K A N T
K A N T
K A N T
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
BARTÓK GYÖRGY : KANT – III. Kant teoretikus filozófiája.<br />
5. §. A transzcendentális dialektika : az eszmékr l szóló tan.<br />
Kant kriticizmusának — mint láttuk — egyik alappillére az a gondolat, hogy az ismeret tárgya nem lehet<br />
valamely „dolog önmagában" a Ding-an-sich, hanem az ismeret tárgya teljesen függ a mi értelmünkt l. Így a<br />
tapasztalat lehet ségének feltételei és a tapasztalat tárgyai lehet ségének feltételei ugyanazok. A mely<br />
feltételek által lehetséges a tapasztalat, ugyanazon feltételek mellett lehetségesek a tapasztalat tárgyai,<br />
miután maga az ismeret tárgya sem egyéb, mint az ész apriori „Szabályainak", a kategoriáknak rendszere. A<br />
lehet tapasztalat körén belül maradó értelem apriori fogalmaival és alaptételeivel a transzcendentális<br />
dialektika foglalkozott; a transzcendentális dialektika az értelemnek, a tiszta észnek a tapasztalat körén felül<br />
csapongó, illetéktelen használatáról szól. Amikor azonban a transzcendentális dialektika egyfel l a tiszta ész<br />
illetéktelen használata ellen tiltakozik s az elé határokat szab, másfel l a Tiszta Ész Kritikájának pozitív<br />
lehet sége és a teoretikus ismeret végs összefüggésének felderít je. A transzcendentális dialektika tehát<br />
nem csupán negatív feladatot teljesít, hanem pozitív eredményeket is szül akkor, amid n az eszméket a<br />
tapasztalat végs egységesít iül mutatja be: a szemlélet egységét eszközlik a tér és id , az értelem<br />
egységét a kategoriák és az apriori szintétikus alaptételek, az ész egységét, amely nélkül a tapasztalat<br />
egysége, illetve összefüggése nem teljes, eszközlik a tiszta észfogalmak, az eszmék. A transzcendentális<br />
dialektika ezért els sorban az eszmékr l szóló tan.<br />
A transzcendentális dialektika els sorban a „transzcendentális látszat"-ra vonatkozik. A transzcendentális<br />
látszat nem abból származik, hogy kevéssé vagyunk óvatosak a logikai szabályok alkalmazásában; ha ez<br />
volna az eset, akkor a transzcendentális látszat elt nnék azonnal, mihelyt erre az óvatosságra az értelem<br />
szert tenne. A transzcendentális látszat azonban nem t nik el akkor sem, ha már felfedeztük és<br />
haszontalanságát a Kritika által kimutattuk. Ennek oka pedig az, hogy a mi eszünkben, szubjektíve tekintve<br />
ezt, ott vannak a maga szubjektív használatának alapszabályai és maximái, amelyek objektív alaptételeknek<br />
látszanak; ebb l következik, hogy fogalmaink kapcsolásának bizonyos szubjektív szükségszer sége objektív<br />
szükségszer ségként t nik föl. Olyan illúzió ez, amelyet elkerülni nem lehet, éppen úgy, miként nem<br />
kerülhet el, hogy a tengert közepén magasabbnak ne lássuk, mint a partokon, vagy a mint a csillagász meg<br />
nem akadályozhatja, hogy a felkel hold nagyobbnak ne lássék.<br />
A transzcendentális dialektikának meg kell elégednie azzal, hogy ezt a látszatot felmutatja s óv, nehogy<br />
megcsaljon az minket; de hogy ez a látszat — miként a logikai látszat — el is t njék és megsz njék látszat<br />
lenni, ezt már nem eszközölheti. Mert itt egy természetes és elkerülhetetlen illúzióval van dolgunk. Ennek az<br />
illúziónak, amelynek megfelel leg egy-egy természetes és el nem kerülhet dialektika, amely meg nem<br />
sz nik akkor sem ha produktumai káprázatoknak bizonyultak.<br />
„Minden ismeretünk az érzékletekkel indul meg, innen megy az értelemhez és végz dik az észnél, (amely<br />
fölött magasabb képesség nincs) hogy az ész a szemlélet anyagát feldolgozza és a gondolkozó<br />
legmagasabb egységére hozza." Kant ezen összegez megállapításából els sorban a „gondolkozás<br />
legmagasabb egysége" kifejezés érdekel minket. — Láttuk, hogy az értelem „szabályok képessége"; ezzel<br />
szemben az ész, amely arra van hivatva, hogy a gondolkozás legmagasabb egységét létesítse, ez „elvek<br />
képessége". Az elvekb l való ismeret pedig egészen más, mint a pusztán értelmi ismeret, amely önmagában<br />
véve nem alapul a puszta gondolkozáson s nem is tartalmaz — miként az elvekb l való ismeret — egy<br />
általánost fogalmak szerint. Az értelmi ismeret soha lehetséges nem lenne, ha nem el zné meg és nem<br />
állana rendelkezésére a tiszta szemlélet. Az értelem a jelenségek egységének képessége szabályok által,<br />
szabályok közvetítésével létesítvén az egységet; az ész ellenben az értelmi szabályok egységének<br />
képessége elvek alatt és elvek által. Ez okon az ész soha sem irányul közvetetlenül a tapasztalatra vagy a<br />
tapasztalatnak valamely tárgyára, hanem az értelemre, abból a célból, hogy az értelem sokféle és különböz<br />
ismereteinek egységet adjon a priori fogalmak által. Az így létesül egység „észegység" s egészen más<br />
fajtájú mint ez az egység, amelyet ez értelem létesít. Más tehát az „értelem egység", a mely a tapasztalat<br />
sokféleségét foglalja egybe, és más ez „észegység", amely az értelem különböz ismereteit foglalja össze.<br />
Az észnek feladata Kant szerint éppen az, hogy az értelem ismeretének nagy sokféleségét a legkisebb<br />
számú elvek alá rendezze s ez által azokat a legmagasabb egységre hozza. Nem szemléletekre vonatkozik,<br />
hanem fogalmakra és ítéletekre s mikor az értelem különféle ismeretei közt egységet létesít, nem tesz<br />
egyebet, mint hogy az értelem feltételes ismereteihez megtalálja a „feltétlent", amely feltétlen által az értelem<br />
sokféle ismereteinek egysége teljessé válik.<br />
Ezt a feltétlent tartalmazzák a tiszta észfogalmak, az eszmék, a melyeknek tehát feladata az, hogy az<br />
értelem használatát az egész tapasztalat mezején elvek szerint meghatározzák. Ezek az eszmék felül<br />
emelkednek a tapasztalaton s nem egyebek, mint egy megadott feltételeshez a feltételek totalitásának<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2005 - 24 -