogy tejet fújjak az<br />
orromon át. Vagy amikor bementél a lányöltözőbe, ahol a szurkolócsapat vetkőzött<br />
Benjamin most már hangosan nevetett. – Igen, én vagyok a boldog vak srác! – mondta halvány<br />
öniróniával. – Mindig arra gondolok, hogy a pokolba is, ha az emberek sajnálkoznak rajtam, akkor<br />
meg k<strong>el</strong>l lep<strong>nem</strong> őket. Azt hiszik, tudják, mi vagyok, és hogy érzem magam. Ezért aztán mindig
azon igyekszem, hogy találgatásra kényszerítsem őket. Azt teszem, amire <strong>nem</strong> számítanak, például<br />
kifigurázom, hogy <strong>nem</strong> tudok szépen enni, vagy <strong>el</strong>hitetem v<strong>el</strong>ük, hogy kifundáltam, hogy fordítsak<br />
mindent a magam <strong>el</strong>őnyére. Képz<strong>el</strong>d, még mindig vannak olyan srácok, akik azt hiszik, hogy – bár<br />
<strong>nem</strong> tudni, hogyan –, de sikerült mezt<strong>el</strong>enül látnom a szurkolólányokat.<br />
– Az emberek csodálnak – komolyodott <strong>el</strong> <strong>Nina</strong>. – Régóta <strong>nem</strong> mondják, hogy szegény<br />
Benjamin.<br />
– Aligha hiszem, hogy bárki csodálna – csipk<strong>el</strong>ődött Benjamin.<br />
– Én igen – csúszott ki <strong>Nina</strong> száján, mi<strong>el</strong>őtt meggondolhatta és leny<strong>el</strong>hette volna. – Szerintem<br />
hihetetlen ember vagy.<br />
Benjamin valóban <strong>el</strong>pirult. Ez egyszer <strong>nem</strong> talált szavakat. – Ó, én… <strong>nem</strong> is…<br />
– És tudod, mit – kérdezte <strong>Nina</strong> hirt<strong>el</strong>en támadt vakmerőségg<strong>el</strong>.<br />
– Mit<br />
<strong>Nina</strong> torka <strong>el</strong>szorult, alig bírt megszólalni.<br />
– Hát… – ny<strong>el</strong>t egy nagyot, majd sután folytatta: – Én… szóval… kedv<strong>el</strong>lek. – Az utolsó szót<br />
már motyogta, és rögtön a tenyerébe is temette az arcát. Az ujjai között kukucskált ki. Benjamin a<br />
homlokát ráncolta.<br />
– Komolyan<br />
<strong>Nina</strong> mély lélegzetet vett. – Nem nagy ügy. Csak éppen az a véleményem, hogy klassz srác<br />
vagy.<br />
– Szóval <strong>nem</strong> arról van szó, hogy te…<br />
– De igen! – robbant ki Ninából. – Igen, pontosan erről van szó, Benjamin! És tudd meg, hogy<br />
<strong>nem</strong> csak vak vagy, de korlátolt is! Még ha látnál, sem vennél észre semmit. Nem is értem, miért<br />
kedv<strong>el</strong>lek, mert néha te vagy a világon a legnagyobb tökfej.<br />
– Á… szóval… randizni akarsz v<strong>el</strong>em<br />
– Úgy valahogy.<br />
– És a szalagavató Nincs partnerem.<br />
– Oké, <strong>el</strong>megyek v<strong>el</strong>ed, de ez most <strong>nem</strong> lesz olyan, mint a portlandi hangverseny! Amikor úgy<br />
tettél, mintha én volnék arra az estére a sofőröd.<br />
Benjamin hamiskásan <strong>el</strong>mosolyodott. – Senki sem számítana arra, hogy együtt megyünk <strong>el</strong> a<br />
szalagavató bálra.<br />
– Hát arra gondolok, hogy a pokolba is, ha az emberek sajnálkoznak rajtam, meg k<strong>el</strong>l lep<strong>nem</strong><br />
őket – idézte <strong>Nina</strong> Benjamin szavait.<br />
– Egy vak sráccal táncolni veszélyes is lehet.<br />
– Sebaj – mondta <strong>Nina</strong>. – Ha hozzám érsz, valószínűleg úgyis hisztériás rohamot kapok.<br />
– Akkor hát megegyeztünk. Randi.<br />
– Igen. Randi.
Huszonegyedik fejezet<br />
Aisha Zoey-ék háza <strong>el</strong>őtt köszönt <strong>el</strong> Zoey-tól és Lucastól, és f<strong>el</strong>f<strong>el</strong>é kapaszkodott a saját otthona<br />
f<strong>el</strong>é. Éppen az <strong>el</strong>ső nagy kanyarban járt, amikor meggondolta magát. Ha most rögtön hazamegy, az<br />
anyja biztos bevonja valami takarításba vagy javításba, ami a leckéje m<strong>el</strong>lett lefoglalná az estéjét.<br />
És hétfő van, gondolta. Hétfő esténként Passmore-ék zárva vannak, ami azt j<strong>el</strong>enti, hogy<br />
Christophernek <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>l főznie.<br />
Befordult azon a sarkon, ahonnan az út visszavitt a Leeward Drive-ra. Lehet, hogy Christopher<br />
otthon van, lehet, hogy <strong>nem</strong>. De inkább v<strong>el</strong>e van, mint otthon. A szombati randijuk volt élete<br />
legromantikusabb estéje. És az azt követő vasárnap lementek úszni a tóhoz. Ah<strong>el</strong>yett, hogy <strong>el</strong>ege<br />
lett volna Christopherből, az együtt töltött idő az <strong>el</strong>lenkező hatást érte <strong>el</strong>.<br />
Kár, hogy <strong>nem</strong> jár már iskolába. Kár, hogy olyan sokat dolgozik. Itt egy óra, ott pár óra együttlét.<br />
– Akkor hát hivatalos – mondta magában. – Ezúttal horogra akadtál.<br />
Talán <strong>el</strong> k<strong>el</strong>lene árulnia Christophernek, mit érez iránta. Még egyszer sem mondta, és<br />
Christopher sem kérdezte. Egyikük sem mondta ki eddig a rettegett Sz-betűs szót.<br />
Biztos halálra rémülne tőle. És valószínűleg azt hiszi majd, hogy <strong>el</strong>ment az esze, gondolta Aisha.<br />
De az is lehet, hogy ő is így érez.<br />
Aisha egy pillanatra átengedte magát, gondolatban élvezett<strong>el</strong> fontolgatta a lehetőséget. Ha ő<br />
mondaná ki <strong>el</strong>őször, talán Christopher ny<strong>el</strong>vét is megoldaná.<br />
Bár még jobb lenne, ha Christopher mondaná ki <strong>el</strong>őször. Így <strong>nem</strong> k<strong>el</strong>lene szembesülnie azzal a<br />
lehetőségg<strong>el</strong>, hogy Christopher leesett állal, dadogva fogadja a vallomását.<br />
A hűvös, késő délutántól f<strong>el</strong>dobva sietett végig az úton. Jobbról a strandot félig <strong>el</strong>lepte a dagály,<br />
és a nap már meredeken alászállt a láthatáron. Maine-ben korán rövidülnek a napok. Hamarosan<br />
már délután ötkor éjszakai sötétség lesz.<br />
Odaért a rozoga viktoriánus házhoz, és miután már egészen jól kiismerte magát, benyitott, és<br />
várakozás t<strong>el</strong>jes örömm<strong>el</strong> ment f<strong>el</strong> a lépcsőn.<br />
Talán meg<strong>mondja</strong> Christophernek, talán <strong>nem</strong>. Talán kivárja, hogy a fiú legyen az <strong>el</strong>ső. Ostoba<br />
játék, tudja, de ami Christophert illeti, f<strong>el</strong>hagyott minden józan látszattal.<br />
Bekopogott Christopher ajtaján. Bentről zajt hallott, és boldogan dobbant meg a szíve. Itthon<br />
van!<br />
Aisha egy gyors mozdulattal megigazította a haját, és a következő pillanatban nyílt az ajtó.<br />
Christopher sortban, mezt<strong>el</strong>en f<strong>el</strong>sőtestt<strong>el</strong> állt <strong>el</strong>őtte, és Aisha abban a percben érezte, hogy<br />
szereti. Meg is <strong>mondja</strong> neki, és pokolba a következményekk<strong>el</strong>.<br />
– Szia! – köszönt mosolyogva.<br />
– Aisha – suttogta halkan a fiú.<br />
Aisha lábujjhegyre állva meg akarta csókolni, de Christopher <strong>el</strong>húzódott. A háta mögött Aisha<br />
valami mozgásra lett figy<strong>el</strong>mes.<br />
Aisha a fiú szemét fürkészte; kifejezést<strong>el</strong>ennek látta, és észrevette azt is, hogy kerüli a tekintetét.<br />
– Most <strong>nem</strong> alkalmas – szabadkozott Christopher. – Nem tudtam, hogy átjössz.<br />
Aisha ismét valami mozgást látott, és most már azt is tisztán ki tudta venni, hogy a lehetetlenül<br />
hosszú hajú lány egy laza mozdulattal Christopher ágyának szélére gördül, és f<strong>el</strong>áll.