Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Majdnem elnevettem magam, ám fenséges derű volt az. Ránéztem, egy pillanatig azt hittem,<br />
nem jól hallom. Ő azonban még nem fejezte be.<br />
– Majd elképzelem, hogy lemegyek a falusi fogadóba és ágyamba fogadok minden férfit, aki<br />
arra jár: durva embereket, nagydarab embereket, öregembereket, suhancokat. Csak fekszem ott,<br />
és magamba fogadom őket, egyiket a másik után, és valami mennyei diadalt érzek, magát a<br />
tökéletes szabadságot, és egyáltalán nem érdekel, mi van az ön apjával és a fivéreivel, élnek-e,<br />
halnak-e. Abban a pillanatban tökéletesen önmagam vagyok. Nem tartozom senkihez.<br />
Szóhoz se jutottam a megbotránkozástól és a hüledezéstől, ugyanakkor pokolian nevettető is<br />
volt a gondolat. Istentelenül mulatságos volt elképzelni, mit szólna az apám, a fivéreim és a<br />
nagyképű falusi szatócsok.<br />
Hogy mégse hahotáztam, az azért volt, mert úgy gondoltam, anyám meztelen képén csak nem<br />
illik nevetni. Azért nem tudtam teljesen csöndben maradni. Kurtán fölnyikkantam, ő bólintott egy<br />
félmosollyal, és fölvonta szemöldökét, mintha azt mondaná: értjük mi egymást.<br />
A végén mégis kirobbant belőlem a kacagás. Öklömmel csapkodtam a térdemet és az ágy<br />
fájába vertem a fejem. Anyám is majdnem nevetett a maga csöndes módján.<br />
Különös pillanat volt. Hogy így, csaknem brutálisan emberinek mutatkozott ott ez<br />
valósággal kiszakította környezetéből. Értettük egymást, és most az se nagyon számított,<br />
mennyire neheztelek rá.<br />
Kivonta hajtűjét, és lebocsátotta fürtjeit a vállára.<br />
Még talán egy óráig üldögéltünk némán. Nem kacagtunk, nem szóltunk többet; csupán a tűz<br />
lobogott, és anyám ott volt mellettem.<br />
Elfordult, hogy lássa a lángot. Gyönyörködtem arcélében, finom orrában, ajkában. Majd<br />
visszanézett rám, és ugyanazon a szilárd, egyenletes hangon, minden szükségtelen felindulás<br />
nélkül annyit mondott:<br />
– Sose fogok elmenni innen. Halódom.<br />
Elhűltem. Az a kis korábbi megrendülés semmi volt ehhez.<br />
– A tavaszt még megélem, esetleg a nyarat is. De még egy telet már nem élek túl. Tudom. Ez a<br />
fájdalom a tüdőmben túlságosan gonosz.<br />
Rémült kis nyögés szakadt fel belőlem. Úgy rémlik, előre is hajoltam, és azt mondtam: –<br />
Anyám!<br />
– Ne többet – kérte.<br />
Azt hiszem, gyűlölte, ha anyámnak szólongatják, de nem tehettem róla.<br />
– Csak el akartam mondani valakinek. Hogy hangosan is halljam. A legnagyobb mértékben<br />
iszonyodom tőle. Félek tőle.<br />
Szerettem volna megfogni a kezét, de tudtam, hogy nem tűrné. Viszolygott az érintéstől.<br />
Sohasem karolt át senkit. így csak a tekintetünk ölelkezett. Könnybe lábadt szemmel néztem rá.<br />
Megpaskolta a kezemet.<br />
– Ne gondoljon rá sokat – kérte. – Én se teszem, csak nagy ritkán. De föl kell készülnie, hogy<br />
ha eljön az idő, tudjon élni nélkülem is. Alighanem bajosabb lesz, mint képzelné.<br />
Mondani akartam valamit, de nem találtam a szavakat.<br />
Anyám ugyanolyan csendesen távozott, ahogy jött.<br />
Noha egyetlen megjegyzést sem tett ruhámra, szakállamra, ijesztő külsőmre, küldetett a<br />
cselédekkel tiszta ruhát, borotvát és meleg vizet, én pedig némán tűrtem, hogy rendbe szedjenek.<br />
3<br />
Lassan kezdtem erőre kapni. Nem emésztettem már magam a vadászat emlékével, hanem<br />
anyám szavain törtem a fejemet. Elgondolkoztam „a legnagyobb mértékben iszonyodom” –