A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Ennek a védőzónának a kiépítésében elsősorban egyik patronáltja, tarkői Tahy Ferenc szigetvári főkapitány<br />
(1550–1553), valamint számos – várkapitányként szolgáló vagy várbirtokosként a Dél-Dunántúlon élő –<br />
familiárisa volt segítségére.<br />
A dél-dunántúli védelmi övezet önállósodását, azaz a főhadparancsnokok, majd a Ebersdorf és Sforza<br />
főhadimarsallok ellenőrzése és igazgatása alóli fokozatos kicsúszását Nádasdy erőteljes fellépése, páratlan<br />
kapcsolatrendszere és elismertsége mellett még több fontos tényező segítette elő. Egyrészt a főkapitányi<br />
hadak egy jelentős része, az említett 200 lovas fele és 150 hajdú ebben az időben továbbra is és állandóan a<br />
baranyai–somogyi várláncolat kulcsában, Szigetváron teljesített szolgálatot, 354 16 ami már önmagában is igen<br />
megerősítette az idegen főtisztekkel szemben a dunántúli főkapitány itteni befolyását. Másrészt és ez volt a<br />
lényegesebb változás, Nádasdy második főkapitánysága alatt egyre több várba (Kaposvár, Babócsa, Lak,<br />
Somogyvár) került Ferdinánd király magyarországi 102és külföldi jövedelmeiből (és nem a rendek által<br />
megszavazott hadiadóból) fizetett őrség. Ezek felett azonban a tényleges irányítást az arra elvileg utasított<br />
főhadparancsnokok és főhadimarsallok helyett fokozatosan Nádasdy vette át.<br />
Ennek köszönhetően Nádasdy előző főkapitányságával ellentétben, amidőn pusztán a dikából felfogadott<br />
vagy a vármegyék által kiállított, csekély létszámú és csak időlegesen szolgáló csapatokkal rendelkezett,<br />
most már valóban komolyabb katonaság felett kezdett parancsnokolni. A főkapitány és az általa kézben<br />
tartott királyi várkapitányok térnyerésével magyarázható tehát, hogy Ebersdorfnak, majd még inkább<br />
Pallavicininek a Balatontól délre fekvő terület határvédelmének irányításába egyre kisebb beleszólása<br />
maradt. A dunántúli főkapitány helyzetét ugyanakkor a természetföldrajzi viszonyok is jelentősen segítették,<br />
hiszen a nagy távolságok és a Balaton képezte határvonal miatt nem is nagyon volt már többé lehetőség a<br />
tótól északra és délre fekvő területek, azaz az egész Dunántúl hadügyének egy kézben történő irányítására.<br />
Mindez végső soron azt jelentette, hogy az országos főkapitány pozíciói a magyarországi hadügy<br />
irányításában jelentősen megerősödtek. Nádasdy tehát ezekben az esztendőkben, elsősorban a Dunántúl<br />
délnyugati részén nemcsak megtorpedózta a bécsi hadvezetés 1547-ben Erdődy Péter kinevezése kapcsán<br />
kifejtett törekvéseit, hanem még erősítette is a magyar rendek dunántúli és egyúttal országos pozícióit. Ez<br />
még annak ellenére is igaz volt, hogy a Győr szomszédságában fekvő várak katonaságának irányítására –<br />
miként megismertük – Nádasdy befolyása még közeli sárvári udvara ellenére is rohamosan csökkent, sőt<br />
gyakorlatilag ugyanúgy elveszett, mint az idegen főtiszteknek a Balatontól délre fekvő területeken.<br />
Noha Nádasdy befolyásának erősödése a hadügy területén számos tekintetben sértette a bécsi hadvezetés<br />
érdekeit, az együttműködni kész Salm főhadparancsnok hamar belátta, hogy rengeteg magyarországi feladata<br />
mellett nemhogy káros, hanem egyenesen hasznos számára Nádasdy dél-dunántúli tevékenysége. Hatásköre<br />
ezáltal ugyan csökkent, viszont egy olyan területen tehermentesítette őt a dunántúli főkapitány, amely<br />
egyrészt nem esett a törökök legfőbb hódítási irányvonalába, Bécs felé, másrészt amelynek ekkor még elég<br />
jelentős hátországa volt, benne többek között éppen Nádasdy kanizsai uradalmával. Ezzel a rugalmassággal<br />
magyarázható, hogy Salm és helyettese, Ebersdorf nem léptek fel kíméletlenül Nádasdyval szemben, sőt<br />
elismerték szerepét. A magyar rendeket képviselő helytartó, Várday Pál és maga Nádasdy is belátta, hogy az<br />
idegenből érkező, nélkülözhetetlen segélyek miatt engedményekre kényszerülnek, és még mindig jobb az<br />
ezek árán való együttműködés, mint az állandó összeütközés. Ennek köszönhető, hogy ezekben az<br />
esztendőkben már mindkét fél komolyan számít(hat)ott a másik katonai segítségére, és fel sem merült, hogy<br />
kétségbe vonja a másik támogatásának szükségességét a határvédelem hatékonyabb ellátása érdekében.<br />
Mindez ragyogóan tükröződik abból a tervezetből, amelyet 1548-ban a helytartó és tanácsosai a februárban<br />
befejeződött országgyűlés szorgalmazására (3. tc.) az alábbi formában dolgoztak ki: 355 17<br />
35416 1549: MOL E 136 MKA Div. inst. Köt. 1. fol. 9–13. és MOL E 21 Ben. res. 1549. hónap és nap<br />
nélkül. Több hibával kiadta: Thallóczy, 1877. 171–172., valamint újra Illésy, 1897. 115–118. Részletesen<br />
idézte még: Szendrei, 1888. 418–419.; 1551: „Nam praeter ducentos equites, ad quos ego a Vestra<br />
Sacratissima Maiestate ordinem habeo, et pedites Zygethyenses, nullae gentes sunt. Ex illis quoque ducentis<br />
equitibus centum teneo in Zygeth, cogitet Vestra Sacratissima Maiestas, quid cum centum equitibus facere<br />
possim.” MOL E 185 MKA Nádasdy cs. lt., Missiles, Nádasdy Tamás I. Ferdinándhoz. 1551. február 5.,<br />
Kanizsa; 1552: Uo. Nádasdy Tamás Ehrenreich von Königsberghez. 1552. május 31., Léka.<br />
35517 „Limitacio equitum et peditum circa Danubium in arcibus ac fortaliciis ac penes capitaneos generalem<br />
et supremos durantibus induciis collocandorum.” ÖStA HHStA Hungarica AA Fasc. 55. Konv. B. fol. 155–<br />
164., ill. egy bevezetőjében rövidebb, de adataiban csaknem megegyező változat: MOL E 211 MKA Lymbus<br />
Series II. Tétel 3. fol. 3–8. Ez utóbbi kiadása: Illésy, 1892. 544–547. Vö. még: Takáts, 1908. 263.