A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
iztonságának garantálására külön védelmi övezetet szervezett – miként ugyanezt nagyjából szintén ez időre<br />
Karintia, Krajna és Stájerország védelmére a horvát–szlavón területeken is megvalósította. 338 107 Az osztrák<br />
rendek tehát elérték céljukat. Igen jelentős áldozatok árán, de megvalósulni látszott azon nagy célkitűzésük,<br />
hogy a törököt még saját tartományaik határán kívül, az uralkodójuk által kormányzott Magyarország<br />
területén tartóztassák fel. Gall főkapitány 1556. évi kinevezésével pedig véglegesen eldőlt az a kérdés is,<br />
amely még egy évtizede nyitva állt. Nevezetesen ő és utódai – a Mohács előtti bánokkal és az alsó részek<br />
főkapitányaival ellentétben – nem lettek, de nem is lehettek a Balaton és a Duna közötti országrész polgári<br />
kormányzói. Ez 97elsősorban azzal állt összefüggésben, hogy egyrészt ettől kezdve egészen a 17. század<br />
végéig a győri főkapitányi tisztséget idegen főtisztek töltötték be, másrészt maguk csak a határvédelem<br />
egyik, ugyan a meghatározóbb elemével, a végvárak katonaságával rendelkeztek, a vármegyei és nemesi<br />
csapatokkal nem. Ez a magyar rendek jelentős kiszorulását jelentette ennek az országrésznek a hadügyi<br />
kormányzatából és határvédelméből.<br />
A nemesi–rendi hadkiegészítésű kontingensek felett az elkövetkező másfél évszázadban a dunántúli<br />
főkapitányok, illetve – amennyiben a tisztséget betöltötték – a nádorok parancsoltak. ők a magyar rendek<br />
legfőbb hadügyi képviselőiként viszont mindig arra törekedtek, hogy (amennyire csak lehetséges)<br />
korlátozzák a győri főkapitányok hatáskörét. Be kellett látniuk, hogy az idegen főtisztek munkájának<br />
köszönhetően az ország védelme szempontjából az egyik legfontosabb területnek, a Győrtől délre fekvő<br />
végváraknak az irányításába szinte semmiféle beleszólásuk nem maradt. 1554 tavaszától céljaik<br />
megvalósítására kiváló lehetőségük adódott, hiszen ettől az időtől Nádasdy Tamás személyében ismét<br />
betöltötték a legmagasabb magyarországi főméltóság, a nádor tisztét. Törekvéseiket az is elősegítette, hogy<br />
ugyancsak Nádasdynak köszönhetően a dunántúli országos főkapitány tiszte az 1540-es évek második felétől<br />
igen megerősödött. Ez pedig – miként azt a következő fejezetben megismerheti az olvasó – jelentős<br />
mértékben hozzájárult ahhoz, hogy az új nádor hadügyi téren igen tekintélyes hatáskörhöz jusson.<br />
984. Magyar főkapitányok a Dunántúlon (1546–1554)<br />
1546 elején történt lemondása után – Késás Pál tiszavirág-életű főkapitányságát, majd a tisztség rövid ideig<br />
tartó üresedését követően – Nádasdy Tamás 1548 májusától ismét a Dunántúl országos főkapitánya volt. Az<br />
1547-ben megüresedett tisztséget a magyar rendek és különösen a dunántúli nemesség mindenképpen<br />
mielőbb be kívánta tölteni, hiszen a törökökkel kötött békesség ellenére az ellenséges betörések tovább<br />
folytatódtak. A magyar rendek számára pedig létkérdés volt, hogy bécsi hadvezetés még csak éppen<br />
megkezdődő kísérletei mellett az országos főkapitányok révén maguk is minél jelentősebb mértékben<br />
kivegyék részüket területeik védelméből, valamint folytassák az általuk életre hívott országos főkapitányi<br />
rendszer hatékonyabbá szervezését. Témánk szempontjából e tekintetben a dunántúli rendek 1547<br />
januárjában Hídvégen, majd augusztus második felében Körmenden tartott részgyűlése bírt különös<br />
jelentőséggel.<br />
Az osztrák rendekhez hasonlóan – ugyan meglehetősen szorult lehetőségeik között, de – a dunántúli rendek<br />
is külön segélyekkel megszavazásával próbálták a Dráva és a Duna közötti terület védelmét fokozni. Januári<br />
hídvégi gyűlésükön ennek érdekében az országos hadiadón kívül minden portára egy forintnyi, két részletben<br />
teljesítendő külön adót vetettek ki. Mivel tisztában voltak azzal, hogy az adó behajtása meglehetősen<br />
hosszadalmas – katonák felfogadásához viszont azonnali összegekre volt szükség –, kötelezték a birtokos<br />
nemeseket, hogy jobbágyaik adójának egynegyedét maguk előlegezzék meg. A befolyt segélyekből 400<br />
könnyűlovast kívántak tartani, négy csapatra osztva és a legveszélyeztetettebb helyekre rendelve azokat. A<br />
100 fős huszárcsapatok élén a Balatontól délre Pácodon Porkoláb Márton, Csurgón és Berzencén pedig<br />
Horváth Márk, míg attól északra Devecserben Pethő Péter, Pápán pedig Szarka Pál álltak volna. 339 1 Az<br />
előbbiek feladata Baranya és Zala, míg az utóbbiaké Vas és Sopron megyék védelmének segítése volt a török<br />
portyázókkal szemben. Ennek érdekében Pethő és Szarka az általuk tartott lovasokból összesen 50 főt<br />
Tapolca városába tartozott küldeni, amely a Veszprémből jövő utat védelmezte. A négy kapitánynak a<br />
hírszerzési, mustra- és fizetési ügyekben segítőül devecseri Choron Jánost, valamint Nádasdy Tamás ismert<br />
familiárisát, Csányi Ákost rendelték. A Rába fontosabb hídjainak (Pápoc, Kesző és Bodonhely) védelmére<br />
ugyanakkor Nádasdy Tamástól nyolc puskás gyalogokat kértek, akiket szintén a hadisegélyből kívánták<br />
fizetni. 340 2 Ismerve azonban a hadiadó beszedésének körülményeit, a kontingensek jelentőségét nem szabad<br />
338107 Az igen jelentős irodalomból: Vaníèek, 1875. 26–34..; Amstadt, 1969. 19–52.; Rothenberg, 1970.<br />
33–39. és Kaser, 1997. passim.<br />
3391 Porkolábra, aki 1549-ben már Nádasdy Tamás kapitánya volt: Timár, 1989. 63.; Horváthra: Szakály,<br />
1987. 48.; Pethőre: Pálffy, 1998. 158. és őze, 1996. passim; Szarkára: Komáromy, 1911. 537–546.<br />
3402 MOE, III. köt. 65–66. és 73–77.: No. I. Choronra: Mednyánszky, 1885. és Csányira újabban: őze,