VALÓSÁG ÉS ÉRTÉK
VALÓSÁG ÉS ÉRTÉK
VALÓSÁG ÉS ÉRTÉK
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
KIBÉDI VARGA SÁNDOR : <strong>VALÓSÁG</strong> <strong>ÉS</strong> <strong>ÉRTÉK</strong> — Az ismeretelmélet és értékelmélet alapproblémája<br />
igazság benne egybeesnek, ha a teoretikus reflexió csak azok szétválasztásával magyarázhatja is meg a<br />
mindenegység természetét. — De ha az egyénfeletti Én a maga fennállásában független is emberi,<br />
szubjektív Énünktől, szubjektív Énünk nem független az egyénfeletti Éntől. Nemcsak azért, mert egyéni<br />
létünk, mint minden lét, az egyénfeletti Én törvényeinek uralma alatt áll, hanem mert a mi, szubjektív<br />
ismerési funkcióinknak az egyénfeletti Én, a Világén funkcióval kell egybefolyniok, azonosulniuk, hogy igaz<br />
ismeretet alkothassanak. Hogy ez az azonosulás megtörtént, vagyis hogy önprojekciónk a Végtelen<br />
önprojekciójának nem mond ellen, arról a kényszerűség tudata biztosít bennünket. Az ítéleti funkció<br />
bizonyosságának, egy szóval ítéleteink igazságának ez az egyedüli kriteriuma. 28<br />
Böhm ítéletelmélete a szubjektum fogalmából indul ki és a szubjektum fogalmában végződik. Kiindulási<br />
pontja az a tétel, hogy az alany mást, mint önmagát, közvetlenül nem ért s így minden mást csak akkor ért,<br />
ha önmagával azonosít. Az azonosítás egyedül amellett a feltétel mellett magyarázható, hogy a Más, mely<br />
az alany megértésének tárgya, az alanytól nem különböző adottság, hanem azzal lényegileg azonos.<br />
Különböző dolgokat egymással nem azonosíthatunk. Ismerő és ismerendő, alany és tárgy egyforma<br />
természetűek kell, hogy legyenek. Röviden: az objektum a maga lényegében szubjektum. „Ismerünk-e mást,<br />
mint „lelket”?” — kérdi Böhm a logikai értékre vonatkozó műve befejező fejtegetéseiben. — „Bizonyára nem<br />
ismerünk..." 29 Ezzel a gondolattal Böhm a realizmus alapellentmondását, mely egy, az alanytól független,<br />
azaz transzcendens adottság tárgybetöltő szerepének állításában rejlik, egy fordulattal elkerüli. Az ítélet<br />
tárgya nem független az alanytól, hanem maga is alany. Minden ismeret önismeret. Mindez azonban még<br />
nem elég. Ha az objektivizmus egyoldalú elmélet, mert csak tárgyakat lát, melyekből a szubjektum fogalma,<br />
következőleg a tárgy ismerete soha meg nem érthető, a szubjektivizmus ép oly egyoldalú, sőt<br />
következményeiben még képtelenebb elmélet, ha az ismeret tárgyát úgy szubjektivizálja, hogy a tárgy<br />
jelentésében rejlő kényszerűség vonása elvész. Böhm a nehézség megoldását abban látja, hogy szubjektív<br />
Énünket elválasztja a Világéntől, a Kis Lelket elválasztja a Nagy Lélektől s az ítélet objektivitásának alapját<br />
az utóbbiban jelöli meg. Ítéleteink igazak, ha a Kis Lélek funkciói a Nagy Lélek funkcióival összefolynak,<br />
azonosulnak. Ítéleteink tárgya a Világén, a Szellem: az ő funkcióival való azonosulás biztosítja szubjektív<br />
ítéleti funkcióink tárgyas jelentését, mely a funkciók közötti ellentmondás nem lételét jelző kényszerűség<br />
tudatában jut kifejezésre. Az ítélet tárgyassága tehát igazolva van anélkül, hogy a szubjektumot elhagytuk<br />
volna. Az ítélet iránytszabó tárgya a Világszubjektum, a Logos, mely az egyéni szubjektumokkal azonos<br />
lényegű s azokat magába-zárja. Míg a realizmus felfogásában az objektum a szubjektumon kívül van s azért<br />
a kettőnek az ismeretben való találkozása rejtélynek bizonyult, addig Böhm szerint a szubjektum az<br />
objektumon belül van s azért megegyezésük magátólértetődő. Az előbbinél egymástól el vannak választva,<br />
az utóbbinál egymáshoz tartoznak, egymáshoz vannak kötve. „A Kis Lélek a világnak egy csomópontja; rajta<br />
át vezet a Nagy Lélek önmegvalósító projekciója”. 30<br />
Böhm elmélete az ítélet tárgyát kereső kutatásainkat nagymértékben előre vitte. A Szellem funkcióiban<br />
megjelölte azt a helyet, honnan kiindulva az ítélet tárgyát megmagyarázhatjuk anélkül, hogy a realizmus<br />
ellenmondásaiba bonyolódnánk. Koncepciója mindazonáltal nem ment minden nehézségtől s most<br />
rendszerének ezeket a homályos pontjait próbáljuk megvilágítani, hogy tovább haladhassunk azon az úton,<br />
mely az ítélet lényegének teljes tisztázására vezet.<br />
Ami a szubjektív idealizmus szubjektivisztikus alaptételének pszichológiai megindokolását illeti, azt<br />
legkevésbé tartjuk sikerültnek. Hogy mi közvetlenül csak önmagunkról tudunk, csak lelki élményeket<br />
ismerünk, az igazolhatatlan állítás, önmagunk egyedüli jelentésének nincs értelme a Mások jelentése nélkül,<br />
melyekre nézve az önmagunk egyedülisége valamilyen vonatkozásban állítható. Egyedül álló Énről (solus<br />
ipse), amint azt Rickert kimutatta, beszélni csak egy társadalomban van értelme. Az egyedül álló Én<br />
szociális fogalom, melyet az ismeretelmélet nem használhat. 31 De ha ettől el is tekintünk, a kifogásolt tétel<br />
akkor sem állhatja meg helyét. A lelki jelenségeket az jellemzi, hogy térbeli kiterjedéssel nem bírnak, hanem<br />
csak időben jelentkeznek és közvetlenül csak egy ember, az egyén számára hozzáférhetők. Hogy azonban<br />
közvetlenül tapasztalt világunk csak az egyén számára hozzáférhető lelki jelenségeket tartalmazna, annak<br />
minden, téves teóriáktól nem zavart, megfigyelés ellentmond. A mindenki számára hozzáférhető testi világ<br />
számunkra ép oly közvetlen adottság, mint lelki élményeink, melyekre különben rendszerint csak a fejlődés<br />
későbbi fokán eszmélünk. A pozitivizmus pszichologisztikus dogmája onnan ered, hogy nem különbözteti<br />
meg azt, amivel ismerünk, attól, amit ismerünk, más szóval nem tesz különbséget ismereteink pszichológiai<br />
28 U.o. 349. s köv. lk.<br />
29 Böhm i.m. IV. rész. 402. l.<br />
30 Böhm i.m. 440. I.<br />
31 V.ö. Rickert: System. I. 189. l. s másutt.<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006 - 14 -