HOLLANDIAI MIKES KELEMEN KÖR 45. TANULMÁNYI NAPOK - 2004. SZEPTEMBER 9-12. <strong>KULTÚRÁK</strong> <strong>TÉRHÓDÍTÁSA</strong> Sipos Gyula Mikes Laudatio Anno 2004 Az alábbi laudatio a <strong>Hollandiai</strong> Mikes Kelemen Kör 2004. évi Tanulmányi Napok konferencián hangzott el, 2004. szeptember 11-én, amikor Sipos Gyula Kemenes Géfin Lászlónak ítélte oda a Kör 2004. évi Irodalmi Figyel díját. Tisztelt Hölgyeim és Uraim! Sipos Gyula Ígérjük, a mostani alkalommal csak egyetlen részrehajlás, elfogult, bár jogos pártoló szándék lesz. De elvégre, a "Mikes" a nemes cél érdekében, nagy igazságtalanságok ellenében, a múltjában is volt "részrehajló": pártolni azt, mi védelemre szorult, fölfedezni mást, ha úgy sürgette a méltányosság. "Irodalmi Figyel ivel", díjaival így támogatta rendre az ún. "kisebbségi irodalmakat", az erdélyit, a felvidékit, a vajdaságit, onnan kitüntetve kiválóságokat, Tolnai Ottót, Ladik Katalint, Danyi Magdit, Cselényi Lászlót, T zsér Árpádot például. Nos, idén a formális (és technikai!) egyeztetésben, javasló és javaslatot elfogadó között, telefonon, tüstént, egymás szavába vágva támadt az egyezség: amíg mi is ki nem múlunk, talán az utolsó pillanatban elismer köszöntéssel vegyünk búcsút a híres-hírhedt öt- vagy hatágú síp mindig lentre szorított szólamától, a "nyugati magyar irodalomtól”, egy társunk ironikus-fájdalmas szó-összerándításával: a nyumirtól; benne, véle egy olyan alkotót méltatva, ki egy, kett s, hármas állampolgársággal bár, de esztendeje java részét még nyugati lakosként bejegyezve itt tölti, hétköznapjaiban, a megrögzött szokásaival s nem csekély függetlenség-igénnyel, s t családi kötöttséggel itt él közöttünk, de aki persze, kívánságunk szerint, egyszersmind az egész, az "összmagyar" irodalomé is. Az öntudatosan vállalt elfogultságon bévül maradt viszont a másik, megszorító igény: választásunkban ne legyen nyoma akkor egyéb részrehajlásnak, személyes cinkosságnak sem. Ezért fordult meg tudatunkban egy már halott nyugati írónak, Lehoczky Gergelynek neve, ki a sorstól tehetségével, addigi eredményeivel annyival többet érdemelt volna, s ki lehetne ma, ha megéli, az ide-oda osztott magyarságnak sikeres, közkedvelten is igényes jelese, de kir l mostanság csak akkor lehet tudni, nevér l és rágalmazott személyér l, ha néki id nként bokájába harap, halottat gyalázni egy két világban, két távoli földrészen hivalkodó öreg jampec, éljünk csak ragadványnévvel, kiderül utóbb, eme kétes tréfálkozásra ma hogyan lehetünk fölhatalmazva, bizonyos "Ferde Nándi", karaib giccs r, Háry Jánosnál hazudosabb, vagyis "Garaybb" kitsch- r. Ugyanígy adtuk volna díjunkat az összmagyar próza (és tudományosság) ma is köztünk él kiválóságának, Karátson Endrének, nem tette volna már meg a gesztust egy nálunk jelesb és méltóbb elme. Szerettük volna, oly régi, tartós érdemültségért, Dr. Czigány Lórántnak, filológusnak, közírónak, egy ___________________________________________________________________________________ © Copyright Mikes International 2001-2005 - 145 -
HOLLANDIAI MIKES KELEMEN KÖR 45. TANULMÁNYI NAPOK - 2004. SZEPTEMBER 9-12. <strong>KULTÚRÁK</strong> <strong>TÉRHÓDÍTÁSA</strong> megindító és hiteles emlékirat szépírójának s nem utolsó sorban a máig legkiválóbb idegen nyelv magyar irodalomtörténet szerz jének, de támadna tüstént a teremben a kuncogás, min liftet ide-oda, visszaküldözget nárcisztikus kis "összeesküvés". A valósnál netán több bizalmaskodó cinkosságot, területi összetartást, párizsi "pronunciament t" gyanítana a közönség, ha a <strong>Magyar</strong> M hely szerkeszt jével, a most hetven évesen a honban is szépen felköszöntött Nagy Pál nevével állnánk el , holott mögötte példás, nyakas, harcos avantgarde élet és életm áll, a modernitás történeti sodrában akár önértéken túlmutató "exempláris" verbális és vizuális alkotásokkal, s még a viszonyíthatóságban a külön érdem is, hogy míg némely (fegyver-)társa a sós mandala-ropi és képvers-kartográfia után beállt a tunya, provinciális szotyolázásba, "betagozódott", jól "behelyezkedett”, , NP elveib l, elveikb l, gyakorlatából sszé szelidült emberkeként sem adott föl semmit... Kinek hát akkor, ha nem a véleményünk, ízlésünk szerint a legkiválóbb nyugati magyar költ nek, ki a mai összmagyar lírának is élvonalába tartozik; kinek minden sorát élvezettel, gyarapodni olvassuk, s minden új sorával a régebbiek további értelmezéséhez, megfejtéséhez térünk vissza. De olyannak, ki dehogy cinkostársunk vagy cimboránk s emberölt óta a barátkozás legcsekélyebb kísértésének is ellent állt; ki közismerten, másokkal is, fölváltva: mindenkivel, "nehéz ember” s oly gunyoros alkat, hogy közelit-távolit írásaiban is gyakorta szitokszóval, csúfondáros ragadványnevekkel jutalmaz. Vagyis, hogy legyen tollán a derék Domokos Mátyás, a fölvilágosultan és módjával konzervatív kritikus : "Homokos Trágyás"; egy papos szívjóságú irodalombarát, hajdani kegyesrendi és treforciánus iskolatárs: "Popogáncs Méla”; két érdemes honi irodalomtudós: "Koncsor Szopó Ern ” és "Seggedhy Maszlag Mihók"; a tegnap még tündéri költ - kislány, Tang-kori angyal, mint az általunk is módfelett böcsült honi Karátson, K. Gábor távolkeleti ismereteket is terjeszt vaskos regényféleségében s csak utóbb "irodalmi özvegyként” némelyeket ingerl Kemenczky Judit, igencsak barátságtalanul: "Keményciki Juta, ókóreai palacsintán féllotuszban meditáló sintoista m mákvirágárus"... S hogy a magunkét se rejtegessük, noha inkább büszkélkedhetnénk véle, vagyunk mi: "Szipó B. Gyulladt, alias Albertus Pál, alias Fülöpei Ozor, etc., lutéciai kan-ondok". Hálás köszönettel fordítsuk a ragadványnevesít (nemesít ) gesztust, hogy legyen akkor, Il Nostro, kihagyva a szófacsaró lépésekb l a miért-nek kevésbé ildomosát : Füstölg Rianás, röhögjön a fakutya a jókais Balaton-vidéken, visszhangozzák Ságaljáig Tihanynak kiadó lányai: "füstölg ", mint a kender-pöfékel sámán, mint szent haragjára már fortyogó vulkán, harsanó, rianó, atmoszférát rettenteni betölt , elemek találkozása is, alakváltozása, átlényegülése, ha víz, jég, lég, hó, ahogy éppen akarja? Vagyis ne kerteljünk, úgyis már kitalálták: a mi mai laureatusunk legyen nagy poéta doctus-unk: Kemenes Géfin László. Kell-e t bemutatni; ha nem, emlékeztet nek, így, sorjázva. Nos, KGL, derék pannóniai, polgári-értelmiségi sarj, X-es "osztályellenség", alkatilag, meg, amúgy "kulturálisan", minden kés bbi megátalkodott istentagadása és szapora blaszfémiái ellenére kiirthatatlanul, izzig-vérig katolikus elme, lélek, habitus, 1937-ben Szombathelyen született, Celldömölkön n tt fel, érettségizett, vett részt 56-ban a vidéki magyar forradalomban, s ki 57-ben kerülvén Kanadába lett nem csekély viszontagság után tudós egyetemi férfiú, s lett itt, Nyugaton, a nemzedékb l nem egyedül, nyomdafestékkel fölkent poéta. Indulni, a kés bbiekhez képest mégis nagyon messzir l indult. Mert a kifejlet fel l nézve, mai szemmel újraolvasva, els két kötete, az 1966-os Jégvirág és a 69-es Zenit, mint a nagyvilágba, egy más világba, kiváltképp vidékr l, faluról a nélkülözésbe és elszigeteltségbe kivetett némely egyéb ifjonti szegénylegényé, riadtan vallomásos, panaszos megszólalás: sok szorongással, ödipális és egyéb b ntudattal, kasztrácios rémülettel, kulcs-szavaival: "borzadállyal", "vérrel", "iszonyattal", "sikongással", er ltetett vadromantikus képekkel; nem véletlen, hogy Czigány Lóránt elhíresült "törmeléktudatos" dolgozatának példatárát f ként innen merítette. Vagyis Határ Gy z jó szimatja kellett, hogy ezeknek a zsengéknek alapján is így jósoljon egy 69-es szerencsés antológia, az Új Égtájak bevezet jében: KGL "a kötet egyik legrokonszenvesebb és legtöbbet ígér költ je"! A változást, az átmenetet a következ kötet, 74-ben, a Pogány diaszpóra jelzi. Akkor, bizonyára már korábban, Géfin kezdett megmerülni a mélyrétegekben, a "magyari antikvitásban", régiben és lesüllyedtben, volt-nemvolt nemzeti "mitológiában", néprajzban, ótörténetben, Ipolyi Arnoldtól hivatkozott László Gyuláig, és történelmi gy r zéseivel, az egész magyar irodalmi hagyományban, annak ébren tartóiban is. Újabb, érettebb, dúsabb verseiben, archaizálásaiban, citálásaival és rájátszásaival, átirat- és "fölülírás”-féleségeivel rendre átüt Balassi, Zrínyi és a kuruc líra, Csokonai, Berzsenyi, Katona József, sokaktól szinte Kálnokyig, a magyar Shakespearenyelvezet, de persze Pilinszky vagy a népin (is) mitizáló, Theomachiás Weöres Sándor. S végre elhiszi-é is, hogy ha nem is nyomtatott méltatásokban, de az érdekl dök s ért k (a "jobbak") körében ekkor kezdett a honban egyre több szájon forogni neve; visszatekintve még szembeötl bb, egy olyan szakaszban, mid n ott (is) támadt mihez igazítani az jellegét: éledez s hallhatólagosan, a "megbízhatóbbaknak" engedélyezett magyarság-tudathoz, hagyomány rzéshez, a nemzeti történelem megbecsüléséhez, a Juhász Ferenc vagy Nagy László neve mellé rendelt "népi szürrealizmushoz", a "csak tiszta forrásból", a Cantata Profana utóbb sok szónoki, demagóg visszaélésével elcsépelt "bartóki modellhez", Jancsó Miklós filmjeihez. A svájci <strong>Magyar</strong> Protestáns Szabadegyetem nyilván ezzel a ráhangoltsággal bízta meg Géfint a 80-ra elkészült ___________________________________________________________________________________ © Copyright Mikes International 2001-2005 - 146 -