Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
szítést tettek arra, hogy folytassátok a munkáját (Kröse és <strong>Julesz</strong>, 1989). Nem<br />
zavarba akartalak hozni a feledékenységeddel, csak <strong>az</strong>t akartam szemléltetni,<br />
hogy milyen hiábavaló megírni egy könyvet. Ha <strong>az</strong> elején eszedbe jutott volna<br />
Engel, a monográfiád eléggé eltért volna a jelenlegi változattól. De folytasd<br />
csak a tudományos elsőbbségi jogokról szóló gondolataidat.<br />
A: Nem felejtettem el <strong>az</strong> Engel-cikkben szereplő Helmholtz idézetet; csak <strong>hu</strong>llámzott<br />
a figyelmem. A HPO második kiadásában a kihagyott rész általánosabb és<br />
részletesebb, mint a harmadik kiadásban található. [Egyszerűen csak <strong>az</strong>ért hoztam<br />
fel <strong>az</strong>t a mulasztást, mert próbálom megmagyarázni, hogy a pszichológusok<br />
angolul beszélő köre miért nem tudott Helmholtz figyelemmel kapcsolatos<br />
vizsgálatairól, de fenti megjegyzésed után nincs több kifogásom.] Egyébként<br />
Dov Sagi és én megmutattuk, hogy amikor a megfigyelőnek <strong>az</strong>onosítania kell<br />
egy, a fixáción kívül eső tárgyat (mondjuk egy T-t vagy egy L-et) – ami elég<br />
nehéz feladat –, ez <strong>az</strong> észlelési aktus szenzitizálja a célpont környezetét, és lehetővé<br />
teszi egy egyébként láthatatlan aprócska pont észrevételét is (Sagi és<br />
<strong>Julesz</strong>, 1986). Ezt a megnövekedett területet „a fókuszált figyelem rekeszének”<br />
neveztük el, és megmértük annak formáját <strong>az</strong> excentricitás (vagyis a fixációs<br />
ponttól való távolság) függvényében.<br />
Nemrégiben megtalálták Leonardo da Vinci egyik elveszett naplóját, és<br />
megtudtuk, hogy a golyóscsapágyat is feltalálta. Ez a tény puszta történelmi érdekességnek<br />
tűnt, hiszen <strong>az</strong>ok a feltalálók „számítanak”, akiknek közvetlen hatásuk<br />
volt <strong>az</strong> emberi ügyekre. Azért említem ezt a tényt, mert számos látással<br />
kapcsolatos dolgot generációk fedeztek fel újra és újra, 30–60 éves időkülönbséggel.<br />
Ennyi idő alatt egy tudósgeneráció eltűnik a pályáról. A fiatalabb generáció<br />
tagjai közül sokan – akik tartózkodnak attól, hogy a régi irodalmat olvassák<br />
– újra felfedeznek valami rejtélyes jelenséget, ami jól illeszkedik valami<br />
újabb elméletbe és nincsenek tudatában annak, hogy hasonló okokból, egy vagy<br />
két generációval korábban valaki más már beszámolt ugyanarról a jelenségről.<br />
Első monográfiámban (<strong>Julesz</strong>, 1971) <strong>az</strong> olvasó féltucat kötőjeles névpárt talál.<br />
Az első annak a kutatónak a neve, aki újra felfedezte a jelenséget és akit „a” felfedezőnek<br />
tartanak, a második a valódi felfedező (általában évtizedekkel vagy<br />
generációkkal korábbról). Természetesen egy furcsa jelenségnek lehetnek még<br />
korábbi felfedezői is, akiket a történészek még nem <strong>az</strong>onosítottak. Ennek ellenére,<br />
<strong>az</strong> újrafelfedező nevét <strong>az</strong>ért tartottam meg, mert elismerést érdemel, ha valaki<br />
sok éven át megúszhatja, hogy bárki megemlítené a valódi felfedező nevét:<br />
érdemben hozzájárult a tudományhoz, hiszen egy elfelejtett tényt hoz vissza a<br />
köztudatba.<br />
Amikor a tudomány űzésére kerül a sor, e vállalkozás munkásainak motívumait<br />
nem lehet elkülöníteni <strong>az</strong>októl a motívumoktól, amelyek bármely más<br />
törekvésben vezetik <strong>az</strong> embereket. A kíváncsiságtól és a játékosságtól kezdve a<br />
hiúságig és mohóságig minden lehetséges erő számításba jön. Ebben a tekintetben<br />
a tudósok hasonlítanak a legtöbb emberre, de érzelmeiket és hajtóerejüket<br />
egy egyedi vállalkozásra összpontosítják: új tudást akarnak szerezni. A tudo-<br />
25