A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
A Hódoltság Kora - Habsburg Történeti Intézet
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
154Mindezek ellenére a magyar politikai–katonai vezető rétegnek nem lehetett könnyű elviselni, hogy<br />
általában a hadügy, mindenekelőtt pedig a császárváros védelmét garantáló győri főkapitányság irányításából<br />
kiszorultak. Nyomatékosan hangsúlyozni szeretnénk azonban – miként erről majd az egész magyarországi<br />
határvédelmi rendszer fejlődéséről írandó összefoglalónkban külön értekezni fogunk –, hogy a győri<br />
főkapitányság kapcsán megismert helyzet az ország egészére egyáltalán nem általánosítható. A Drávától az<br />
erdélyi végekig terjedő határvédelemben a magyar rendek részvétele sokkal jelentősebb volt annál, mint<br />
amilyen arányban a végvári katonaság eltartásában és az egyéb hadi kiadások (például hadianyag-ellátás,<br />
dunai flotta felszerelése) fedezésében – készpénzben legalábbis, hiszen a felmérhetetlen ingyenmunkáról és a<br />
termelőerőket elpusztító háborúskodásról sem szabad megfeledkeznünk – szerepet vállaltak. Ezzel<br />
magyarázható, hogy a Dunántúlon, elsősorban a törökök fő támadási vonalába eső császárváros védelme<br />
miatt kialakult szituációtól eltérően az ország északnyugati és északkeleti területein, azaz a bányavidéki és a<br />
felső-magyarországi végvidékeken a magyar rendek és nagybirtokosok szerepvállalása és irányító<br />
tevékenysége igen jelentős volt, sőt a 17. században szinte kizárólagossá vált. Mindez pedig a hadügyek<br />
központi irányítása terén való visszaszorulás ellenére a magyar rendek még mindig jelentős befolyásáról és<br />
erejéről tanúskodott.<br />
Nádasdy persze volt olyan markáns személyiség és jó politikus, hogy a kudarcba fulladt tárgyalások ellenére<br />
se mondjon le 1576–1577-ben elutasított terveiről. Ráadásul az idő neki dolgozott, hiszen egyrészt a bécsi<br />
hadvezetés maga is mielőbb szerette volna betölteni a tisztséget, mivel még a 250 fős főkapitányi csapat is<br />
bármikor jól jött a végváriak nyújtotta határvédelem kiegészítésére, másrészt az újra erőre kapó rendek egyre<br />
gyakrabban álltak elő szokványos követelésükkel, nevezetesen azzal, hogy a legjelentősebb végvárak (Eger,<br />
Kanizsa stb.) kapitányi és a kerületek főkapitányi tisztét az uralkodó csakis magyaroknak adományozza. 560 30<br />
Közben pedig Rudolf király idegen főtisztjei – például a Zrínyi távozása után 1577 nyarán Kanizsára rendelt,<br />
Andreas Kielman von Kielmansegg főkapitány 561 31 –, sőt az 1578 tavaszán tartott diétán maguk a rendek is,<br />
sürgették 155a dunántúli kerületi generálisi tisztség mielőbbi betöltését. 562 32 Erre eddigi ismereteink szerint<br />
csak 1582 márciusában került sor, amikor az uralkodó a másodszor is vonakodó 563 33 Zrínyi Györgyöt<br />
nevezte ki mind dunántúli kerületi, mind kanizsai végvidéki főkapitánnyá. 564 34 Az utóbbi tisztség ifjabb<br />
esse … sed cum ea illorum sustentationi nequaquam sufficiant, ex aliorum etiam regnorum et provinciarum<br />
contributionibus haud parum superaddi necesse est … si modo in futurum eadem ab exteris illis regnis et<br />
provinciis expectari velint auxilia, sicuti certe illa adeo necessaria sunt, ut Maiestas Sua iis nulla ratione<br />
carere queat, Maiestas Sua earum nationum hominibus utatur.” MOE, V. köt. 383.: No. VIII. Miksa király<br />
válaszirata a pozsonyi országgyűlés felterjesztésére. 1572. március 22.<br />
56030 Ezt a kérdést az 1580-as években Rudolf császár és a Haditanács könnyen megválaszolták,<br />
hangsúlyozván, hogy például Eger vagy Kanizsa esetében sem a magyarok, sem az idegenek nem voltak<br />
kizárva a tisztségviselésből, sőt inkább magyar, mint német főkapitányok töltötték be ezeket: „Interim tamen<br />
Maiestas Sua ac divi eiusdem praedecessores nec Hungariae indigenas ab officiis militaribus excluserunt, sed<br />
maiores praefecturas, quales sunt Agriensis et Canisiensis, hactenus sine discrimine vel huius, vel alterius<br />
nationis personis contulerunt; quin etiam plures iis locis Hungaros, quam Germanos praefuiise meminit.”<br />
(Uo. VII. köt. 89–90.: No. VII. Rudolf király válasza a magyar országggyűlés feliratára. 1582. január, ill. vö.<br />
még ugyanezt a kerületi főkapitányságok, valamint a palotai és pápai kapitányságok kapcsán: Uo. 148.: No.<br />
IV.) Ez pedig valóban megfelelt az igazságnak. (Lásd e tekintetben az egri kapitányok életrajzait Szabó J.<br />
Gy., 1982., valamint Pálffy, 1997/1. passim.) Persze Győrről és Komáromról a bécsi hadvezetés is igyekezett<br />
mindig „megfeledkezni” vagy elterelni azokról a kérdést.<br />
56131 MOL A 97 Kancel. lt., Hung. et Trans. Tétel A. 2. fol. 440–441. (1578. október 27.) Vö. még Kielman<br />
egyik további sürgetése 1579. január 22. előtt: MOL E 144 MKA Tört. eml. Belügy (Doboz 1.) fol. 750.<br />
56232 Ezzel kapcsolatban vö. az országgyűlés második feliratára adott uralkodói választ: „Ad supremi autem<br />
capitanei Ultradanubiani munus quod spectat, Maiestas Sua … non ita pridem hac de re, ut scilicet eidem<br />
capitaneatui provideret, tractationem suscepit. Cum vero illa postmodum certas ob causas interrupta fuerit,<br />
Maiestas Sua non omittet, quin primo quoque tempore ulteriorem eius rei curam habeat, ac idoneam ei<br />
muneri personam praeficiat.” MOE, VI. köt. 294.: No. IX. 1578. március 26.<br />
56333 Erről az 1582. január–februárban tartott pozsonyi országgyűlés kapcsán értesülünk: „Jeczt handlt man<br />
wieder mit dem Graven von Serin, der schlecht aber solche Conditiones für, und weil sein Sachen so gewiss<br />
haben, dass aber der Zeit unerschwinglich, derwegen man mit ihm zu Schluss nit khumen kan.” MOE, VII.<br />
köt. 74.: No. VI. Az Udvari Haditanács véleménye a magyar országgyűlés feliratáról. 1582. január 31., Bécs<br />
és Uo. 90.: No. VII.<br />
56434 „Az minemű dolgaiért császár őfelsége felhivatott volt engemet, tudom, hogy immár kegyelmednél<br />
nyilván vagyon. Én igaz eleget iustis rationibus mentettem magamat és vonyogattam attúl magamat, és