Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
Julesz Béla Dialógusok az észlelésről - Polc.hu
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
letlenek, a tudós életének egyéb elemei fennakadnak a szerkesztők és bírálók<br />
rostáján. A monográfia életre tud kelteni egy embert. Hermann von Helmholtz<br />
száz évvel ezelőtt írott monumentális monográfiáját olvasva, a szerző szinte<br />
életre kel, és bár ma már sokkal több dolgot tudunk <strong>az</strong> <strong>észlelésről</strong>, a monográfia<br />
még most is friss, izgalmas és ösztönző. Másrészről kétlem, hogy sokan olvasnák<br />
Helmholtz cikkeit, amelyek olyan szaklapokban jelentek meg, amelyek már<br />
rég nem léteznek. [Helmholtz óta több ezer új felfedezést és fogalmat publikáltak.<br />
A Boff, Kaufman és Thomas (1986) által szerkesztett kézikönyv igen jó kiindulás.<br />
Ez a könyv hatalmas mennyiségű új anyagot tartalm<strong>az</strong>ó könyv <strong>az</strong>onban<br />
számos szerző közös műve, ezért nélkülözi Helmholtz könyvének egységességét<br />
és bensőségességét.] Természetesen kevés <strong>az</strong> olyan géniusz, mint<br />
Helmholtz. De így is, mikor egy olyan megbecsült kolléga, akit nem ismertem<br />
személyesen, nyugdíjba vonul, vagy meghal, kevésbé érzem személyes veszteségnek,<br />
ha hagyott néhány monográfiát maga után. Nem <strong>az</strong> a fő probléma, hogy<br />
különböző helyeken szétszórt cikkekre kell hagyatkozni, hanem <strong>az</strong> ember személyisége<br />
vész el örökre. Gyakran legfeljebb a közeli kollégák és tanítványok<br />
néhány pontatlan visszaemlékezésében reménykedhetünk. Hadd jegyezzem<br />
meg, hogy nem keverem össze a monográfiát <strong>az</strong> önéletrajzzal. Bár nagyon élveztem<br />
néhány tudós és matematikus önéletrajzát (pl. Erwin Chargaff,<br />
Stanislaw Ulam, Mark Kac műveit), természeténél fogva ez a műfaj a szélesebb<br />
közönségnek szól, feláldozva a tudományos tartalmat. Ezen felül míg <strong>az</strong> önéletrajz<br />
csak akkor érdekes, ha a szerző kivételes teljesítményeket elérő karizmatikus<br />
figura, a kiváló, de kevésbé híres kollégák által írott monográfiák is nagyon<br />
érdekesek tudnak lenni.<br />
B: Még mindig nem vagyok meggyőzve arról, hogy <strong>az</strong> általad leírt monográfia<br />
nem pusztán egy nagyzási hóbortban szenvedő személy énfeltáró kanosszája.<br />
Azért folytasd, kérlek.<br />
A: Három évtizednyi pszichobiológiai kutatás és kollégákkal, doktori hallgatókkal,<br />
diákokkal és a cikkeim, könyvfejezeteim és monográfiáim olvasóival folytatott<br />
számos beszélgetés során rájöttem egy problémára, amit ig<strong>az</strong>án lényegesnek tartok.<br />
Ez <strong>az</strong> örök „tanár-tanítvány kapcsolat”. A tanár természetesen úgy gyűjti<br />
maga köré a tanítványokat, hogy megosztja velük legjobb ötleteit, álmait, meglátásait,<br />
a tudományos ízlését és a laborfelszerelését, <strong>az</strong>t remélve, hogy a tanítvány<br />
a mester nyomdokába fog lépni, és akár tudományos körének aktív tagjává<br />
is válik. A fiatal kutatókkal nincs is probléma, mivel nekik is előnyükre válik<br />
együtt publikálni <strong>az</strong> ismert mesterrel. Mindig <strong>az</strong>on voltam, hogy olyan tudományos<br />
problémákon dolgozzunk, amelyekkel egyikünk sem foglalkozott, mielőtt<br />
egyesítettük volna erőinket, és ezáltal őket olyan független gondolkodóknak lehessen<br />
tekinteni, akit egy tapasztaltabb egyén segít. A probléma később kezdődik,<br />
amikor a volt tanítvány állást kap és szakítani akar a mesterrel – különösen<br />
<strong>az</strong>ért, mert a felvételi bizottságok és a támogató alapítványok <strong>az</strong> eredeti munkát<br />
szeretik honorálni. Versengeni kell-e a volt tanítvánnyal, vagy meg kell-e elégedni<br />
<strong>az</strong>zal, hogy egy kreatív fiatal elme továbbfejleszti a gondolatainkat akár a<br />
20