K A N T
K A N T
K A N T
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
BARTÓK GYÖRGY : KANT – IV. Kant praktikus filozófiája.<br />
8. §. Az akarat autonomiája és a szabadság.<br />
Az akarat autonomiája az akaratnak azon rátermettsége, amely által saját magának lesz törvénye. Ez a<br />
autonomia arra képesíti az akaratot, hogy az a cselekvés lehet tárgyaira való tekintettel, a priori<br />
határozhassa el magát, csupán a tiszta észnek parancsára hallgatva. Az akarat autonomiájával ellentétes és<br />
azzal szemben áll, az akarat heteronomiája, azaz, az akaratnak rajta kívül es , idegen tényez k által való<br />
meghatározottsága. Az akarat azonnal heteronommá válik, mihelyt elvét nem abban keresi, hogy maximája<br />
egyetemes törvénynyé alkalmas legyen, hanem a tapasztalat által határoztatja meg magát. Ebben az<br />
esetben nem az akarat adja magának a törvényt, hanem a tapasztalat kényszerének enged. Ezen<br />
heteronomia alapján nincs erkölcsiség, mert nincs kategorikus imperativus, hanem helyét a hypothetikus<br />
imperativus foglalja el, melynek elve ez: tennem kell valamit, mert valami mást akarok. Minden heteronomiás<br />
erkölcsi elvnek közös hibája az, hogy egyt l-egyig az akarat tárgyát vetik alapul, aminek következtében<br />
imperativusuk szükségképpen lesz feltételessé. Minden heteronomiás elv éppen ezért az önboldogság elve<br />
alá tartozik. Az önszeretet és boldogság az élvet állítják a cselekvés középpontjába s az akarat meghatározó<br />
alapja ennél fogva az alsóbbrend kívánó tehetség. Ezen boldogságra célzó elvek mellett lehet ugyan<br />
szubjektíve szükségszer törvény, amely azonban objektíve véletlen és praktikus, de nem erkölcsi elv. Ez a<br />
praktikus elv, éppen mert szubjektív, lehet egyénenként változó, s t szükségképpen változó is, mert nem a<br />
törvény formájára vonatkozik, hanem anyagára. Az önszeretet és boldogság elve ezen indokoknál fogva<br />
nem lehet egyetemes érvény , objektív erkölcsi törvény.<br />
Az akarat autonomiájával szervesen összefügg a szabadság fogalma. Az erkölcsiség egyedüli elve abban<br />
áll, hogy az akarat független a cselekedetnek minden anyagától — azaz a kívánt tárgytól — de másfel l az<br />
akaratot egy általános törvényadó forma határozza meg. Ez a függetlenség nem egyéb, mint a szabadság<br />
negatív értelemben; a tiszta, praktikus ész öntörvényadása pedig a szabadság pozitív értelemben. Az<br />
erkölcsi törvény az akarat antonomiáját juttatja kifezésre; az akarat autonomiája pedig nem egyéb, mint a<br />
pozitív értelemben vett szabadság. Az autonomiának és szabadságnak ebb l a lényeg-összefüggéséb l<br />
érthet , ha Kant a Grundlegung zur Metaphysik der Sitten c. m vének 3. fejezetében a szabadság fogalmát<br />
az akarat autonomiájának megmagyarázásához kulcsul tekinti s ennek a fogalomnak segítségével törekedik<br />
megérteni a kategorikus imperativus lehet ségét is.<br />
Ha a szabadságot a kategorikus imperativus Iehet ségének megértéséhez kulcsul tekintjük, elégséges<br />
alappal kell rendelkeznünk arra, hogy a szabadságot minden eszes lénynek általában tulajdoníthassuk. Az<br />
erkölcsi törvény u.i. minket mint eszes lényeket kötelez s miután az erkölcsi törvény csak a szabadságból<br />
vezethet le, lévén a szabadság az erkölcsi törvénynek causa essendije, be kell bizonyítanunk, hogy a<br />
szabadság minden eszes lénynek tulajdonsága; be kell bizonyítanunk pedig az által, hogy azt az eszes<br />
lények tevékenységéhez tartozónak mutatjuk ki.<br />
E ponton kapcsolódik be Kant theoretikus filozófiája a praktikus filozófiába legélesebben és<br />
legmélyebben. A mint láttuk, a T.É. Kritikája a szabadság kérdésének megoldása céljából a Ding-an-sich és<br />
a jelenség közt lev különbség alapján alkotja meg az intelligibilis és az empirikus jellemr l szóló tanát,<br />
amelyben a theoretikus és praktikus ész összefüggése, s t lényegi azonossága teljesen kifejezésre jut, a<br />
theoretikus ész e ponton lépik át a gyakorlat, a praxis mezejére: a szabadság fogalma a spekulatív észnek<br />
rendszerében nemcsak egy üres helyet tölt ki, hanem annak a rendszernek szükségszer része, amelynek a<br />
theoretikus ész rendszerében csak lehet ségét látjuk, de amelynek a praktikus ész realitását mutatja ki.<br />
Az intelligibilis és az empirikus jellemr l szóló tan értelmében — amint a T.É. Kritikájának tárgyalásánál<br />
láttuk, ha magunkat szabadaknak gondoljuk, akkor az értelmi, intelligibilis világába helyezzük magunkat és<br />
megismerjük az akarat autonomiáját; ha pedig kötelezetteknek gondoljuk magunkat, akkor az érzéki világ<br />
tagjaiul tekintjük magunkat, akik azonban egyszersmind az értelmi világnak is tagjai. Az értelmi világban való<br />
részvételt az ész biztosítja az ember számára. Az észnek spontaneitása, amint Kant theoretikus<br />
bölcseletének tárgyalásánál láttuk, az eszmékben nyilatkozik meg. Az eszmék által, tehát az érzékiség és<br />
értelem fölött álló ész által, meghatározott ember, miután cselekedeteiben a szabadság kauzalitásával bír,<br />
autonom; az érzékek által uralt ember ellenben a heteronomia igájában görnyed.<br />
E két álláspontnak megkülönböztetése alapján mintegy kibékül a szabadság és a természeti kauzalitás<br />
között mutatkozó ellentét. Az ember, mint az intelligibilis világ tagja, szabad, mint az érzéki világ tagja, a<br />
természeti kauzalitás által kötött. A szabadság, mint eszme, egy „kell'-t állít az ember elé, hogy ez az<br />
intelligibilis világba helyezkedvén el, jó cselekedeteket teremjen. Éppen ezért erkölcsiségr l csak az olyan<br />
lényeknél beszélhetünk, amelyek tagjai úgy az érzéki, mint az értelmi világnak; akiknek akaratát tehát ez<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2005 - 34 -