ARKI PERHETYÖN KESKIÖÖN - Diakonia-ammattikorkeakoulu
ARKI PERHETYÖN KESKIÖÖN - Diakonia-ammattikorkeakoulu
ARKI PERHETYÖN KESKIÖÖN - Diakonia-ammattikorkeakoulu
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
PERHETYÖ, <strong>ARKI</strong> JA SEKVENSSIT<br />
Raportti Arki haltuun kehittämishankkeesta<br />
Mona Jonsson<br />
Sosiaalialan jatkotutkinto<br />
Päihteet ja syrjäytyminen<br />
<strong>Diakonia</strong>-<strong>ammattikorkeakoulu</strong><br />
Järvenpään yksikkö<br />
Kevät 2006
SISÄLTÖ<br />
1. KEHITTÄMISHANKKEEN LÄHTÖKOHDAT 5<br />
1.1 Tausta 5<br />
1.2 Kehittämishankkeen tehtävä 9<br />
1.3 Tutkittavien ja tutkijan suhde 13<br />
1.4 Aineiston käsittely 15<br />
2. KÄSITTEET JA VIITEKEHYS 16<br />
2.1 Perhe ja perhe yhteiskuntarakenteessa 16<br />
2.2 Perhetyö 19<br />
2.2.1 Muita ajankohtaisia perhetyöhankkeita 23<br />
2.2.2 Harmaa vyöhykkeistö perhetyön mittarina 25<br />
2.2.3 Tehdyn perhetyön vaikuttavuus 26<br />
2.2.4 Asenne ja havainnointitaito 27<br />
2.2.5 Perhetyön esille tuomat valinnat 28<br />
2.2.6 Perhetyön suunnitelmallisuus 32<br />
2.3 Arki 33<br />
2.3.1 Arjen valinnat 35<br />
2.3.2 Prosessien ketju 36<br />
2.3.3 Arki ja rutiinit 36<br />
3. KENTTÄTYÖPROSESSI 38<br />
3.1 Ideasta käytäntöön 39<br />
3.2 Idean esittely asiakkaalle ja yhteistyökumppaneille 40<br />
3.3 Toimintapuitteet 41<br />
3.4 Työn eteneminen 42<br />
3.5 Prosessi 44<br />
4. POHDINTAA JA JOHTOPÄÄTÖKSIÄ 49<br />
4.1 Arviointi 49<br />
4.2 Kehittämisehdotukset 50<br />
LÄHTEET<br />
LIITTEET<br />
2
ABSTRACT<br />
Jonsson, Mona. Family work, everyday life, and sequences. Report on the<br />
development project Coping with Everyday Life. Järvenpää, spring 2006, 57 pages. 1<br />
appendix. Diaconia University of Applied Sciences, Järvenpää Unit, Postgraduate<br />
degree programmes in social services. Intoxicants and Marginalization.<br />
The thesis is a development project of family work. Because of the insufficient working<br />
methods of the present family work, a new method of family work done at homes was<br />
developed. The development project has been carried out in connection with the service<br />
delivery of Väestöliitto’s Child Care Service. The Flower Foundation of Finnish Homes<br />
has granted funds to the realizing of the project.<br />
The development project was carried out by doing family work according to the new<br />
work model in one pilot family during eleven weeks, two times in one week in fourhour<br />
sequences. The research material consisted of the family worker’s diary,<br />
interviews of the pilot mother, memoranda of the municipality’s family work instructor,<br />
and the researcher’s diary notes, memoranda of meetings, and observations. The<br />
material has been grouped according to themes. A reflective research method has been<br />
used in the development project.<br />
The frame of reference of the project is family, family work, and everyday life. A<br />
sequence chart, which is based on the sequence idea in Pirjo Korvela’s study, was<br />
developed to the family workers as a working tool. The functions during one day are<br />
grouped into different phases or sequences. With the help of the planned sequence<br />
chart, the family worker identifies the phases of the day together with the parents of the<br />
family; this way a regular structure is being developed to the family’s everyday life.<br />
The working method is strongly functional.<br />
Coping with Everyday Life -family work model helped the pilot families to organize<br />
their everyday life. The working method of the family worker is not problem-oriented<br />
but was focused on the functional fluency of the everyday life. Functionality, everyday<br />
chores, and their support is the background of family work. Acting as a model and the<br />
dynamics of the family with its social interaction skills are the next levels of family<br />
work done at home.<br />
Keywords: family, family work, family centredness, sequence, everyday life<br />
3
TIIVISTELMÄ<br />
Jonsson, Mona. Perhetyö, arki ja sekvenssit. Raportti Arki haltuun<br />
kehittämishankkeesta. Järvenpää, kevät 2006, 57 sivua. 1 liite. <strong>Diakonia</strong><br />
<strong>ammattikorkeakoulu</strong>, Järvenpään yksikkö, sosiaalialan AMK-jatkotutkinto päihteet ja<br />
syrjäytyminen, Sosionomi (YAMK).<br />
Opinnäytetyö on perhetyön kehittämishanke. Nykyisen perhetyön puutteellisten<br />
työmenetelmien vuoksi lähdetään kehittämään uutta työotetta kodissa tehtävään<br />
perhetyöhön. Kehittämishanke on tehty Väestöliiton lastenhoitopalvelun<br />
palvelutuotannon yhteydessä ja Suomen kotien kukkasrahasto on myöntänyt rahaa<br />
projektin toteuttamiseen.<br />
Kehittämishanke toteutettiin tekemällä perhetyötä uuden työmallin mukaisesti yhdessä<br />
pilottiperheessä yhdentoista viikon ajan, kaksi kertaa viikossa, neljän työtunnin<br />
jaksoissa. Tutkittavana aineistona käytettiin perhetyöntekijän päiväkirjaa, pilottiäidin<br />
haastatteluja, kunnan perhetyöohjaajan muistioita sekä tutkijan päiväkirjamerkintöjä,<br />
kokousmuistioita ja havaintoja. Aineisto on ryhmitelty teemojen mukaan.<br />
Kehittämishankkeessa on käytetty reflektiivistä tutkimusotetta.<br />
Hankkeen viitekehyksenä on perhe, perhetyö ja arki. Perhetyöntekijöille kehitettiin<br />
työvälineeksi sekvenssikartta, joka perustuu Pirjo Korvelan tutkimuksessa esiintyvään<br />
sekvenssiajatteluun, jossa toiminnot eritellään yhden päivän aikana eri vaiheisiin eli<br />
sekvensseihin. Suunnitellun sekvenssikartan avulla perhetyöntekijä hahmotti perheen<br />
vanhempien kanssa päivän vaiheita ja siten luotiin yhdessä säännöllistä struktuuria<br />
perheen arkeen. Työote oli vahvasti toiminnallinen.<br />
Arki haltuun -perhetyömalli auttoi pilottiperhettä jäsentämään arkeansa.<br />
Perhetyöntekijän työmenetelmä ei ollut ongelmakeskeinen vaan huomio keskittyi<br />
arkipäivän toiminnan sujuvuuteen.<br />
Toiminnallisuus, arjen teot ja niiden tukeminen ovat perhetyön tausta. Toimiminen<br />
mallina ja perheen dynamiikka vuorovaikutustaitoineen ovat kotiin viedyn perhetyön<br />
seuraavat tasot.<br />
Avainsanat: Perhe; perhetyö; perhekeskeisyys; sekvenssi; arki<br />
4
1 KEHITTÄMISHANKKEEN LÄHTÖKOHDAT<br />
Opiskeluni (sosionomi ylempi AMK) opinnäytetyöksi olen valinnut lapsiperheiden<br />
kotiin vietävän perhetyön kehittämishankkeen. Aikomukseni on kehittää perhetyöhön<br />
uusi työmalli. Uutta <strong>ARKI</strong> HALTUUN- työmuotoa on kokeiltu yhdessä pilottiperheessä<br />
kesällä 2005. Selostan kokeiluhankkeen kulkua opinnäytetyössäni, tarkastelen<br />
tutkimustani teoreettisen viitekehyksen perusteella ja siksi esittelen muita ajankohtaisia<br />
perhetyöhankkeita. Arvioin eri työmuotoja ja analysoin aineistoa pilottihankkeesta<br />
saatujen kokemusten kautta. Peilaan tuloksia myös käytännön perhetyössä hankitulla<br />
usean vuoden työkokemuksella.<br />
1.1 Tausta<br />
Olen työskennellyt kymmenisen vuotta koteihin myytävien lapsiperheiden palvelujen<br />
parissa. Olemme Väestöliitossa tehneet yhteistyötä kuntien sosiaalitoimistojen kanssa<br />
koko toimintamme (1989-2006) ajan. Olen työssäni saanut seurata läheltä, mikä suuri<br />
muutos on tapahtunut lapsiperheiden koteihin vietyyn palveluun viimeisen<br />
vuosikymmenen aikana. Esimerkiksi, toimintamme alkuvuosina, oli hyvin tavallista,<br />
että lapsen synnyttyä, kunnan palkkaama kodinhoitaja tuli kotiin auttamaan arjen<br />
pyörittämisessä, antamalla konkreettista apua. Siivottiin, hoidettiin kotia, pestiin<br />
pyykkiä, laitettiin ruokaa pakastimeen jopa tulevia aikoja varten, kaikki lastenhoidon<br />
lomassa. Perheenäidin kotiuduttua vauvan kanssa ohjailtiin vauvan hoidossa ja autettiin<br />
uni-ruokailu rytmittämisessä. Työ oli vahvasti toiminnallista. Kodinhoitajat olivat<br />
saaneet koulutuksen, joka perustui asiakkaita kunnioittavaan kohtaamiseen ja käytännön<br />
taitoihin. Kodinhoitajan ammattikoulutus painottui paljon käytäntöön. (Viitala 1990, 13-<br />
14).<br />
Laman aikana tai sen seurauksena ja työtehtävien päällekkäisyyksien takia monen<br />
kunnan sosiaali- ja terveysvirasto yhdistettiin, minkä seurauksena kuntien kotipalvelu ja<br />
kotisairaanhoito yhdistyivät. Samaan aikaan kodinhoitajien koulutus muuttui<br />
lähihoitajakoulutukseksi, yhdeksi valinnaiseksi suuntautumisvaihtoehdoksi muiden<br />
opiskeluvaihtoehtojen rinnalla. Yksi näkökulma voi olla, että työn status kohosi, ainakin<br />
5
ulkopuolisen näkökulmasta katsottuna, mutta valitettavasti se myös osittain<br />
medikalisoitui. Tämän jälkeen tuli asiakkaita, jotka tarvitsivat lääketieteellistä<br />
diagnoosia saadakseen perheavun palvelua perheelleen. Katsonkin, että työ fokusoitui<br />
enemmän hoitotyöhön kuin kodin ja arjen pyörittämiseen. Samaan aikaan vanhustyöhön<br />
suunnattiin entistä enemmän resursseja. Tämän seurauksena lapsiperheet jäivät ilman<br />
tarvitsemaansa palvelua. Vuosina 1999-2002 välisenä aikana lapsiperheille suunnattu<br />
kotipalvelutoiminta on vähentynyt 65% (Kauppinen 2003).<br />
Kuntien johto on perustellut kotipalvelun vähentämistä lapsiperheiltä päivähoidon<br />
lisäämisellä. Subjektiivisen päivähoito-oikeuden myötä lapsiperheillä ei enää uskottu<br />
olevan tarvetta kotiin suunnattuun palveluun. Tämä on kuitenkin harha, sillä<br />
käytännössä lähes puolet lapsiperheistä on kunnallisen päivähoidon ulkopuolella.<br />
(Uusimäki 2005, 140.)<br />
Monissa kunnissa ei enää tarjota lapsiperheille kodinhoitajan apua, vaan<br />
kodinhoitotyöntekijöitä on siirretty sosiaalityön alaisuudessa tehtävään perhetyöhön.<br />
Perheiden kotiin viety perhetyö on kehitetty muoto kotipalvelusta. Perhetyö katsotaan<br />
kehittyneen kodinhoitajien tehostetusta työstä ja siirtyneen vähitellen sosiaalityön<br />
alaisuuteen (Uusimäki 2005, 138). Yhtäältä perhetyö on uusi ja tuore lastensuojelun<br />
avohuollon toimintamuoto. Toisaalta sillä on pitkät perinteet ja erityistyövälineenä on<br />
toiminut tehostettu kotipalvelu (Hurtig 2003, 24).<br />
Kotipalveluntyyppistä perhetyötä tarvitaan edelleen sekä suunniteltuihin että akuutteihin<br />
tilanteisiin. Uusimäki mainitsee esimerkiksi kotipalvelun työntekijöiden kertoneen, että<br />
kun perheeseen oli syntynyt uusi lapsi, perheiden äidit olivat vielä vuosien päästä<br />
tulleet kertomaan kotipalvelun vaikuttavuudesta perheelleen (Uusimäki 2005, 141).<br />
Tarjottu perhetyö on usein lastensuojelun avohuollon tukitoimintaa. Ongelmallista on,<br />
että kaikki sen tarpeessa olevat eivät sitä saa tai apua myönnetään vasta, kun ongelmat<br />
ovat kasautuneet.<br />
Perhetyössä käytetään eri menetelmiä. Työ voi olla esimerkiksi toiminnallisuuteen<br />
perustuva. Voidaan myös työskennellä terapeuttisilla työotteella, jolla perheenjäsenten<br />
keskinäisiin vuorovaikutustilanteisiin yritetään vaikuttaa. Esimerkiksi Ensi- ja<br />
turvakotienliiton Alvari-työssä käytetään menetelmällisiä taitoja kuten<br />
6
perheterapeuttisia ja ratkaisukeskeisiä taitoja. Tänä päivänä monissa kunnissa<br />
sosiaalityöntekijän työparina toimii sosiaaliohjaaja, joka keskustelemalla tekee<br />
perhetyötä. Koko perhetyö -käsite on häilyvä. Kotiin viety perhetyö voi olla hyvin<br />
erilaatuista eikä asiakasperhe tai toimeksiantaja, yleensä sosiaalityöntekijä, välttämättä<br />
tiedä, mihin toiminta perustuu ja miten työn vaikuttavuutta voi mitata.<br />
Keskusteluun perustuva perhetyö ei välttämättä tuota tuloksia. Esimerkkinä tästä<br />
osallistuin pari vuotta sitten sosiaalitoimiston kokoamaan kokoukseen, jossa yhteisen<br />
asiakasperheen vanhemmat suullisesti sitoutuivat viemään arkisin lapsiaan päiväkotiin.<br />
Todellisuudessa lapsia ei kuitenkaan viety päiväkotiin, koska arjesta puuttui rakenne, ja<br />
lasten kaikki tarpeet tulivat raskaalla tavalla hyvin ennakoimattomasti vanhempien<br />
vastuulle. Vanhemmilla ei ollut työkalua viedä arkeaan eteenpäin. Heidän arkensa niin<br />
sanotusti kellui.<br />
Havahduin huomiostani: Ehkä arjen taidot ja hallinta olivat vanhempien ensisijaisesti<br />
suurin kompastuskivi. Työelämän käytännön kokemuksistani minulle syntyi ajatus<br />
kehittää toiminnallisuuteen perustuva perhetyömuoto, jossa arjen jäsentäminen ja<br />
rytmittäminen vanhempien kanssa on ensisijaista. Työn tavoitteena on oltava haltuun<br />
otettu perheenarki, jossa arki ei kellu, eikä ole kaavamaisen jäykkä.<br />
(kuva 1)<br />
Kuva 1. Haltuun otettu perhearki.<br />
Suunnitellun perhetyön ensisijaisena tarkoituksena on kehittää apu lapsiperheiden arjen<br />
hallintaan. Perheen arki on monimuotoista ja yllätyksellistä. Arkipäivän toiminta<br />
edellyttää monien samanaikaisten asioiden hoitamista ja päätöksien tekemistä<br />
keskenään ristiriitaisten vaihtoehtojen välillä. Arjen hallinta on kotitalouden toiminnan<br />
perimmäinen tavoite. (Haverinen 1996, 12.)<br />
7
Käsitteellä perhetyö tarkoitan kehittämistyössäni lapsiperheille kotiin vietyä perhetyötä,<br />
jossa yksi tai kaksi perhetyöntekijää työskentelee vanhempien tukena lapsiperheen<br />
kotona. En erottele lastensuojelun avohuollon tukitoimintaa ennakoivasta perhetyöstä,<br />
koska tehtävä työ ei sinällään erotu toisistaan. Perhetyötä arvioidessani tarkastelen<br />
työntekijän asennetta ja työtapaa sekä työn mittareita. Tarkastelunäkökulma on<br />
työntekijänäkökulma, vaikkakin tavoitteena on, että perhe, ja erityisesti lapsi, on<br />
lopullinen hyötyjä ja saa turvallisen kasvualustan.<br />
Käsittelen seuraavassa luvussa (2) kehittämistyön ja tutkijan suhdetta. Kuvailen myös<br />
seuraavassa alaluvussa kerätyn aineiston käsittelyä ja prosessin analysointia. Lähestyn<br />
Arki haltuun –pilottihanketta toimintatutkimuksen näkökulmasta. Koko prosessin ajan<br />
pidin päiväkirjaa, ja pyysin, että myös hankkeeni perhetyöntekijä tekisi samoin.<br />
Yhteisistä kokouksista tein muistioita ja työn kuluessa haastattelin muutaman kerran<br />
pilottiperheen äitiä tekemällä lähinnä teemahaastatteluja. Olen käyttänyt reflektiivistä<br />
kehittämisotetta.<br />
Luvussa 3. avaan työni keskeisimmät käsitteet: Arki ja perhetyö. Arki on käsitteenä<br />
monimutkainen, yritän myös avata arjen eteenpäin viemisen käsitettä tutkijan,<br />
ruotsalaisen professorin Kajsa Ellegårdin (2001) näkökulmasta sekä tutkija Minna<br />
Salmen arkitutkimukilla. Pirjo Korvela (2003) on myös väitöskirjassaan tutkinut<br />
lapsiperheiden arkea käyttämällä apuna videokuvausta. Hänen väitöskirjansa antoi<br />
minulle kimmokkeen luoda uusi työkalu perhetyökentälle. Hänen selkeä kuvauksensa<br />
arjen pienten tekojen yhdistetystä yhteissummasta, mikä yhteensä luo arjen kulun,<br />
häkellytti minua, koska juuri sen ”summaamisen puute” tuntui puuttuvan tapaamissani<br />
lapsiperheissä, joissa arki kellui.<br />
Perhetyöhön saan aineistoa mm. Johanna Hurtigin (2003) väitöskirjasta ” Lasta<br />
suojelemassa” ja Mervi Uusimäen ”Perhetyötäkö kaikki” -teoksesta, sekä syventymällä<br />
Pohjois Suomen sosiaalialan kehittämishankkeeseen ”Katsauksia Ankkuriperheprojektiin”.<br />
Jälkimmäisestä olen saanut lisää eväitä oman perhetyöhankkeeni<br />
suunnitteluuni. Luvussa 4. esittelen Arki haltuun -pilottihankkeeni kenttätyön<br />
etenemisen ja työn muutosprosessit. Lopuksi luvussa 5. vedän yhteen lopputyöni<br />
pohdintoja ja johtopäätöksiä.<br />
8
1.2 Kehittämishankkeen tehtävä<br />
Arki haltuun– projektin malli perustuu toiminnalliseen näkökulmaan. Lähestymistapa<br />
aiheeseen on käytännönläheinen. Tutkija Pirjo Korvela on tutkinut on olemista ja<br />
tekemistä arjessa. Hän on hahmottanut videokuvauksella lapsiperheiden arkea.<br />
Korvelan tutkimus kohdistuu arjen rutiineihin ja kuinka ne saavat monenlaisia ja<br />
erilaisia henkilökohtaisia merkityksiä perheenjäsenten keskinäisessä kanssakäymisessä.<br />
Arjen sujuminen perustuu toistoa korostavaan jokapäiväisyyteen ja rutiineihin. (Korvela<br />
2003.) Projektissa tavoitellaan haltuun otettua perhearkea, joka ei kellu, eikä myöskään<br />
ole kaavamaisen jäykkää.<br />
Jotta voisi ymmärtää kehittämishankkeeni, jonka olen nimennyt Arki haltuun -<br />
projektiksi, kulun ja idean, selostan tässä luvussa vielä sekvenssikartan syntyä ja sen<br />
hyödyntämistä perhetyössä. Pirjo Korvela esittää tutkimuksessaan, että perheen<br />
toiminnot voidaan eritellä erilaisiin vaiheisiin, sekvensseihin.<br />
Kutsun päivän vaiheita omassa tutkimuksessani sekvensseiksi. Valitsin sekvenssin<br />
käsitteen vaiheen sijasta, koska se tuo vaihetta paremmin esiin niihin liittyvän<br />
kronologisen järjestyksen ja peräkkäisyyden luonteen. (Korvela 2003, 43.)<br />
Sekvenssit menevät lapsiperheissä osittain myös päällekkäin. Yleensä kuitenkin yksi<br />
sekvenssi pitäisi ensin saattaa loppuun ennen kuin seuraavalle voi siirtyä. Sekvenssien<br />
siirtymävaiheelle, on luonteenomaista monimuotoinen ja jännitteinen rakenne:<br />
Tavallisesti siirtymävaihe alkaa siitä, kun joku perheenjäsenistä ryhtyy tekoihin. Nämä<br />
teot saavat merkityksensä seuraavassa sekvenssissä, kun taas toiset suorittavat vielä<br />
meneillään olevan sekvenssin tekoja. (mt., 99.) Nämä edellä mainitut siirtymät<br />
sekvenssistä toiseen saattavat tuottaa perheessä hankaluuksia.<br />
<strong>ARKI</strong> HALTUUN – projekti tuo perhetyöhön uuden toimintamallin. Malli kiinnittää<br />
huomion arjen tekemiseen ja sen toiminnalliseen puoleen. Edistetään säännöllisen<br />
rytmin muodostumista. Projektiperheissä sekvenssistä toiseen siirtyminen tapahtuu<br />
perhetyöntekijöiden tuella seuraavalla tavalla: Ensimmäisellä tapaamisella<br />
perhetyöntekijä kirjaa yhdessä vanhempien tai vanhemman kanssa perheen päivärytmin<br />
- mitä tapahtuu ja milloin. Siirtymähetket kirjataan aikajärjestyksessä<br />
9
jokapäiväiselle kortille, jota kutsumme sekvenssikartaksi. Sekvenssikartan täyttäminen<br />
voi jo itsessään auttaa vanhempia hahmottamaan ja jäsentämään arkensa aivan uudella<br />
tavalla.<br />
Sekvenssikarttaan merkitään päivän tapahtumat lasten päiväohjelman ja<br />
perustarpeiden mukaisesti. Esimerkiksi aamusekvenssi sisältää heräämisen, aamupesut<br />
ja pisut, pukemisen ja aamupalan syömisen. Seuraava sekvenssi on päiväsekvenssi,<br />
joka sisältää pukemisen, leikkimisen, ulkoilun ja sisälle tulon. Perhetyöntekijä kirjaa<br />
sekvenssikarttaan päivän käytännön tapahtumat ja kellonajat. Perhetyöntekijä kirjaa<br />
sekvenssikarttaan merkintöjä jokaisesta työpäivästä. Jokaisen työpäivän päätteeksi<br />
perhetyöntekijä käy läpi sekvenssikartan merkinnät yhdessä vanhempien kanssa.<br />
Erityistä huomiota kiinnitetään siirtymäkohtiin, kun siirrytään sekvenssistä toiseen.<br />
Vanhempia pyydetään myös itse ottamaan käyttöön sekvenssikartta perhetyöntekijän<br />
vapaapäivillä, tuloksista he voivat sitten keskustella seuraavalla käynnillä.<br />
Perhetyöntekijän huomio kiinnittyy toiminnalliseen sujuvuuteen, päähuomio ei ole<br />
perheiden ongelmissa, joita voivat olla esimerkiksi päihdeongelma tai<br />
mielenterveysongelmat. Negatiivisen kierteen katkaiseminen on edellytys positiivisten<br />
voimavarojen varaan rakentuvan muutostyön käynnistämiselle. Usein konkreettinen apu<br />
arjen selviytymiseksi voi helpottaa perheen tilannetta. Työskennellään enemmän<br />
ratkaisujen, kuin ongelmien kanssa (Raunio 2000, 101).<br />
Perhetyö käynnistetään yhteisellä kokouksella, jossa perheen vanhemmat,<br />
perhetyöntekijä ja sosiaalityöntekijä kokoontuvat. Kokouksessa määritellään työn<br />
sisältö, tavoitteet ja kesto sekä se, miten sosiaalityöntekijä seuraa työprosessia.<br />
Seuraaminen tapahtuu pääasiassa sekvenssikarttoja tutkimalla. On tärkeää, että<br />
perheen vanhemmille selitetään, mitä sekvenssikartta on, ja miten sitä käytetään<br />
työmuotona perheessä. Toimintamalli on työmuotona läpinäkyvä; Perhetyön<br />
suunnitelman ja tavoitteiden asettamisen on oltava reilua, asiakkaalla on oikeus tietää,<br />
mitä muutosta häneltä odotetaan, ja missä aikataulussa. Perheen vanhemmat tietävät,<br />
että heidän perheessään sekvenssejä tarkkaillaan, jolloin perhetyötä ei mielletä<br />
hahmottamattomaksi ”kyttäämiseksi”. Sosiaalityöntekijä näkee nopeasti, toimiiko<br />
toimintamalli, vai tarvitseeko perhe jotakin muuta apua. Näin toiminta on kustannus<br />
säästöinen. Kun perheen arjen eteenpäinvieminen helpottuu, vapautuu myös voimia<br />
10
ongelmien ratkaisuun. Vanhemmat voimaantuvat ja tavoite on perheen saattaminen<br />
omatoimisuuteen arjen eteenpäinviemisessä.<br />
Perhetyö<br />
Vanhemmat<br />
Lapset<br />
Kuva 2. Muunnelma Hurtigin (2003) tihkuvan auttamistavan mallista.<br />
Perhetyöntekijän ongelmien puheeksi ottaminen helpottuu, koska fokusointi on arjen<br />
toimien eteenpäinviemisessä. Keskeinen tehtävä on myös tuottaa käytännönläheinen<br />
työkalu perhetyöhön. Tämä on sosiaalipalvelun kehittämistyötä. Toimintamalli on tarkoitus<br />
ensin viedä kentälle oman organisaation kautta, jolloin sekvenssikartta otetaan käyttöön,<br />
työmuoto analysoidaan ja kehitetään edelleen. Seuraavassa vaiheessa toimintamalli on<br />
tarkoitus viedä laajemmin käyttöön kentälle, kuntien perhetyöntekijöille ja järjestöille<br />
pitämällä koulutustilaisuuksia ja seminaareja aiheesta. Tuomme uutta työvälinettä<br />
perhetyöhön, joka lähtee toiminnallisesta näkökulmasta liikkeelle.<br />
Syrjäytyneet perheet ja syrjäytymisvaarassa olevat perheet ovat projektin ensisijaiset<br />
hyödynsaajat. Kun vanhempia tuetaan arjen eteenpäinviemisessä, heidän voimavaransa<br />
vapautuvat ja he jaksavat olla parempia vanhempia jolloin lopullisia hyödynsaajia ovat<br />
perheen lapset. (Kuva 2.) Toiminta fokusoituu perheiden lapsiin ja heidän perustarpeisiinsa.<br />
Turvattomien kasvuolojen seurauksien ja sukupolvien kaltoin kohtelun ketjun murtamiseen.<br />
Toiminta sopii hyvin osaksi lastensuojelun avohuollon tukitoimia, samoin se soveltuu myös<br />
muihin ulkopuolista apua tarvitseviin lapsiperheisiin.<br />
11
Perhetyöntekijät hyötyvät projektista. Työmuoto jäsentää heidän työtään, heille annetaan<br />
malli, jonka mukaan toimitaan työssä. He saavat avukseen uuden, helppokäyttöisen<br />
työkalun, sekvenssikartan. Perheissä vastaan tulevien vaikeiden asioiden puheeksi<br />
ottaminen helpottuu, koska työntekijä keskittyy kartan täyttämiseen ja sen seuraamiseen.<br />
Perhetyöntekijän toiminta on selkeää, vaikka muitakin ongelmia tulee perheissä vastaan.<br />
Hän tietää mitkä asiat ovat sellaisia, joihin hänen ensisijaisesti odotetaan puuttuvan.<br />
Edetään askel askeleelta. Työntekijän toimenkuva selkiytyy.<br />
Sosiaalityöntekijät tietävät, mitä he tilaavat. Toimintamallin käytön hyöty tai<br />
epäonnistuminen näkyy nopeasti. Jos toimintamalli ei tuo tuloksia, sosiaalityöntekijälle asia<br />
selkiää nopeasti ja perheeseen voi suunnata muita auttamiskeinoja. Toimintamalli on<br />
kustannusäästöinen. Tämä malli näyttää konkreettisesti, mihin ja miten vanhempi tai<br />
vanhemmat tarvitsevat tukea vanhemmuuteen.<br />
Tämän toimintatavan toimivuutta kokeillaan yhdessä pilottiperheessä noin kahdeksan<br />
viikon ajan. Perhe on syrjäytynyt tai ainakin syrjäytymisvaarassa oleva perhe. Itse työkalua,<br />
sekvenssikarttaa kehitellään työn edetessä, tarkoitus on tehdä kartasta mahdollisimman<br />
helpposelkoinen ja -käyttöinen. Kartassa pitää olla myös mahdollisuus suuriin<br />
variaatioihin, koska jokainen perhe on uniikki. Työn edetessä tutkin työmenetelmän<br />
toimivuutta tekemällä havaintoja, pitämällä päiväkirjaa, haastattelemalla malliperheiden<br />
vanhempia, perhetyöntekijöitä ja perheen sosiaalityöntekijöitä. Myös perhetyöntekijä pitää<br />
päiväkirjaa työn edetessä.<br />
Edellä mainitun työn etenemisen kuvauksen avulla, esitän seuraavat oletukset<br />
hankkeeni hyödyistä:<br />
1. Perhetyön etenemistä voi seurata sekvenssikarttoja tutkimalla.<br />
2. Toimintamalli on läpinäkyvää kaikille osapuolille.<br />
3. Vanhempien voimavaroja vapautuu.<br />
4. Malli tukee omatoimisuuteen.<br />
5. Vaikeiden asioiden puheeksi ottaminen helpottuu.<br />
6. Saadaan käytännönläheinen työkalu käyttöön.<br />
7. Perhetyöntekijän toimenkuva selkiytyy.<br />
8. Toimeksiantaja tietää, mitä tilaa.<br />
9. Malli on kustannussäästöinen.<br />
12
Tehtäväni on rakentaa kehittämistyönä uusi perhetyömenetelmä, kokeilla mallia<br />
pilottiperheessä, sekä arvioida työmallin tuottamia tuloksia.<br />
1.3 Tutkittavien ja tutkijan suhde<br />
Vaikka työni on kehittämishanke, analysoin itseni tutkijan roolissa seuraavassa<br />
alaluvussa. Olen käyttänyt reflektiivistä tutkimusotetta, jolla olen pyrkinyt tuomaan<br />
esille myös sosiaalialan hiljaista osaamista: ”Miten toimia käytännössä<br />
ammattitaitoisella tavalla ja minkä ajattelun varaan tämä toiminta voi rakentua?”.<br />
Reflektiivinen lähestymistapa pitää arvokkaana holistisesta käytännöstä oppimista ja<br />
painottaa erityisesti niitä käytännön puolia, joita perinteisesti ei ole arvostettu (Fook<br />
2005, 7). Sekvenssikartan käyttö perheessä auttaa sekä perheenjäseniä että<br />
perhetyöntekijää huomaamaan eri tekojen vaikutusta arjen hallintaan, ja siten antaa<br />
mahdollisuuden punnita eri tekojen vaikuttavuutta arjen sujumisen kokonaisuuteen.<br />
Reflektiivinen käytäntö voidaan käyttää apuna käytännön kehittämisessä, koska se<br />
auttaa artikuloimaan ja kehittämään käytännön teoriaa (mt.,7).<br />
Aloitin työni tutustumalla alan kirjalliseen aineistoon. Vertailin aineiston tietoja omiin<br />
työelämäkokemuksiin. Vastakkainasettelut ja erottelut eli dissosiaatiot ovat ominaisia<br />
päättelylle, jossa ilmiö ja todellisuus asetetaan vastakkain (Kuula 2001 , 51). Olen 44vuotias,<br />
kahden lapsen äiti, ja yhden lapsenlapsen isoäiti. Tutkijana ja tulkitsijana olen<br />
myös hyödyntänyt oma perhearjen kokemusta. Samassa tilanteessa eläminen tai saman<br />
ilmiön kokeminen ei välttämättä ole avain toisen ihmisen kokemukseen. Sen sijaan on<br />
tärkeää tunnistaa yhtäläisyyksien rinnalla myös eroavuudet. Tällöin voidaan puhua ns.<br />
yhdistyneestä tiedosta, jonka muodostamisessa empatialla on keskeinen merkitys:<br />
lähtökohdaksi asettuu oma kokemus, jonka pohjalta pyritään toista kuunnellen ja omaa<br />
kokemusta hyväksikäyttäen tavoittamaan toinen ihminen.<br />
Olen pilottiprojektin kirjallisessa raportissa käyttänyt aineistona perhetyöntekijän<br />
päiväkirjaa, kunnan perhetyöohjaajan merkintöjä, omia muistinpanoja,<br />
sekvenssikarttoja, haastatteluaineistoa sekä hankkeen kuluessa tehtyjä omia<br />
havainnointimerkintöjä. Luin läpi aineiston monta kertaa, piirsin paperille ympyröitä,<br />
joita nimesin otsikoilla kuten äidin sitoutuminen hankkeeseen tai kunnan<br />
13
työntekijöiden epäily hankkeen onnistumisesta. Havahduin huomioon, että piirtämieni<br />
ympyröiden sisällöt liittyivät valitettavan huonosti toisiinsa. Aineistoa ei ehkä ollut<br />
riittävästi, tai teemahaastattelukysymykset eivät olleet riittävän täsmällisesti asetettuja.<br />
Eteenpäin pääsemiseksi kehittämistehtävässäni, jouduin rajaamaan ympyröiden<br />
aineistoa käyttämällä ainoastaan niitä, jotka suoraan tukivat tutkimustehtävääni.<br />
Kehittämishankkeellani on toimintatutkimuksen lähestymistapa. Käytäntöihin<br />
suuntautuminen, muutokseen pyrkiminen ja tutkittavien osallistuminen tutkimusprosessi<br />
ovat ne piirteet, jotka yhdistävät eri toimintatutkimuksia. On kyse erityisestä tavasta<br />
hahmottaa tutkimuksen ja tutkittavan todellisuuden välinen suhde. (Kuula 2001, 10.)<br />
Tutkimukseni on myös tapaustutkimus (case study) yksityiskohtaista ja intensiivistä<br />
tietoa yksittäisestä tapauksesta. Aineistoa kerätään useita metodeja käyttämällä kuten<br />
havainnoin, haastatteluin ja dokumentteja tutkien (Hirsjärvi, Remes, Sajavaara 1997,<br />
126).<br />
Tutkijan roolini ja suhteeni tutkimukseen on monimutkainen; Olen tulkitsijana, olen<br />
päällikön roolissa suhteessa perhetyöntekijään ja olen ”keksijän” roolissa suhteessa<br />
koko hankkeeseen. Vallankäyttörakenteet todellistuvat arkipäiväsiltä tuntuvissa<br />
rutiineissakin. Ammatilliset toimijat joutuvat omakohtaisesti pohtimaan ammatillista<br />
valtaa, vastuuta ja etiikkaa. Sosiaalityön tietotuotannolle ja tutkimukselle tämä näkemys<br />
ammattikäytäntöjen sosiaalisesta konstruktoitamisesta on yksi syvällistä<br />
metodologisista pohdintaa herättäneistä haasteista. Erityisen oleellista on toimivan<br />
subjektin rooli toimintansa ja ajattelunsa ehtonsa rakentavana; oman roolinsa<br />
oivaltavana toimijana. ( Karvinen ym. 2001, 12.)<br />
Reflektiivisyys ja oman työn kriittinen analyysi, ovat uuden asiantuntijuuden<br />
rakennusaineksia. Ne perustuvat sekä henkilökohtaiseen, ammatilliseen kokemukseen<br />
että tieteelliseen tietoon. Pyrkimys keräämien aineistojen pohjalta todellisuuden<br />
rakentamiseen sekä vastakkainasetteluun ja erotteluihin. Nämä sopivat hyvin<br />
toimintatutkimuksen metodologisiin teksteihin, joissa esimerkit eivät kuvaa<br />
ainutkertaisia tapahtumia, vaan niiden tarkoitus on vahvistaa tai kuvata jotain yleistä<br />
periaatetta ( Kuula 2001, 50).<br />
14
Sosiaalityön arkityön rutiineista muotoutuvista asioista ovat asiakastyön käytännöt<br />
ratkaisevan tärkeitä. Etäisyyttä ja läheisyyttä säätelemällä pyrkii näkemään kerronnan<br />
kautta luodussa maailmassa muutakin kuin sen, mitä kertoja itse on nähnyt ja<br />
ymmärtänyt. (Karvinen ym. 2001, 108.) Olen kovin lähellä tutkittavaa, mutta toisaalta<br />
Karvinen mainitsee Eräsaarien sanoneen, että opillinen metodologinen puhtaus ja<br />
oikeaoppisuus voivat myös etäännyttää (mt., 16).<br />
Asiantuntijatieto ja tutkimus asetetaan uusiin suhteisiin käytännön kanssa. Keskustelua<br />
käydään tieteen ja ammatin, teorian ja toimintakäytännön, ajattelun ja toiminnan<br />
suhteista. (Karvinen 2001, 9.) On tärkeää hakea uusia näkökulmia sosiaalityöhön<br />
yhteiskunnallisena käytäntönä, jonka painopisteenä on ihmisten arkielämässä<br />
selviytyminen ja yksilöllisten elämäntilanteiden erityisyys (mt, 10).<br />
Tutkimukseni sudenkuoppana on, että rakentelen konstruktiota, ja sitten tavallaan<br />
”keksin” mitä olen rakentanut. Tutkimuskohteen konstruointi on edennyt aineiston ja<br />
käsitteiden keskinäisen vuorovaikutuksen varassa. Subjektiivisuus tulee väistämättä<br />
esille tutkimuksessa. Tämä herättää kysymyksiä kuten: Voiko työmuoto olla onnistunut,<br />
vai muutetaanko ”vaatimuksia” siten, että se onnistuu joka tapauksessa? Erityisen<br />
oleellista on toimivan subjektin rooli toimintansa ja ajattelunsa ehtona rakentavana;<br />
oman roolinsa oivaltavana toimijana (Karvinen 2001 , 12). Tieteellinen tieto ei ole<br />
riippumatonta, vaan jatkuvassa vuorovaikutuksessa muiden tiedon lajien kanssa<br />
toimijoiden arkisissa käytännöissä (Satka 1998, 198).<br />
1.4 Aineiston käsittely<br />
Raporttini on toimintatutkimus, jonka takia odotusanalyysi on mukana kaikessa<br />
aineistoni tulkinnassa. Kommunikatiivista toimintatutkimusta käsittelevässä osiossa<br />
korostuu retorinen analyysiote. Usein toimintatutkimuksissa on yhdistelmä retoriikkaa,<br />
kertomus- tai tarina-analyysia ja odotusanalyysia siten, että käsiteltävän aiheen<br />
ymmärtäminen ja tulkinta käy mahdolliseksi.( Kuula 2001, 59.)<br />
Keräsin aineistoa, omia havaintoja, perhetyöntekijän päiväkirja, perhetyönohjaajan<br />
merkintöjä, omia muistinpanoja ja sekvenssikarttoja. Käytin myös haastatteluaineistoa,<br />
15
olin haastatellut perheen äitiä ja perhetyöntekijää. Haastattelut olivat lähinnä<br />
teemahaastatteluja. Luin koko kerättyä aineistoa läpi useita kertoja ja luokittelin tietoja<br />
ilman mitään etukäteen selityksiä.<br />
Minulla oli kuitenkin perusolettamuksia kuten; - puheeksi ottaminen on vaikeata, -,<br />
perhetyö ei ole tarkasti määritelty, - toiminta ei ole läpinäkyvää, ja että ongelmiin<br />
takerrutaan. Punnitsin, oliko vaikeuksia viedä uusi toimintamuoto kentälle, minkälaisia<br />
vastuksia se kohtasi ja toimiko se. Jaottelin tutkimustiedot aiheittain, vertailin ja tein<br />
analyyseja.<br />
2 KÄSITTEET JA VIITEKEHYS<br />
Koska haluan kehittää koteihin vietyä perhetyötä, haluan seuraavaksi avata työni<br />
tärkeimmät käsitteet ja tunnustella kehitettävän hankkeen ”maastoa”. Kerron<br />
instituutiosta; Perheestä, avaan monimutkaista käsitettä; Arki, sekä esittelen perhetyötä<br />
tutustumalla toisiin perhetyön kehittämishankkeisiin, paneudun erityisesti Oulun<br />
seudulla toteutettuun Ankkuri-hankkeeseen, jossa on innovatiivisella työotteella tehty<br />
perhetyötä, ja jossa myös on tutkittu työn vaikuttavuutta haastattelujen kautta.<br />
Olen rajannut työni niin, että lain määräämää, asiakastyöhön perustana oleva<br />
asiakaslähtöisyyttä, en avaa tässä raportissani. En myöskään syvenny aika ja paikka –<br />
käsitteeseen, vaikka arki –käsitteen avaaminen sitä joissakin kohden ehkä vaatisi. Eri<br />
kulttuuritaustaisilla asiakkailla ja asiakaslähtöisyyden kannalta mainituilla käsitteillä on<br />
heidän kanssaan tehtävässä perhetyössä huomattava merkitys.<br />
2.1 Perhe ja perhe yhteiskuntarakenteessa<br />
Perheestä puhutaan yleensä mielikuvana, joka muodostuu yhdestä tai useammasta<br />
vanhemmasta ja lapsista läheisinä ihmissuhteina ja heidän yhdessä jakamastaan<br />
fyysisestä tilasta, kodista. Heidän välillään on emotionaalinen suhde. On olemassa<br />
16
yksin-huoltaja, lapsi-, uus-, ja sijaisperheitä, monivanhempaisia perheitä, eri tyyppisten<br />
perheiden yhdistelmiä ja yhdessä asumisen muotoja, joissa huolehditaan lapsista.<br />
Perheen taustalla on usein suvun jatkaminen sekä lasten hoitamisen ja kasvattamisen<br />
tehtävä. Se turvaa perheenjäsenten tunne-elämää ja voimavaroja. Perhe on myös<br />
työvoiman uusintaja yhteiskunnalle. Se määrittelee itse, keitä siihen kuuluu. (Hurtig<br />
1999, 25.)<br />
Monet modernin perheihanteen perusrakenteet vallitsevat kuitenkin edelleen, vaikka<br />
yksilöllisyys ja individualismi koko ajan vahvistuvat. Perheeseen liittyvät prosessit eivät<br />
enää ole luonnollisia, vaan muotoiltavia. Perhettä koko ajan tehdään.<br />
Perhejäsenet ovat olemassa yksilöinä, mutta perheenjäseniksi he tulevat keskinäisten<br />
suhteidensa kautta. Tämä sisältää myös ihmisen suhteen omaan itseensä, jolloin ihminen<br />
muodostaa yksin oman perheensä. Toisaalta perhe on tarinallinen kokonaisuus, jossa<br />
perhe on suhde ja idea niiden ihmisten kesken, jotka pitävät itseään ja toisinaan<br />
perheenjäsenininä. Sosiaalisessa ulottuvuudessa puolestaan keskeiseksi vanhemmaksi<br />
määrittyy lapsen arjen käytännöistä huolehtija. Perhe muodostuu arjen yhdessä jakajista.<br />
(Uusimäki 2005.)<br />
Monet lapsiperheet kokevat yksinäisyyttä arjen pulmissa. Ihmisten välisiin sitoutumisiin<br />
on tullut muutoksia. Avioliitot ja ihmissuhteet kestävät tai päätyvät usein eroon.<br />
Päihde- ja mielenterveysongelmia voi esiintyä. Kilpailu työstä, työn saannista ja siinä<br />
tulostavoitteisiin pääsystä on kovaa ja kuluttaa osaltaan perheen voimavaroja. Työn<br />
perässä joudutaan usein myös vaihtamaan asuinpaikkakuntaa. Sukulais- ja<br />
ystäväverkostot saattavat jääväät toisaalle. Osa vanhemmista joutuu kamppailemaan<br />
liiasta työnteosta ja jatkuvan ylityön kierteessä ja toisaalta osa pikkulasten vanhemmista<br />
kamppailee työttömyyden kanssa.<br />
Vanhempien oman elämän tilapäiset vaikeudet syövät uusia, orastavia verkostoja –<br />
vaikeuksien keskellä omat voimavarat eivät välttämättä riitä perhettä tukevien<br />
verkostojen ylläpitämiseen tai luomiseen. Näissä perheissä myös lapset saattavat<br />
reagoida levottomuudella. Vuonna 1999 tehdyn Ensi ja turvakotien liiton selvityksen<br />
mukaan lasten laiminlyöntiä ilmeni lähes kaikissa perhetyön asiakasperheissä ja se oli<br />
luonteeltaan pääasiassa passiivista, henkistä laiminlyöntiä. Tämä ilmeni säännöllisen<br />
17
elämänrytmin puutteena, rajattomuutena, tunteettomuutena ja epärealistisina ikätasoa<br />
vastaamattomina odotuksina lapsen suhteen. (Niemi 2002, 40.)<br />
Lapsiperheiden tulisi olla yhteiskunnallisesti korostuneessa asemassa. Tutkijat,<br />
poliitikot ja järjestöjen edustajat ovat toistuvasti tuoneet esille, että lasten hyvinvointia<br />
täytyy kaikin keinoin edistää ja samalla ehkäistä syrjäytymistä. Vaikuttaa siltä, että<br />
suomalaisessa yhteiskunnassa vallitsee yhteinen tahtotila lapsiperheiden tilanteen<br />
parantamiseksi. Yhteiset keinot ovat kuitenkin puuttuneet. Tässä tilanteessa olisi<br />
ensiarvoisen tärkeää pysähtyä pohtimaan perheiden kanssa tehtävän työn kenttää<br />
kokonaisuutena (Uusimäki 2005, 4).<br />
Perinteisesti nimenomaan järjestöillä on ollut merkittävä rooli innovaatioiden ja uusien<br />
työmuotojen kehittämisessä. Viime vuosien sosiaalipoliittisen ilmapiirin muutokseen on<br />
kuulunut olennaisena osana uudenlaisten welfare mix –tyyppisten palveluratkaisujen<br />
hakeminen. Kunnat ovat pyrkineet yhä enemmän ylittämään perinteisiä yhteistyömalleja<br />
ja monipuolistamaan toimintaansa. Nykyisenkaltaiseen hyvinvointiyhteiskuntaan liittyy<br />
malli, jossa julkisen sektorin ohella myös kansalaisyhteiskunnan muiden toimijoiden<br />
tulee ottaa vastuuta sosiaalisen tuen tuottamisesta. ( Saarinen 2005, 3.)<br />
Joskus asiakkaan tilanne tulee tulkituksi toisin kuin asiakasperhe itse on sen ajatellut<br />
olevan. Perhe ei välttämättä tunnista kuvattua tilannetta tai ongelmaa omakseen tai<br />
perheen tilannetta lähdetään viemään eteenpäin voimavaraistumisen kannalta väärän<br />
ongelman vuoksi. Perheiden ja yksilöiden tavat elää suhteessa muihin ihmisiin eivät ole<br />
arvioitavissa perheen ulkopuolelta. Se, joka ei tiedä perheen ja suvun kokemuksia ja<br />
tarinoita, ei voi ulkoapäin määritellä tai suunnitella keinoja perheen mahdollisen tuen<br />
tarpeen tyydyttäjäksi.<br />
Jos perhe kohtaa vaikeassa elämäntilanteessa lastensuojelun, se voi aiheuttaa perheessä<br />
pelkoa lasten menettämisestä ja aiheuttaa lastensuojelun tarjoamien tukimuotojen<br />
”hylkimisreaktion”: apua lastensuojelulta ei uskalleta pyytää tai ottaa vastaan – ja sen<br />
resurssit pysyvät loitolla. Tuki ja kontrolli ovat rajoja, jotka määrittävät oleellisesti<br />
yhteistyötä. Nopeaan yhteydenottoon tarvitaan sekä sosiaalitoimen että muun verkoston<br />
yhteistyötä. Muutoin saatetaan huomaamatta ylläpitää noidankehää: mitä vähemmän<br />
esimerkiksi sosiaalitoimi lähtee mukaan varhaisinterventioihin, sitä enemmän on<br />
18
kriisityötä – joka taas ehkäisee mahdollisuuksia tehdä varhaisinterventioita.<br />
(Sauvola.2005, 27-29.)<br />
Nykypäivänä, postmodernissa ajassa emme voi enää sanoa tai määritellä, mikä on<br />
”normaali” tapa elää tai millainen on ”normaali” elämänkulku. Nykyisin jokainen<br />
ihminen rakentaa omasta elämästään itsensä näköistä enemmän kuin koskaan<br />
aikaisemmin. Postmodernin maailman trendinä näyttäisi olevan epävarmuus. Mikään<br />
muu ei ole yhtä varmaa kuin se, että kaikki on epävarmaa. Elämä ei enää kulje<br />
ennustettavaa polkua pitkin ja mahdollisuuksien kirjo on runsas.<br />
Postmoderni ajattelu haastaa täten sosiaalityön, jonka ajattelu perustuu vankasti<br />
modernistiseen valistukseen. Sosiaalityön modernistinen tehtävä sisältyy<br />
”tavoitelausumissa”, joissa sosiaalityö on työtä syrjäytymistä ja yhteiskunnan<br />
polarisoitumista vastaan”. Modernissa tulkintakehyksessä sosiaalityön asiakas otetaan<br />
haltuun tyypittelyin ja ongelmapuheen kautta. Asiakkuudet määrittyvät<br />
syrjäytymisvaarassa oleviksi tapauksiksi. Yleispätevät normitukset ja käytännöt eivät<br />
selviä ”taistelussa” postmodernissa maailmassa. Postmoderni maailma ei sulata<br />
standardeja käytäntöjä ja sammuksiin perustuvia normituksia. Ihmisten elämän ja<br />
toimeentulon pirstaloituminen sellaisiin elämänmuotoihin, joita ei voi yhteismitallisesti<br />
määritellä, vaatii eriytynyttä ja hienojakoista palveluvalikoimaa. (Raunio 2000, 69-71.)<br />
Tänä päivänä sosiaalityö on samanaikaisesti kuitenkin ruuhkautunut ja ehkäisevä työ on<br />
hautautunut päivittäiskiireiden alle. Tom Arnkil puhuu noidankehän muodostumisesta,<br />
jossa ruuhkautunut työtaakka estää ehkäisevän työn tekemisen ja ehkäisevän työn<br />
vähyys puolestaan kasaa kriisejä. (Sauvola. 2005, 19.)<br />
2.2 Perhetyö<br />
Perhetyö tarkentuu syrjäytymisen ehkäisyyn, jolloin erityisesti perhetyön ennalta<br />
ehkäisevät ja varhaisen puuttumisen muodot tulevat esille. Olennaista perhetyössä on<br />
kuitenkin aina lasten hyvinvoinnin turvaaminen. Perhetyön kohdistuminen perheeseen<br />
kokonaisvaltaisesti merkitsee menemistä konkreettisesti sinne, missä ongelmia on.<br />
Perhetyöllä ei ole olemassa yhtä tarkkaa määritelmää tai vakiinnutta työmuotoa.<br />
19
(Uusimäki 2005, 4.) Perhetyötä tarvitaan perheisiin, joissa on jokin normaalia elämää<br />
haittaava tilanne. Perhetyön tehtävä on auttaa perhettä tulemaan toimeen yhteiskunnan<br />
vaatimusten puristuksessa.<br />
Perhetyö on kohtaamista, rinnalla kulkemista, turvan ja lepohetken antamista,<br />
kuuntelemista, keskustelemista ja ongelmien selvittämistä. Konkreettisten arkipäivän<br />
elämään liittyvien suoritteiden kuten kodin- ja lastenhoidon lisäksi perhetyön toivotaan<br />
olevan sosiaalista vuorovaikutusta. Perhetyö on uusi ja tuore lastensuojelun<br />
toimintamuoto. Toisaalta sillä on taustalla pitkät perinteet suomalaisessa käytännössä.<br />
Yksi esimerkki tästä on vuosikymmeniä perheiden työvälineenä toiminut tehostettu<br />
kotipalvelu. (Hurtig 2003, 13.) Perhetyö voidaan nähdä ajallisesti ja sisällöllisesti<br />
rajattuna lastensuojelun täsmälääkkeenä, josta on olemassa erilaisia koostumuksia,.<br />
Perhetyö voi olla ennalta ehkäisevää työtä, se voi olla varhaista tukemista ja puuttumista<br />
tai se voi olla tehostettua ja korjaavaa perhetyötä. Interventio vahvenee koko ajan<br />
siirtyessä tukemisesta puuttumiseen ja korjaamiseen. Ennalta ehkäisevässä perhetyössä<br />
ei ole välttämättä mukana suunnitelmia tai tavoitteita, vaan se perustuu perheen<br />
tarpeiden vastaavien tilapäisen avun antamiseen. Se ei ole pysyvää toimintaa perheessä,<br />
vaan perheiden auttamisesta toimintakuntoon. (Uusmäki 2005, 40-43.)<br />
Perhetyö voi olla arkista apua, tällöin perhetyöntekijä osallistuu perheen askareisiin.<br />
Keskustelullinen perhetyö painottuu puolestaan ohjaukseen ja neuvontaan. Näin ollen<br />
työmuoto muistuttaa perheterapiaa. Toiminnallisesti painottuneessa perhetyössä<br />
keinovalinta keskittyy keskustelun sijasta erilaiseen tekemiseen. Taustalla on tietoisuus<br />
siitä, että keskustelu ei välttämättä ole ainoa eikä edes paras tapa synnyttää muutoksia<br />
ajattelutapoihin ja toimintaan (Hurtig 2003, 69). Keskustelu ei usein kuitenkin riitä,<br />
vaan tarvitaan myös konkreettista auttamista ja kädestä pitäen ohjaamista (Uusimäki<br />
2005, 16). Perhetyössä kuitenkin dialogisuutta kohdataan omassa ympäristössä.<br />
Perheet tarvitsevat tilapäistä apua ja tukea erityisesti silloin, kun lapset ovat pieniä.<br />
Hyvin usein nimenomaan äidin auttaminen, tukeminen, neuvominen, ohjaaminen ja<br />
arjen pyörittämisen opettamiseen. Kotiin annettava perhetyö on myös turvallisuuden<br />
tunteen lisäämistä perheeseen. Perhetyöntekijä on myös mallina terveestä aikuisesta ja<br />
toimii esimerkkinä perheelle. Asioiden puheeksi ottaminen saattaa olla luontevampaa<br />
touhuamisen ohessa.<br />
20
Perhetyö tunnetaan usein toimintatapana, jonka ideologia perustuu perhekeskeisyyteen<br />
Sitä voidaan tarkastella sekä periaatteina että käytäntöinä, jotka muokkaavat<br />
työntekijöiden toimintatapoja. Perhekeskeisyydessä on kyse perheen ja ammattilaisten<br />
välisen yhteistyön luonteesta.<br />
Johdan kotiin vietyä perhetyötä työpaikallani, perhejärjestössä Väestöliitossa.<br />
Lapsiperheissä työskentelee perhetyöntekijöitä perheiden tukena arjen<br />
eteenpäinviemiseksi. Työni kautta olen kohdannut, että perhetyö käsitteenä on hyvin<br />
epäselvä. Työn vaikuttavuus ja tulosodotukset panostuksiin nähden ovat myös usein<br />
epätasapainossa. Toiminnassamme, mikä lähinnä on perhetukipalvelu -perhetyötä,<br />
mielestäni perhetyön toiminnallisuus on perusta, jossa työssämme lähdetään liikkeelle.<br />
Perhetyöntekijän samaistusmallina oleminen ja yhteisen kohtauskulman löytäminen<br />
kommunikoinnin kautta perheenjäsenten kanssa ovat työn seuraavat askeleet.<br />
Perhetyö on vaikea toiminta-alue, koska se jo käsitteenä on niin epäselvä ja sitä<br />
käytetään useissa hyvin eri yhteyksissä. Perhetyön käsite liittyy myös<br />
ennaltaehkäisevään lastensuojeluun, koska se on yksi keino tehdä ehkäisevää<br />
lastensuojelutyötä. (Saarinen. 2005, 69.)<br />
Olen kiitollinen, että saan johtaa perhetyötä nimenomaan järjestössä, koska<br />
perhejärjestön vahvuuksia lastensuojelutyössä tarkasteltaessa nousee esille kaksi<br />
ominaisuutta, jotka järjestöillä on, mutta jotka puuttuvat virallisen sektorin toimijoilta.<br />
Nämä ovat joustavuus ja neutraalisuus. Järjestöt pystyvät tarttumaan ajassa ja paikassa<br />
oleviin tarpeisiin ja mukauttamaan toimintaansa niiden suuntaan. Asiakastyössä tämä<br />
merkitsee perheiden yksilöllisten tarpeiden huomioon ottamista. Tapaamisten ajankohta<br />
tai paikka ei ole sidottu tiettyyn virastoaikaan. Järjestöt ovat toimineet lastensuojelussa<br />
menetelmien kehittäjänä, koska kunnallista yhteistyösuhdetta vähemmän latautuneempi<br />
tapa tarjoaa hedelmällisen lähtökohdan erilaisten lähestymistapojen sovelluksille<br />
(Hurtig 2003, 10).<br />
Vaikka perhetyötä tehdään sekä kunnallisiin että järjestövoimin, apua perheille on<br />
erityisen vaikea löytää tilanteissa, joissa tukea arkeen kaivataan tiheämmin, tiiviimmin<br />
ja pitkäkestoisemmin jo korkeiden kustannusten takia. Yhteiskuntamme rakennemuutos<br />
21
säästöineen ja organisoinnin muutoksineen ovat täten osaltaan myös hämmentäneet<br />
alaa. Kuntien sosiaalitoimet voivat ohjata lapsiperheille perhetyön, lastensuojelun<br />
alaisuudessa tai kotipalvelunsa kautta. Kunnan sosiaalitoimi voi myös ostaa palvelun,<br />
jolloin useimmiten palveluntuottajana on järjestö.<br />
Ei riitä että erilaista perhetyötä tehdään ja kehitetään, vaan työn pitää myös kohdata<br />
tarvitsijansa. Perhetyössä, joka tehdään lastensuojelun kautta asiakkuus tulee<br />
useimmiten lastensuojeluilmoituksen kautta, mutta ennaltaehkäisevän perhetyön avun<br />
tarpeessa olevien tavoittelu on ongelmallisempaa. Avun pyytämisen kynnyksen yli<br />
astumiseen tarvitaan usein joku, joka huomaa perheen tarvitsevan apua, kehottaa<br />
hakemaan apua ja kertoo erilaisista tuen mahdollisuuksista. Huomaaja voi olla julkisen<br />
tahon edustaja, kolmannen sektorin toimija tai hyvä ystävä. Useimmiten perhetyön<br />
taustalla on jokin selvä haitta tai ongelma johon tarvitaan interventiota. Intervention<br />
vahvuus voi vaihdella, mutta resurssit suunnataan selkeästi osoitettaviin kohteisiin.<br />
Ilman ongelmia ei ole yleensä asiakasta eikä ongelman parissa työskentelevää<br />
työntekijääkään. (Uusimäki 2005, 16.)<br />
Lapset ovat riippuvaisia vanhempien huolenpidosta ja ovat kiintyneitä heihin silloinkin,<br />
kun elämä heidän kanssaan on vaikeaa. Jokaisella lapsella on kuitenkin oikeus<br />
suojeluun. (Lastensuojelulaki 1983) Lainsäädäntö ei anna selkeää kuvaa siitä, mitkä<br />
säädökset perhetyötä koskettavat ja miten ne perhetyötä määrittelevät. Lastensuojelulaki<br />
toisen pykälän mukaan lapsen kasvuolojen turvaamisesta ja niihin puuttumisesta sekä<br />
huoltajien tukemisesta lasten kasvatuksessa mikäli se lapsen kasvun ja kehityksen<br />
kannalta on tarpeen. Perhe- ja yksilökohtaisiksi lastensuojelun toimintamuodoksi<br />
määritellään avohuollon tukitoimet, huostaanotto ja sijaishuolto mainitaan<br />
jälkihuoltolain kahdeksassa pykälässä. Lisäksi lastensuojelulain 14. pykälässä puhutaan<br />
perhehoidosta lapsen tai nuoren terveyden tai kehityksen vaarantuessa. Se vaatii lapsen<br />
edun ottamista huomioon, mikä voi merkitä esimerkiksi perhetyön toimintamuotojen<br />
välintuloa perheen kriisitilanteissa. Sanana perhetyö ei kuitenkaan lastensuojelulaissa<br />
esiinny. Lastensuojelun avohuoltoon on kaivattu työmuotoja, jossa arkisuus, jatkuvuus<br />
sekä intensiivisyys voisivat toteutua.<br />
22
2.2.1 Muita ajankohtaisia perhetyöhankkeita<br />
Esittelen tässä alaluvussa Ankkuri-projektin toimintaa, johon olen kiinnostuksella<br />
tutustunut saaden lisää eväitä omalle perhetyöhankkeen suunnittelulle. Olen valinnut<br />
Ankkuri projektin, koska hanke on hyvin esitelty ja toimintatavat analysoitu hyvin<br />
perusteellisesti kolmen erillisen tutkimuksen kautta, jotka ovat ilmestyneet Pohjois-<br />
Suomen sosiaalialan osaamiskeskuksen kokoamaan julkaisuun. Ensimmäinen<br />
näkökulma tarkastelee perheiden auttamisen haasteita suhteessa projektin tuotoksiin.<br />
Toinen näkökulma arvioi projektin ohjausrakennetyöstä ja sen verkostoa. Kolmas<br />
näkökulma valottaa projektissa mukana olleita äitejä ja heidän näkemyksiään. Osin<br />
myös vertailen esiteltyjä työmuotoja, jo alalle vankasti vakiintuneen Ensi- ja<br />
turvakotienliiton Alvari-perhetyöhön. Ankkuri mallissa uutta ja innovatiivista oli tiivis<br />
yhteistyö kunnallisen palvelun ja järjestön välillä. Perhetyöntekijät olivat kunnan<br />
palkkalistoilla, mutta tekivät työtä projektivetäjän alaisuudessa. Ankkuri projekti<br />
käynnistyi helmikuussa 2002, mitä edelsi puolentoista vuoden mittainen suunnittelu- ja<br />
neuvotteluvaihe. Projektin tavoitteena on ollut tukea vanhemmuutta ja vahvistaa<br />
vanhempien kasvatustietoisuutta, luoda ja vahvistaa perheen sosiaalista verkostoa ja<br />
kehittää alueellinen yhteistyömalli. Ankkurin perhetyön työmuotona ovat kotiin<br />
annettava tuki, ilta-ryhmä- ja viikonlopputoiminta. Perheen tukeminen koostuu<br />
kognitiivisesta ja emotionaalisesta tuesta, konkreettisesta avusta, vertaistuesta ja<br />
sosiokulttuurisesta innostamisesta. Hankkeessa on yhdistetty Oulun kaupungin<br />
perhetyötä ja osaston vapaaehtoistyötä. Varsinainen toiminta projektissa on<br />
muodostunut perhetyöstä, johon sisältyy kotiin annettava tuki, iltaryhmätoiminta sekä<br />
viikonlopputoiminta. (Sauvola. 2005, 5-12.)<br />
Paitsi alueellisesti, myös avun ja tuen tarve määräsi, jos lapsiperhe pääsisi toiminnan<br />
piiriin. Olen käytännön työn kautta kohdannut, miten on hyvin vaikeata nimetä mitkä<br />
kriteerit pitää täyttää jotta pääsee avun piiriin, mitenkään leimaamatta asiakasta.<br />
Seuraavassa esittelen miten oivallista on ollut ottaa käyttöön sanamuotoa: ”Tilapäinen<br />
vaikea hetki.”:<br />
Ankkuri-projektin toiminta oli tarkoitettu alueellisesti Oulun kaupungin Koskelan sekä<br />
Pateniemen suuralueillla asuville perheille, joissa lapset tai osa lapsista ovat alle<br />
kouluikäisiä. Lisäksi perheillä oli jokin tilapäinen vaikea hetki omassa elämässään,<br />
johon he tarvitsevat ulkopuolista tukea. Tilapäinen vaikea hetki voi näkyä<br />
23
elämäntilanteessa, jossa ihmisen omat selviytymisen resurssit eivät riitä. Se voi olla<br />
läsnä sekä hyvin toimeentulevan että perusturvan varassa elävän perheen arjessa.<br />
Tilapäinen vaikea hetki voi konkretisoitua lapsen syntymän ja yövalvomisen myötä<br />
hämmennyksen, väsymyksen ja uupumisen kokemuksina tai siihen voi liittyä esimerkiksi<br />
yksinhuoltajuus, ero parisuhteessa, sairaus tai läheisen menetys. Tilapäinen vaikea<br />
hetki voi kohdata kenet tahansa ja se voi koskettaa meitä kaikkia omien<br />
elämäntapahtumiemme kautta. (Sauvola 2005, 7.)<br />
Palvelun tavoitetta kohdata avuntarvitsija oltiin projektissa suunniteltu tarkoin. Perheiden<br />
rinnalle pyrittiin menemään matalan kynnyksen mallilla. Ankkurissa matalan kynnyksen<br />
mallilla tarkoitettiin perheiden mahdollisuutta itse hakeutua toiminnan piiriin, määrittää<br />
avuntarve ja yhteistyön muoto. Suurin perheitä lähettävä taho on neuvola ja päivähoito, ei<br />
sosiaalitoimi! Perheet saavat tietoa Ankkurin toiminnasta viranomaistahoilta, alueen<br />
toimijoilta, eri järjestöiltä tai ystäviltään. (Saarinen. 2005, 101.)<br />
Matalan kynnyksen toimintamalli herättää minussa epäilyksen että jaksavatko uupuneet<br />
ja ongelmaiset vanhemmat itse hakeutumaan avun piirin. Onko näillä mainituilla<br />
vanhemmilla resursseja tietoisesti punnitsemaan oman perheen tilannetta<br />
”epänormaaliksi”, vai tarvitseeko tähän ulkopuolista apua. Eikä mielestäni myöskään<br />
voi edellyttää, että vanhemmat itse osaisivat määritellä ovatko heidän ongelmansa<br />
korjaavaa lastensuojelua vai ennaltaehkäisevää työtä. Tämän määrittely kun ei ole<br />
ammatti- ihmisillekään aina selvillä.<br />
Ankkuri projektin perheet eivät vielä kuulu korjaavan lastensuojelun asiakkaiksi, vaan<br />
tarvitsevat ennaltaehkäisevää apua (Sauvola. 2005, 30). Jatkuva kohderyhmän<br />
rajaaminen alkoi tuottaa tulosta, joka merkitsi toiminnallisella puolella siirtymistä kohti<br />
ehkäisevää perhetyötä. Korjaavan lastensuojelun tehtävä jätettiin sosiaalityölle<br />
(Saarinen. 2005, 65).<br />
Ankkuri- mallissa kunnan auttavaan verkostoon myös ohjailtiin perheitä: ”Ja se mikä<br />
ymmärrys mulla heidän toiminnasta on, niin hirveän aktiivisia ottaan yhteyttä sitten<br />
lastensuojeluun, sosiaalityöhön, mielenterveystoimistoihin, päihdetyöhön, ja ohjaamaan<br />
asiakkaita sitten sinne, missä on tämä tämmöinen erityisosaaminen, silloin kun sitä<br />
tarvitaan.” (Saarinen.. 2005, 64).<br />
24
Kirjallisesta raportista ei selvinnyt, oliko kunnan lastensuojelulla riittävästi resursseja<br />
kohdata nämä tarpeet, vai jäivätkö apua hakeutuvat asiakkaat ilman tarvitsemansa<br />
tukea, kokonaan tyhjän päälle!<br />
2.2.2 Harmaan vyöhykkeistö perhetyön mittarina<br />
Ankkuri projektissa perheiden tarvitseman avun määrittely oli ongelmallista, jonka takia<br />
otettiin käyttöön perhetyökäyttöön mukailtuna Tom Arnkil; in kehittämä ”Huolen<br />
harmaa vyöhykkeistö”. Se kuvaa työntekijän itsensä kokemaa huolen asteikkoa<br />
lastensuojelun asiakasperheestä ja sen lapsista, työntekijän omista keinoista ja<br />
mahdollisuuksista olla perheen tukena sekä lisäresurssien ja kontrollanttien tarpeen<br />
kasvusta. Vyöhykkeistö kehitettiin edelleen työntekijöille. Se käsittää kahdeksan<br />
kohtaisen kehikon. Ensimmäisessä osassa työntekijälle ei ole syntynyt huolta lainkaan<br />
ja kahdeksassa lapsi on otettu huostaan. Vyöhykkeet neljä ja viisi muodostavat harmaan<br />
vyöhykkeen. Näillä vyöhykkeillä työntekijän huoli on kasvanut tuntuvasti ja työntekijän<br />
omat voimavarat ovat ehtymässä perheen auttamiseksi. Huoli on jo niin tuntuva, että<br />
lastensuojelulain mukainen ilmoitusvelvollisuus alkaa ylittää vaitiolo- ja<br />
salassapitovelvollisuuden. (Sauvola. 2005, 8.)<br />
1. Ei huolta laisinkaan<br />
2. Pieni huoli. Pieni huoli käynyt mielessä. Luottamus omiin mahdollisuuksiin<br />
vahva.<br />
3. Pieni huoli. Huoli käynyt mielessä toistuvasti. Luottamus omiin mahdollisuuksiin<br />
heikkenee.<br />
4. Huolen harmaa vyöhyke. Huoli tuntuva. Omat voimavarat ehtymässä.<br />
5. Suuri huoli. Lapsi vaarassa. Suuri huoli. Omat keinot loppumassa.<br />
6. Suuri huoli. Lapsi välittömästi vaarassa. Huoli erittäin suuri. Omat keinot<br />
lopussa<br />
Ankkurin vyöhykkeistö. (mukailtu Arnkil ym. 1998, 9.)<br />
Ankkuri työn alkuvaiheessa 60% perheistä kuuluivat vyöhykkeille 4-6. Työn päättyessä<br />
65% perheistä olivat vyöhykkeellä 1-3. (Sauvola. 2005, 22.)<br />
Perhetyössä on ongelmana toimivien ja tutkittujen mittareiden puuttuminen. Ankkuri<br />
25
projektin käyttämä harmaa vyöhykkeistö on innovatiivinen mittari perhetyö käyttöön.<br />
Työntekijä joutuu punnitsemaan tilannetta tiettyjen faktojen kautta, eikä arvioiminen<br />
jää ainoastaan tuntemuksen varaan. Myös Alvari hankkeessa työn mittaaminen oli<br />
arvioitu joissa he asettivat perheen kanssa tavoitteita, joiden saavuttaminen sitten<br />
arvioitiin yhteisesti. Hyvä tavoite on aina mitattavissa eli tiedetään selvästi, milloin se<br />
on saavutettu. Tavoitteen tulee tähdätä positiiviseen toimintaan, olla tarpeeksi pieni ja<br />
sopia perheen päivittäiseen elämään. Tavoite ei voi olla passiivista ei-tekemistä eli<br />
esimerkiksi riitelyn tai päihteiden käytön vähentämistä. Ei-tekeminen on pitkästyttävää,<br />
masentavaa ja turhauttavaa. (Niemi 2002, 37.)<br />
2.2.3 Tehdyn perhetyön vaikuttavuus<br />
Perhetyön vaikuttavuutta ei ole helppoa tieteellisesti todistaa, jotkut ongelmat voivat<br />
korjaantua ajan kanssa ja uusia voi tulla hankkeen aikana. Asiakasperheellä voi myös<br />
olla eri näkökulma perhetyön vaikuttavuuden arvioinnissa kuin työntekijällä. Mikäli<br />
Ankkuri-projektissa tilanne oli helpottunut, perhetyöntekijä arvioi osuutensa<br />
keskeiseksi 46 % tapauksista. Ankkurissa huolen harmaata vyöhykkeistöä oli käytetty<br />
sekä perheen tilanteen että tehdyn työn analyysissa. Suurin osa perheistä sai<br />
ongelmiinsa samanaikaisesti erilaisia yhteiskunnan tukimuotoja. Tärkeätä on arvioida<br />
perheen tilannetta alussa ja työn eri vaiheessa.. Kotiin annettavan tuen kesto oli<br />
keskimäärin ollut neljä- viisi kuukautta ja osalla perheistä (10%) se oli jatkunut<br />
pidempään kuin kymmenen kuukautta. Alle kuukauden kotiin annettavaa työtä oli tehty<br />
alle kymmenessä prosentissa perheistä. Suurin osa perheistä (66%) oli saanut kotiin<br />
annettavaa tukea 1-3 kertaa viikossa, kolmasosalla tukea oli ollut harvemmin kuin<br />
kerran viikossa. (Sauvola 2005, 23-28.)<br />
Perhetyössä ongelmana on, että kunnat myöntävät perhetyötä perheille liian lyhyitä<br />
jaksoja. Esimerkiksi 4 tuntia kerran tai kaksi viikossa, on useimmiten liian vähän jos<br />
työllä halutaan päästä tavoitteisiin. Pitkäaikaisempi, suunnitelmallisempi työ tuottaa<br />
parempia tuloksia. Mitä pidempään kotiin annettava tuki on kestänyt, sitä enemmän<br />
tilanne on helpottunut (Sauvola. 2005, 23).<br />
26
Jokaisen perheen rakenne ja vuorovaikutussysteemit ovat erilaisia. Ankkurin toiminta<br />
perustui yhteistoiminnallisuuteen, yhteisöllisyyden vahvistamiseen, elämyksellisyyteen<br />
ja ihmisten omien voimavarojen löytämiseen sekä vahvistamiseen tekemisen, toiminnan<br />
ja perheen jäsenten oman oivalluksen kautta. Ihmisiä rohkaistaan ja aktivoidaan<br />
toimimaan omien elinolojen kehittämisessä sekä arjen vaikeuksien kohtaamisessa ja<br />
niistä selviytymisessä. Siihen kuuluu olennaisena osana innostaminen sekä itsensä<br />
kehittämiseen että itse toteutuksen tiellä olevien esteiden poisraivaamiseen. (Sauvola.<br />
2005, 10.)<br />
2.2.4 Asenne ja havainnointitaito<br />
Kun perhetyöntekijä tapaa asiakasperheen, on hyvin ratkaisevaa, millä asenteella heidät<br />
kohtaa. Onko ensisijainen tehtävä ongelman määrittely vai voimavarojen kartoitus.<br />
Tukeminen lähtee ajatuksesta, että jokaisesta perheestä löytyy voimavaroja ja<br />
mahdollisuuksia muutokseen. Jokaiselle omia tärkeitä voimavaroja ovat positiiviset<br />
uskomukset, ongelmaratkaisutaidot, sosiaaliset taidot ja ympäröivän yhteisön<br />
voimavarat jotka myös nähdään perheen sosiaalisen ympäristön tukena<br />
(Sauvola. 2005, 10).<br />
Usein ammattiauttajat pyrkivät määrittämään asiakkaana olevan perheen tilannetta<br />
tietyn ongelman kautta omien toimintaperiaatteiden mukaisesti alansa ammatillisen<br />
koulutuksen, viitekehyksien ja lakien avulla. Kokonaisnäkemys perheen tilanteeseen<br />
vaikuttavista seikoista ei välttämättä todennu byrokratien velvoittamalle<br />
ammattiauttajalle – perheen arki näyttäytyy ylöskirjattujen faktojen kautta.<br />
(Sauvola. 2005, 27.)<br />
On tärkeätä, kenen ongelmien näkökulmasta lähestytään perhettä. Onko perheellä<br />
ongelmia järjestelmän kanssa - vai järjestelmällä perheen kanssa. Harmillisen yleinen<br />
näkemys on, että syrjäytynyt on epäonnistuja, ”looseri”. Jouko Karjalainen<br />
Hyvinvointivaltio-sarja tv-ohjelmassa kuitenkin kyseenalaisti tämän väitteen. Hänen<br />
mukaansa syrjäytynyt usein onkin todellinen selviytyjä! Voisiko ”tavallinen” ihminen<br />
yöpyä ilman yösijaa kaupungissa useita päiviä ja pysyä järjissään?.”(Yle Teema<br />
11.10.2005. )<br />
27
Perinteisessä auttamismallissa eri sektoreilla pyritään vajavuuksien poistamiseen<br />
korjaamalla ihmisten heikkouksia ja ongelmia. Jokainen ammattiala, kukin omalla<br />
sektorillaan, erikoistuu tiettyihin ”vajavuuksiin” ja niiden hoitamiseen. Jos perheen<br />
tilanteesta kantaa huolta useampi auttamistaho, voi asiakasperheen tilanteen<br />
kokonaisuuden hoito pirstaloitua monien ammattiauttajien erikoisalueeseen ja<br />
osaamiseen. Perheen kannalta se merkitsee samalla monien erilaisten ammatti-ihmisten<br />
käyttämän kielen omaksumista. Tilanteen kokonaiskuva ja auttamisen tarve ei<br />
välttämättä ole kenenkään hoidossa. Tieto eri ammattiryhmien välillä ei välttämättä aina<br />
kulje, vaikka asiakasperhe olisi antanut siihen luvan. Joskus asiakkaan tilanne tulee<br />
tulkituksi toisin kuin asiakasperhe on sen ajatellut olevan. Perhe ei välttämättä tunnista<br />
kuvattua tilannetta tai ongelmaa omakseen tai perheen tilannetta lähdetään viemään<br />
eteenpäin voimavaraistumisen kannalta väärän ongelman vuoksi.<br />
(Sauvola. 2005, 29.)<br />
Negatiivisen suhtautumisen kautta kohdataan usein uusia ongelmia. Vajavuusnäkökulma<br />
johtaa usein myös lisävajavuuksien löytämiseen. Yksi vajavuus johtaa toiseen, jolloin<br />
ensimmäisestä odotetaan ymmärrettävän paremmin. Vallalla on kulttuurinen käsitys,<br />
että jo ongelmien olemassaoloon viittaa heikkouteen ja useampien ongelmien olemassa<br />
olon. (Sauvola. 2005, 26.)<br />
Perhetyössä vaaditaan, että työntekijältä on vahvaa itsetuntemusta, ja siten myös<br />
tietoisuutta voimavarojensa rajoista. Parantava osuus vuorovaikutuksessa perheen<br />
kanssa muodostuu tuen tarjoajan hahmottamisen jäsenyydestä, joustavuudesta ja<br />
monipuolisuudesta sekä itsensä että perheen osalta. Jäsentyneisyydellä tarkoitetaan<br />
selkeää kuvaa palvelukokonaisuudessa omasta perustehtävästä ja positiosta kuten<br />
toimeksiannot, valtuudet ja niin edelleen. Joustavuudella tarkoitetaan tietoisuutta<br />
omista rajoista, kuten voimavarat, rajoitukset ja valmiutta venyä tietyissä kehyksissä.<br />
Monipuolisuudella taas tarkoitetaan kykyä käyttää erilaisuutta rikkautena ja<br />
voimavarana vastakkain asettelun sijaan. (Sauvola 2005, 30.)<br />
2.2.5 Perhetyön esille tuomat valinnat<br />
Perhetyön yhteydessä työntekijä tekee valintoja omasta näkökulmastaan katsottuna ja<br />
vanhemmat tekevät puolestaan erilaisia valintoja omista lähtökohdista käsin. Kenen<br />
28
ehdoilla valintoja tehdään? Ankkurin voimaannuttamisprosessiin liittyi myös<br />
vanhempien ja lapsien innostaminen ja kannustaminen heille itselleen merkityksellisiin<br />
toimintoihin, joissa he kokivat pärjäävänsä ja onnistuvansa. Innostamisessa on vahvasti<br />
läsnä emansipatorinen, vapauttava elementti. (Sauvola. 2005, 11.) Tämä on asenteena<br />
hyvä, käytännössä ehkä ainoastaan tavoite joka häämöttää, mutta ei ole tavoitettavissa.<br />
Innostaminen kun käsitteenä tuntuu tässä yhteydessä vääränlaisesta näkökulmasta –<br />
eikö innostus lähde yksilön sisältä?<br />
Ankkuritoiminnassa vanhempia ja lapsia oli rohkaistu esimerkiksi runojen<br />
kirjoittamiseen, maalaamiseen ja luonnon tutkiskeluun. Ankkurista saadun kokemuksen<br />
kautta oikean ilmaisun löytyminen oli vapauttanut käsittelemään ja tunnistamaan omia<br />
tunteita sekä suhdetta jäseniin ja itseensä. (Sauvola. 2005, 11.) Riittääkö<br />
perhetyöntekijän ammattitaito tulkita taiteen eri tasoiset ilmaisut? Voiko edellyttää että<br />
perhetyöntekijä on täysioppinut toimintaterapeutti? Onko konkreettista taide-alan<br />
kokemusta, oliko odotus liian vaativa?<br />
Ankkurin perhetyön työmuotona ovat kotiin annettava tuki, ilta-ryhmä- ja<br />
viikonlopputoiminta. Perheen tukeminen koostuu kognitiivisesta ja emotionaalisesta<br />
tuesta, konkreettisesta avusta, vertaistuesta ja sosiokulttuurisesta innostamisesta.<br />
(Sauvola 2005, 12.) Tiedonvaihdossa voi käytännön työssä tulla ongelmia<br />
salassapitovelvollisuuden kautta. Johtaako siihen, että vapaaehtoistyöntekijät joutuvat<br />
tilanteisiin joissa heidän resurssinsa eivät riitä. Voiko ei-ammatti-ihminen tietää missä<br />
sosiaali-alan osaamisraja kulkee?<br />
Hilton Davisin kehittämä lasten hoitotyön varhaisen vuorovaikutuksen tukemisentyömenetelmä<br />
perustuu Sauvolan (2005) mukaan voimalähtöiseen ajattelutapaan<br />
auttajan ja autettavan välisessä suhteessa. Jotta auttaja kykenee rakentamaan<br />
luottamuksellisen ja toimivan kumppanuussuhteen asiakasperheeseen, hänen tulee<br />
hallita perusasenteina perheen kunnioittaminen, nöyryys eli itsensä hyväksyminen<br />
realistisesti, aitous, empatia sekä hiljainen innokkuus eli halu auttaa ja saada iloa siitä.<br />
Ankkuri palkkatyöntekijät olivatkin pystyneetkin kehittämään vuorovaikutustaitojaan<br />
erilaisen perheiden kohtaamiseen ja tukemiseen.<br />
29
Koska lähtökohtana perhetyössä on, että toinen on tuen antaja ja toinen on tuen saaja,<br />
perusasetelma sisältää jo itsessään jännitteen vuorovaikutussuhteessa, tasa-arvoista<br />
kumppanuutta voi sen tähden olla vaikeata saavuttaa. Marginaali voimaantumiseen<br />
liittyy myös sosiaalista valtaa, sillä ihmisen oma henkilökohtainen voimaantuminen on<br />
aina sosiaalinen prosessi (Sauvola. 2005,10-12 ).<br />
Luottamalla toiseen ihmiseen ja hänen kykyihinsä, rakennetaan raiteita, joissa pyritään<br />
yhteiseen päämäärään. Sosiaalityössä kontrolli ja tarkkailu siirtyvät itse asiakkaalle<br />
itselleen. Ihmistä lähellä tehtävän työn tulisi mennä suuntaan, jossa yksilöt itse<br />
pysähtyvät miettimään elämäänsä ja siihen sopivia keinoja pärjätä arjen vaikeuksissa.<br />
(Lassila. 2005, 181.) Tärkeää on saavuttaa luottamus asiakastilanteisiin, mutta se ei ole<br />
yksinkertainen prosessi, ”sitä pitää ansaita” pitkäjänteisyydellä ja kunnioittavan<br />
ihmiskäsityksen kautta.<br />
Kotiin annettava tuki on kokonaisvaltaista perheen arjessa selviytymisen ohjaamista,<br />
tukemista ja auttamista. Usein työhön kuuluu arjen asioista ja vaikeista tilanteista<br />
keskusteleminen sekä uusien näkökulmien ja mahdollisuuksien valoittaminen.<br />
Vanhemmuuden vahvistamiseen on saattanut kuulua vanhemmuuden tehtävien ja<br />
roolien selkiytymistä, itsensä ymmärtämistä äitinä ja naisena, isänä ja miehenä.<br />
Mallittamisen merkitys on työssä suuri, ankkurissa se voi tarkoittaa esimerkiksi<br />
perheessä koetun hankalan ruokailutilanteen toisin toimimisena ja sanoittamisena tai<br />
vanhemman ja lapsen ristiriitatilanteessa lapsen tunnetilan uudelleen sanoittamisena<br />
perhetyöntekijän kautta. Työssä sanoitetaan kaikki positiivinen, mitä perheessä ja sen<br />
toimintatavoissa nähdään. Toiminnan kautta on pyritty lisäämään kasvatustietoisuutta.<br />
Oleellisena osana etenkin kotiin annettavaan tukeen on liittynyt palveluohjauksen<br />
antaminen. (Sauvola. 2005, 13. )<br />
Ankkuri-projektissa perhetyöntekijän tehtävänkuva on mielestäni liian vaativa.<br />
Työntekijän pitää samanaikaisesti toimia a)ohjaajana ja tukena (tuetaanko aina<br />
vanhempien valintoja?) b) auttajana (toiminnalliset, konkreettiset kotityöt?) , c)<br />
vaikeista tilanteista keskustelijana (löytääkö sanoja, tiukkuus-lempeys?) d) näkökulmien<br />
ja mahdollisuuksien valoittajana (vaatii äärimmäistä joka alan tuntemusta!) , e)<br />
tehtävien ja roolien vahvistajana (ok, vastuuta voi yrittää painottaa), f) auttaa perheen<br />
vanhempia ymmärtämään itsensä äitinä ja isänä (haastavaa, eletyn elämän tuntemusta,<br />
30
syvällä tasolla) g) mallina (miten toinen aikuinen tekee, yksi oikein-väärin? h)on hyvin<br />
vaikeaa, tarttua heti tilanteeseen esimerkiksi ruokapöydässä ja i) toimia<br />
palveluohjaajana (oma laaja työkenttänsä!). Jos perhetyöntekijältä edellytetään kaikki<br />
esille tuodut tehtävät, enemmän hyvällä onnella kuin osaamisella päästään tavoitteisiin.<br />
Työn suorittaminen jää liian paljon työntekijän luovuuden varaan. Entäs jos ei<br />
työntekijänä suoriudu näistä tehtävistä. Onko silloin epäonnistunut? Työtaakka on niin<br />
suuri, että työuupuneisuus on suuri riskitekijä.<br />
Työn arviointi on luonnollisesti välttämätöntä, mutta silti voidaan kysyä, kuinka<br />
järkevää on kategorisoida lastensuojelun tuloksia yksinkertaisella onnistunut –<br />
epäonnistunut akselilla. Erilaiset hyvien työtapojen mallitukset ovat usein tarpeen,<br />
mutta nekään tuskin voivat antaa lopullisia takeita hyvästä työskentelystä ja oikeasta<br />
lopputuloksesta.<br />
Myös Alvari perhetyössä on tunnistettu edellä mainittuja ongelmia ja Niemi (1999)<br />
tuokin esille hyvän työohjauksen tärkeyttä. Kun tehdään työtä vaikeiden ongelmien ja<br />
tilanteiden parissa perheiden omalla maaperällä ilman toimiston tai laitoksen tarjoamaa<br />
suojaa, on työntekijän oma persoonallisuus usein ainoa työväline. Tämän työvälineen<br />
huolto tarvitsee säännöllisen, korkeatasoisen työohjauksen. (Niemi 2002, 23.)<br />
Terapeuttista työotetta odotetaan usein työntekijöiltä, vaikka useimmilla ei ole<br />
muodollista terapeuttista koulutusta. Alvari-perhetyö ei ole varsinaista terapiaa, vaan<br />
lähellä sitä. Alvari työntekijä työskentelee hyvin itsenäisesti. Muutostyö tapahtuu<br />
perheen arkielämässä. ( Niemi 2002, 20.) Lastensuojeluperheissä perinteiset terapiat<br />
eivät aina toimi, koska puheen ja sanojen merkitys on usein häilyvää, ei kiinnittynyt.<br />
Alvari- perhetyö on sen takia erityisesti lastensuojeluperheiden tarpeisiin kehitetty<br />
kotiin annettavan työn malli, jossa terapeuttinen auttaminen tapahtuu yhdessä toimien ja<br />
vuorovaikutuksessa perheen ja sen eri verkostojen kanssa. Perheiden ongelmia olivat<br />
pääosin mielenterveys ja päihdeongelmat. Kaikilla perheillä oli vakavia ongelmia, mutta<br />
he päättävät itse, ottavatko he apua vastaan, näitä perheitä on kutsuttu niin sanotuiksi<br />
”Kainalokeppiä” tarvitseviksi perheiksi. (mt., 10-11.)<br />
Ankkuri projektissa havaittiin edellisen lisäksi, että monien erilaisten arkea<br />
kuormittavien tekijöiden kanssa painivat perheet eivät jaksaneet osallistua<br />
31
yhmämuotoiseen toimintaan. Omat vaikeat elämäntilanteet ja asiat olivat vielä liian<br />
lähellä ja koskettavia, ettei niitä haluttu tai kyetty jakamaan ryhmissä. Samoin<br />
esimerkiksi moneen uuteen toimijaan sekä perheeseen tutustuminen ja oman perheen<br />
tilanteiden samanaikainen hallitseminen ja huomioiminen uuvuttivat vanhempia lisää.<br />
Ankkurin projektiin valittiin sellaiset perheet joissa ongelmat eivät vielä olleet<br />
kasaantuneet. Vertaistuen käyttö ei näytä olevan tehokas ongelmaperheiden<br />
tukemismuoto korjaavan lastensuojelutyön perheissä. Perheet joiden kanssa tehdään<br />
ennaltaehkäisevää työtä hyötyvät sitä vastoin mitä suuremmassa määrin!<br />
Muuttuvan ja kehittyvän yhteiskunnan pyrkimyksenä on tarjota ihmiselle entistä<br />
moninaisemmat valinnan mahdollisuudet, olipa kysymys ravinnosta tai koulupaikasta.<br />
Kuitenkin samaan aikaan yksilö kantaa itse vastuunsa tekemisistään ja tekemättä<br />
jättämistään. Elämänpolitiikan aikana voidaankin puhua omillaan pärjäämisen<br />
eetoksesta”. Yhteiskunta on valmis tukemaan, jos yksilö lupaa vastaavasti toimia<br />
tiettyjen normien mukaan.<br />
2.2.6 Perhetyön suunnitelmallisuus<br />
Perheiden selviytymistä omin avuin pidetään kulttuurissamme tärkeänä asiana.<br />
Toisinaan perheiden vanhemmat rakentavat kulisseja ongelmiensa peittämiseksi.<br />
Jaksavien vanhempien näytteleminen kuluttaa vähäisiä voimavaroja eikä loppujen<br />
lopuksi auta ketään. Pelon näkökulmasta katsottuna viranomaisten olisi aika-ajoin<br />
pysähdyttävä tarkastelemaan suhdettaan asiantuntijuudessa elävään valtaan ja siihen,<br />
millä tavoin ja missä tilanteessa sitä käytetään. Kokonaisvaltainen, suunnitelmallinen ja<br />
riittävän pitkä sosiaalinen tuki voisi omalla vakaudellaan luoda turvallisuutta<br />
epäjatkuvuuden ja häilyvyyden leimaavaan aikaan. Postmodernin sosiaalityön tulisi<br />
luoda sellaisia avoimia rakenteita ja vuorovaikutussuhteita, joissa tuen tarvitsija voisi<br />
etsiä pelolleen suojaa muuten kuin vaikeuksistaan vaikenemalla.<br />
(Lassila. 2005, 178.)<br />
Ihmisten omaa ääntä ja asiantuntijuutta tulisi kuunnella ja kunnioittaa sosiaalista tukea<br />
suunniteltaessa. Epäjatkuvuuden ja murroksen ajan sosiaalityössä ihmisen kunnioittava<br />
kohtaaminen on entistä keskeisempää. Elämänkokemukset ovat ainutlaatuisia ja tukea<br />
tarvitessaan ihminen toivoo oman kokemuksensa olevan niin merkityksellinen, että sen<br />
32
äärelle pysähdytään. (Lassila. 2005, 186.) Taloudellista ja toiminnallista tukea usein<br />
poistetaan, kun näennäisesti toimiva arki on saavutettu. Laajempaa suunnitelmaa ei ole<br />
useinkaan sille, miten arki ja elämä asettuvat uomiinsa ja millä keinoin perheen<br />
hyvinvoinnin jatkumo turvataan. Vaikeimmin autettavia ovat perheet, jotka niin<br />
sanotusti lipsuvat käsistä kuin saippua. Nämä perheet eivät sitoudu työskentelyyn, he<br />
ovat epäluuloisia ja osaavat pelata eri auttamisjärjestelmien kanssa. (Niemi 2002 , 50.)<br />
Jos työskentelylle pystytään asettamaan tavoitteita jotka sekä asiakkaat että työntekijät<br />
hyväksyvät, joista he ovat tietoisia ja joiden eteen he lupautuvat työskennellä, voidaan<br />
katsoa, että työskentelysuhde on hyvällä perustalla. Työ on henkisesti raskaimmillaan,<br />
kun minkäänlaista toimivaa kanavaa perheeseen ei vielä ole. Henkinen taakka kevenee<br />
suhteen kehittyessä. (Niemi 2002, 48.)<br />
2.3 Arki<br />
Koska perhetyötä tehdään lapsiperheiden arjen tukemiseksi on tärkeää myös avata<br />
käsitettä. Mikä eletty arki on ja mistä se koostuu. Tutkija Eeva Jokinen kehoittaa<br />
keskustelemaan ja tutkimaan arkea.” Muuten poliitiset ohjelmat, poliitikkojen puheet ja<br />
Eu;n paperit perustuvat pelkille olettamuksille”, hän jatkaa. Jokinen painoittaa myös<br />
arkirutiinien tärkeyttä. Arkielämän tutkimuksen kannalta ontologisen turvallisuuden<br />
tärkeä kohta on se, että ontologisen turvallisuuden edellytys, perusluottamus elämään,<br />
syntyy rutinoidussa arjen toiminnoissa ja niiden haltuun ottamisesta. (Jokinen 2005,<br />
120.) Arjen tutkiminen on tärkeää, jotta ymmärrämme käsitettä arki myös<br />
yhteiskuntamuutoksien kautta. Arkitutkimus on saanut paljon kritiikkiä, koska se<br />
fokusoituu sellaiseen mitä ihmiset pitävät itsestäänselvyytenä. Yksittäisten<br />
itsestäänselvyyksien yhteen toimivuuden tutkiminen on huomattavan paljon<br />
monimutkaisempi prosessi koska useita valintoja ja päätöksiä on tehtävä. (Ellegård<br />
2001, 11.)<br />
Myös Stakesin tutkija Minna Salmi perustelee arkitutkimuksen tärkeyttä<br />
tutkimuksessaan Työn ja perheen yhdistämisen arkea. Hänen mukaansa arkielämän<br />
näkökulmaan liittyy kaksi metodologista vahvuutta. Ensinnäkin se pakottaa arkielämän<br />
ja sen yhteiskuntapoliittisen rakenteellisten ehtojen vuorovaikutuksen tarkasteluun.<br />
33
Toiseksi arkielämän näkökulman vahvuus on siinä, että arkielämästä lähtemällä saadaan<br />
esiin ihmisten erilaisia elämäntilanteita ja niitä käytäntöjä joilla ihmiset rakentavat<br />
elämäänsä. (Salmi 2004, 28.)<br />
Alati muuttuvan yhteiskunnan suunnittelun ja tarkastelun tukena tarvitaan myös<br />
rinnakkaista arkitutkimusta. Samalla, kun kodin sisällä eletään arkea sitä tuottamalla,<br />
koti elää vuorovaikutuksessa sen ulkopuolisen maailman ja kulttuurisen muutoksen<br />
kanssa. Kodin vuorovaikutus itsensä ulkopuolella olevan maailman kanssa saa<br />
aikaiseksi sen, että koti ei ole staattinen instituutio. (Korvela 2003, 201.)<br />
Ruotsalaistutkija Ellegård tuo tutkimuksessaan myöskin selkeästi esille, miten<br />
yksilötason valinnat ovat suorassa refleksiivisessä vuorovaikutuksessa yhteiskunnan<br />
muutoksiin. Arkitutkimus kehittää systemaattista tietoa arjesta syventämällä<br />
ymmärrystä siitä että yksinkertaisetkin tapahtumista arjen mikrotasosta saadaan<br />
makrotason tietoa yhteiskunnan arvoista, projekteista ja yksilötason<br />
eteenpäinviemisestä. (Ellegård. 2001, 43.)<br />
Tutkimuksessa ilmenee, miten yhteiskunnalliset rakenteet ja instituutiot muovaavat<br />
arkielämää, mutta myös se, miten ihmisten toiminta uusintaa tai muokkaa niitä<br />
rakenteita ( Salmi 2004, 21). Haastavaa olisi tutkia miten suoraan muuttuu arki koska<br />
yhteiskuntamme rakenteet ovat murenemassa ja missä määrin muuttuu.<br />
Arki on myös sidottu elettyyn hetkeen ainutkertaisuutena. Tyypillistä arjen tässä ja nyt<br />
– ilmiöstä. Tutkija Ellegård kuvaa seuraavasti; Kaikki arjen toiminnot sisältyvät arkeen<br />
jonka jälkeen seuraa aikaan sidottu sekvenssi - emme voi muuttaa jo elettyä sekvenssiä<br />
(Ellegård 2001, 13).<br />
Arjen tutkiminen löytää tapoja löytää sanoja, huomioida, nimetä ihmisten tekemiset<br />
arjessa, niin että tutkittava tunnistaa arkensa. Päiväkirjojen kautta ihmiset ymmärtävät<br />
arkensa paremmin.(Ellegård. 2001, 18.) Tarkastelu auttaa antamaan ehjää kuvaa<br />
elämästä. Arjen tutkiminen myös tuo esille, miten ihminen elää vuorovaikutuksessa<br />
hetkeen, paikkaan ja sosiaalisen ympäristön kanssa. Yksilö ei elä tyhjiössä, vaan<br />
yhteisössä missä on kokoajan vuorovaikutuksessa ympäristönsä kanssa, kaiken<br />
tekemisen ja valintojen kautta. Elämme arjessa joka on kiinteästi sidottuna<br />
34
yhteiskuntaamme muutoksineen ja mullistuksineen. Tutkittavat tasot ovat Ellegårdin<br />
mukaan; yksilötaso, kotitaso, populaatiotaso. (Ellegård 2001, 17.)<br />
Tutkija Minna Salmi toteaa, että aika ei aina ole samanlaista, vaan sitä muovaavat<br />
yhteiskunnalliset ehdot. Arjen aikaan vaikuttavat ehkä eniten työelämän aika,<br />
markkinoiden aika, kotitöiden syklit ja perheenjäsenten henkilökohtaiset aikakäsitykset.<br />
Nämä erilaiset aikarakenteet osoittavat, miten monia tasoja yksilön on ajankäytössään<br />
pystyttävä sovittamaan yhteen, miten ”monta kierrosta arkipäivän aikaruuvissa on”.<br />
(Salmi 2004, 29.)<br />
2.3.1 Arjen valinnat<br />
Aikuisella yksilöllä on kuitenkin aina oma vastuu, ja täten myös mahdollisuus tehdä<br />
arjen valintoja. Valintoihin vaikuttavat arvomaailma, resurssit ja restriktiot. Arki on<br />
sidottu järjestelmään, sidottu sääntöihin ja systeemeihin joiden välillä käydään jatkuvaa<br />
neuvottelua. Neuvottelua käydään jotta yhteisön projektit toteutuvat. Valinnat perustuvat<br />
päivän kulkuun, arvomaailmaan ja ovat toisista riippuvaisia. Arkea luodaan yhä<br />
uudelleen jatkuvasti. (Ellegård. 2001, 16-19.) Korvela kuvailee valintamahdollisuuksia<br />
ja ratkaisuja tuomalla esille, miten perheenjäsenet merkityksellistävät asioita, eli<br />
minkälaisia merkityksiä he asioille antavat, mikä taas aiheuttaa sen, että rakenteiden ja<br />
toiminnan välille syntyy joustoa. (Korvela 2003, 187.)<br />
Valinnoista Salmi valottaa vielä seuraavasti : Ihmisten toiminta heidän muuttaessaan<br />
arkielämän ehtoja eletyksi arkielämäksi ei tapahdu vain arkielämässä, sillä arkielämä ei<br />
ole kehys sille mitä arkielämä on vaan se tuottaa erilaisia arkielämän muotoja.<br />
Monimutkaisuutta hän vielä korostaa toteamalla että aika ei ole itsestäänselvä<br />
ympäristötekijä tai jatkuva nauha josta leikata paloja. (Salmi 2004, 21-23.) - Arjen<br />
tekemismalleja ovat toisinaan tavallisempia joissain tietyssä elämäntilanteessa kuin<br />
toisin (Ellegård 2001, 20).<br />
35
2.3.2 Prosessien ketju<br />
Vasta yhteiskunnan rakenteellisen tason ja arkielämän tason vuorovaikutusta<br />
analysoitaessa tulee ilmi se, että nuo kentät muodostavat ihmisten<br />
elämänkokonaisuuden. Tarkastelussa on lähdettävä arjesta. Rakenteista lähteminen ei<br />
välttämättä pakota tutkijaa arkeen asti, mutta arjen selittäminen tyydyttävästi ei onnistu<br />
ilman rakenteiden tarkastelua. (Salmi 2004, 28.)<br />
Arkielämän ymmärtäminen virtaavana prosessina yhteiskunnallisten rakenteiden ja<br />
toimijoiden välillä kytkeytyy tiiviisti käytäntöjen käsitteeseen. Arkielämän prosessit<br />
muodostuvat niissä käytännöissä joissa olemme mukana ja joita tuotamme<br />
vuorovaikutuksessa toisten ihmisten kanssa. Kun ymmärrämme arkielämän prosessiksi,<br />
joissa ihmiset muokkaavat arkielämänsä rakenteellisia ehtoja eletyksi elämäksi, olemme<br />
löytäneet määritelmän, joka tuo esiin vuorovaikutuksen ihmisten jokapäiväisten<br />
toimintakäytäntöjen ja yhteiskunnallisten rakenteiden välillä. Se korostaa rakenteellisen<br />
tason ja arkielämän välistä jatkuvaa virtausta jossa syntyy sekä jatkuvuus että muutos.<br />
(Salmi 2004, 23-25.)<br />
Jokinen myös väittää että työpaikoilla vaaditaan yhä enemmän ominaisuuksia, joita on<br />
perinteisesti tarvittu kotitöissä. Pitää olla pelin tajua, ominaisuutta, joka kehittyy<br />
kotitöitä tehdessä. Pitää olla notkea ja joustava, valmis limittämään ja lomittamaan<br />
töitä keskeyttämään ja siirtämään seuraavaan projektiin. Ja pitää oppia sietämään sitä,<br />
että mikään ei tule koskaan valmiiksi. ( Jokinen 2005, 35.)<br />
Myös tilanteiden tarkasteleminen hetki hetkeltä prosessina tuo esille tapahtumien<br />
ristiriitaisuuksia. Ristiriitaisten tilanteiden näkyväksi tekeminen on tärkeää, koska se<br />
tekee ymmärretyksi asianosaisille ja muille, miksi kodissa tehdään ajoittain ratkaisuja,<br />
joita joudutaan arvioimaan uudelleen jälkikäteen. (Korvela 2003, 224.)<br />
2.3.3 Arki ja rutiinit<br />
Arki koostuu myös rutiineista, mikä on perhetyön kehittämisen kannalta tärkeä<br />
näkökulma. Kun perheen arkeen saadaan joustavalla tavalla rutiineita ja rakennetta,<br />
vanhempien, perheenjäsenten voimavarat vapautuvat muihin asioihin esimerkiksi<br />
36
ongelmien selvittelyyn. Rutiinit toimivat ajan säästämiseksi muuhun käyttöön ja<br />
ajattelun vapauttamiseksi muihin asioihin. Rutiinit toimivat myös tuttuuden ja<br />
turvallisuuden luojina. (Salmi 2004, 19.)<br />
Rutiinin voi tuntua myös kielteiseksi elämää rajoittavaksi alueeksi. Rutiinit mielletään<br />
ajan säästämiseksi muuhun käyttöön ja ajattelun vapauttamiseksi muihin asioihin.<br />
Rutiinit voivat olla tuttuuden ja turvallisuuden utopina. (Salmi 2004, 19.) Arkirutiinin<br />
ristiriitaisuutta ”Siinä törmäävät ahdistavat ja vieraannuttavat rutiinit ja inhimillinen<br />
toive noudattaa omaa, omalta tuntuvaa elämänrytmiä. (Lefebvre 1991, Jokisen 2005, 22<br />
mukaan.) Modernille elämälle on tyypillistä ajatus, että vapaus ja hyvä elämä<br />
tarkoittavat sitä että noudatamme ”omaa” rytmiämme (Jokinen 2005, 22).<br />
Myös Ankkuri-projektissa on havaittu, että tasapaksu arki säännöllisine toimintoineen,<br />
tuo tietyn rytmin ja koossapitävän rakenteen elämään. Arkirutiinien ylläpitäminen toimi<br />
vaikeassa elämäntilanteessa elämän eheyttäjänä ja vakauttajana, vaikka arki koettiinkin<br />
raskaana. Postmodernin ajan ennustamattomuuden ja kompleksisuuden keskellä yksi<br />
arjen selkiyttäjä, eteenpäin vievä ja vastuun kantamista helpottava tuki koostui<br />
arkirutiineista. Lasten myötä muodostuneet arkirutiinit kuten herääminen, aamutoimet,<br />
säännölliset ruokailut, päiväkotiin vienti ja hakeminen sekä nukkumaan meno olivat<br />
naisten keinoja jäsentää päivää ja jaksaa päivästä seuraavaan. (Lassila 2005, 184.)<br />
Minna Salmi kuvailee arjen käsitteitä seuraavasti:<br />
1.Arjen vastakohta ajattelu, arki –ei arki<br />
2.Uusintamis alueena – ne toimet joita yksilö tekee itsensä ylläpitämiseksi<br />
3.Arkirutiinit<br />
(Salmi 2004, 15-17.)<br />
Kaikki kodintuottamisteot saavat kuitenkin merkityksensä perheenjäsenten<br />
yhteenkokoontumisen kontekstissa Kodin arjen yhteistoiminnallisuuden voidaan katsoa<br />
muodustuvan 1) niistä teoista, joilla perheenjäsenet tuottavat yhteistä toimintaa tai<br />
keskustelua, 2) teoista, joissa yksilöllisiä tekoja täytyy erityisesti sovittaa yhteen ja 3)<br />
tiettynä aikana omaan tekemiseen suuntautuneista teoista, jotka ovat muodostumassa<br />
kodin kokonaisuutta tässä yhteenkokoontumisen kontekstissa. (Korvela 2003, 224.)<br />
37
3 KENTTÄTYÖPROSESSI<br />
Perhetyöntekijöiden on syytä pysähtyä ja havaita asioita perheissä.<br />
Vuorovaikutustilanteet, vuorovaikutustilanteissa esille tulevat yksilöllisten tekojen<br />
välisiä jännitteitä, tekojen siirtymävaiheita ja huomion tärkeään arjen rutiinien<br />
monimerkityksellisyyteen. (Korvela 2003, 224.)<br />
Kun tutustuin Pirjo Korvelan: ”Yhdessä ja erikseen, perheenjäsenten kotona olemisen ja<br />
tekemisen dynamiikka” teokseen, arkielämän holistinen hahmottaminen kiehtoi minua<br />
ja tapa, jolla Korvela tarkasteli arkea hetki hetkeltä ja tilanne tilanteelta toiminnan<br />
prosessina joka tuottaa uusia tilanteita. Hän kuvasi arjen rakennetta joka on luonteeltaan<br />
sekventaalinen jäsentäen toimintaa prosessina. Sekvenssien välissä esiintyvää<br />
siirtymävaihetta, jonka vaiheen kautta sekvenssi muuttuu toiseksi sekvenssiksi.<br />
Arki sisältää erilaisia vaiheita jotka pitivät sisällään tietyn tyyppisiä tekoja. Korvela toi<br />
esille tekojen tunnistamisen, eri tekojen kimppuja. Vaiheet liittyvät prosessiin, jolla<br />
arkipäivä konstruoidaan. Ne liittyvät siihen todellisuuteen että elämme tietyssä<br />
yhteiskunnassa, jolle on historian kuluessa muotoutunut tietynlainen päivän rakenne.<br />
Vaiheilla on aivan oma rytminsä, joka on sidoksissa päivän ja yön vuorottelun rytmiin.<br />
Hän on jäsentänyt kodin arkipäivät rakenteen mukaan, joka muodostuu toisiaan<br />
seuraavista sekvensseistä. Sekvenssien keskinäisessä vaihtumisessa esiintyy erityinen<br />
siirtymävaihe, jolle on luonteenomaista monimuotoinen ja jännitteinen rakenne.<br />
Korvelan lähtökohtana on, että jännitteiden syntymisen ja niiden käsittelemisen analyysi<br />
avaa omalta osaltaan sitä dynamiikkaa, josta kodin yhteinen arki rakentuu. (Korvela<br />
2003, 137.)<br />
Havahduin tämän huomioon. Kuntien sosiaalitoimen tilaamissa perhetyössä olin usein<br />
kohdannut perheitä, joissa arki niin sanotusti kellui. Perheissä ei pystytty siirtymään<br />
sekvenssistä seuraavaan ja arjen dynamiikka ei näyttänyt toimivan. Päivissä ei ollut<br />
struktuuria eikä rutiineja.<br />
Minulle syntyi tästä idea. Jospa pystyisimme työskentelemään perheessä sekvenssiaikataulun<br />
tai –kartan mukaan. Sekvenssikartan kautta perheen vanhemmat pystyvät<br />
hahmottamaan arkea ja perhetyöntekijät voivat käyttää sitä työkaluna. Puheeksi<br />
38
ottaminen perheen toiminnallisuudesta ehkä myöskin helpottuu sitä kautta. Työmuoto<br />
on läpinäkyvä sekä perheelle että työntekijälle. Perhetyöntekijä työskentelee<br />
toiminnallisella työ-otteella, ei terapialähtöisellä. Työmuoto ei ole ongelmakeskeinen.<br />
Työmuoto on sama oli perheessä sitten esimerkiksi päihde tai mielenterveysongelma.<br />
Kun arjen rakenne muotoutui pyörittäminen helpottuu, voimavaroja vapautuu<br />
ongelmien ja pulmien ratkaisuun. Arjen pyörittäminen antaa valmiuksia myös<br />
työelämästä suoriutumiselle. Työn vaikuttavuutta voidaan mitata sekvenssikarttojen<br />
säännöllisillä etukäteen sovittuina tarkastelulla. Toimintamuoto on omatoimisuuteen<br />
pyrkivä arjen prosessien ymmärtämisen kautta.<br />
Olen pilottiprojektin kirjallisessa raportissani käyttänyt perhetyöntekijän päiväkirjaa,<br />
kunnan perhetyöohjaajan merkintöjä, omia kirjallisia muistinpanoja ja jokapäiväisiä<br />
täytettyjä sekvenssikarttoja.<br />
3.1 Ideasta käytäntöön<br />
Otin yhteyttä Tuusulan perhetyöohjaajaan. Kerroin, että olen suunnittelemassa<br />
perhetyön kehittämishanketta, johon tarvitsen pilotti- lapsiperheen, jossa uutta työmallia<br />
voisi kokeilla. Esitin, että Arki Haltuun – perhetyö on suunniteltu käytettävän perheille<br />
jossa arki ei ole hallussa, vaan arki niin sanotusti kelluu. Uutta työmuotoa haluaisin<br />
kokeilla sellaisessa lapsiperheessä, joka on syrjäytynyt tai on vaarassa syrjäytyä<br />
yhteiskunnalta.<br />
Olin saanut Suomen Kukkaisrahastolta rahallista tukea perhetyöntekijän palkan maksua<br />
varten. Kunnan sosiaalityöntekijältä ja perhetyönohjaajalta odotin osallistumista<br />
yhteensä kolmeen eri tapaamiseen ja palautteen antamista työmuodosta vapaamuotoisen<br />
päiväkirjan muodossa perhetyön edetessä. Perhetyönohjaaja lupasi esittää asiaa<br />
alueensa sosiaalityöntekijälle. Parin viikon kuluttua perhetyönohjaaja otti yhteyttä ja<br />
kertoi, että hänellä saattaisi olla perhe, jonka äiti olisi kiinnostunut osallistumaan<br />
hankkeeseen. Hän ehdotti yhteistapaamista.<br />
Otin yhteyttä kokeneen perhetyöntekijään, Reijaan. Reija on kauttamme hoitanut<br />
lukuisia perheitä. Hän on myös tehnyt paljon perhetyötä perheissä kuntien tilaamissa<br />
39
ostopalvelutöissä. Hän on kokenut lastenhoitaja, koulutukseltaan hän on kodinhoitaja.<br />
Pyysin Reijaa tulemaan toimistolle, jossa selostin Arki-haltuun hankkeen lähtökohtaa ja<br />
toiminta-ideaa, ja annoin kaiken valmiin kirjallisen materiaalin mitä suunnitellusta<br />
hankkeesta tähän mennessä löytyi. Keskustelimme tulevasta työstä, erityisesti<br />
sekvenssikartan käytöstä. Kerroin tutkijan-roolistani projektissa, ja että olisin Reijan<br />
työohjaajana työn edetessä, ja toivoin hänen raportoitavan minulle puhelimitse usein<br />
työn edetessä. Painotin, että työmuotoa ei ole aikaisemmin kokeiltu ja että meidän<br />
täytyy muokata sekvenssikarttaa ja sen käyttöä koko kokeiluprojektin ajan. Mikään ei<br />
vielä ole valmista. Reija innostui kovasti ja hän halusi mielellään tulla mukaan<br />
perhetyöntekijäksi. Hän myös lupasi pitää päiväkirjaa jonka hän työn loputtua antaisi<br />
minun käyttööni tutkimustani varten.<br />
3.2 Idean esittely asiakkaalle ja yhteistyökumppaneille<br />
Ensimmäinen tapaaminen 23.6.2005 oli yhteiskokous, jossa oli läsnä mahdollisen<br />
pilottiperheen äiti, Reija, alueen sosiaalityöntekijä, kunnan perhetyöohjaaja ja minä,<br />
tutkijan roolissa. Tapaaminen oli järjestetty kunnan sosiaalitoimistoon.<br />
Esittelin itseni: ”Olen ollut yhdeksän vuotta Väestöliiton lastenhoitopalvelussa töissä.<br />
Väestöliiton lastenhoitopalvelun toimialueena on pääkaupunkiseutu ja ympäristökunnat.<br />
Välitämme lastenhoitajia perheisiin kotiin. Meillä työskentelee noin 90 hoitaja<br />
tuntityöntekijöinä. Myös kunnat ostavat meiltä palvelua perheiden tueksi. Näissä<br />
ostopalvelutöissä tehtyä työtä kutsuisin perhetyöksi. Tilatussa perhetyössä työn<br />
tavoitteet ovat parhaassa tapauksissa asetetut mutta keinot tavoitteisiin pääsemiseksi<br />
jäävät valitettavan usein hoitajien luovuuden varaan, koska ei ole työkaluja<br />
perhetyöskentelyn avuksi. Perhetyöntekijöiden oman työn rajaaminen, mitä kuuluu<br />
toimenkuvaan, mitä ei - on harvoin ennakkoon määritelty. Usein on myös tullut<br />
tilanteita vastaan, että perheen vanhemmille ei ole selvitetty miksi perhetyöntekijä on<br />
perheessä, ja mitkä ovat työlle asetetut tavoitteet. Työskentely perheessä voi myöskin<br />
olla hankalaa, koska työntekijälle vaikeiden asioiden puheeksi ottaminen perheen<br />
vanhempien kanssa ei ole helppoa. Tehdyn työn vaikuttavuudesta on usein epäselvyyttä.<br />
Tämän takia olen lähtenyt kehittämään uudenlaista työmallia perhetyöhön.”<br />
40
Esittelin myös Reijaa: ”Perhetyöntekijä Reija tulee työskentelemään perheessä 4 tuntia<br />
kerrallaan kaksi kertaa viikossa kahdeksan viikon ajan. Minä tulen mukaan perheeseen<br />
tekemään ensimmäisen sekvenssikartan yhdessä perheen äidin kanssa niin pian kuin<br />
mahdollista ja sitä tullaan muuntaman pari kertaa projektin aikana. Näin sekvenssikartta<br />
palvelee perheen yksilöllisiä tarpeita mahdollisimman hyvin.”<br />
Selostin myös, että tulen toimimaan Reijan työohjaajana koko pilottihankkeen aikana,<br />
mikä tarkoittaa että hän raportoi minulle säännöllisesti työstä ja sen etenemisestä.<br />
Kerroin vielä, että työmuoto lähtee toiminnallisuudesta liikkeelle, jolloin kiinnitetään<br />
huomiota perheen arkeen ja sen eteenpäinviemiseen. Eli perheen arkea aikataulutetaan<br />
työkalulla, jota kutsun sekvenssikartaksi. Työmuoto ei ensisijaisesti takerru perheen<br />
muihin ongelmiin, vaan päähuomio on nimenomaan arjen sujuvassa<br />
eteenpäinviemisessä. Sujuvuuden karikoita yritetään askel kerrallaan korjata.<br />
Työ aloitetaan tekemällä yhdessä perheen äidin kanssa perheen oma sekvenssikartta.<br />
Perhetyöntekijä kirjaa jatkossa perheessä ollessaan päivän päätteeksi sekvenssikarttaan<br />
päivän teot ja sujuvuuden. ”Tämä on pilottihanke, eli ensimmäinen kerta kuin tällaista<br />
työmuotoa kokeillaan. Tämän takia perhetyöntekijä pitää päiväkirjaa, minä pidän<br />
päiväkirjaa ja toivoisin myös, että kunnan sosiaalityöntekijä ja perhetyönohjaaja<br />
voisivat kirjata ajatuksia hankkeen kuluessa.”<br />
3.3 Toimintapuitteet<br />
Selostin salassapitovelvollisuudesta. Kerroin että olemme raportointivelvollisia<br />
sosiaalityöntekijälle, jos työn edetessä tulee esille sen laatuisia asioita jotka vaativat<br />
raportointia. Kerroin, että olen tekemässä opinnäytetyötä pilottihankkeesta, jonka tuotos<br />
on kirjallinen julkistettava raportti. Asiakasperheen henkilötiedot pidetään salassa.<br />
Olisin myös kiitollinen jos perheen äiti suostuisi mukaan hankkeeseen.<br />
Äiti kertoi perheestään. Perheessä on kaksi lasta, vanhempi lapsi menee syksyllä yläasteen<br />
ensimmäiselle luokalle ja nuorempi lapsista ala-asteen toiselle luokalle. Äiti on<br />
yksinhuoltaja, hän on työtön ja hänellä on muutamia vuosia sitten kärsinyt<br />
masennuksesta, johon hänellä vielä on lääkitystä. Lasten koulu sujuu hyvin, molemmilla<br />
41
lapsilla on harrastuksia joita äiti tukee. Äiti itse tunsi itsensä voimattomaksi. Perhe oli<br />
muuttanut uuteen asuntoon kesäkuun alussa ja melkein kaikki muuttolaatikot olivat<br />
vielä purkamatta. Äiti vaikutti uupuneelta. Hän kuitenkin kiinnostui hankkeesta, ja sanoi<br />
että hän olisi puolestaan valmis kokeilemaan. Hän halusi muutosta elämään. Sovimme,<br />
että työ aloitetaan ja että viikon kuluttua minä ja Reija menemme perheen luokse.<br />
Sovimme myös että seuraava yhteistapaaminen on sosiaalitoimistossa 4.8. jolloin<br />
mennessä Reija on työskennellyt perheessä neljän viikon ajan kaksi kertaa viikossa,<br />
neljää tuntia kerrallaan.<br />
3.4 Työn eteneminen<br />
Seuraavana keskiviikkona 29.6 menimme Reijan kanssa perheeseen. Haastattelin äitiä<br />
arjen kulusta. Kirjasin perheen tämän hetken arjen kulun. Vanhempi lapsista oli maalla,<br />
ja nuorempi oli seuraavalla viikolla lähdössä. Otimme nämä seikat huomioon<br />
sekvenssikarttaa tehdessämme. Teimme uuden aikataulun, joita täyttäisin<br />
sekvenssikarttaan. Nimesimme toimet: esimerkiksi aamutoimet, päivätoimet yms.<br />
Kävimme myös yhdessä läpi mitä nämä toimet sisältävät. Esimerkiksi aamutoimiin<br />
sisältyvät; herääminen, aamu-pisut, -pesut, pukeminen. Kävimme näin läpi mitä<br />
kirjoitetut käsitteet tarkoittavat. Esimerkiksi aamiainen sisältää sen esille ottamisen, sen<br />
yhdessä syömisen ja pöydän tyhjentämisen, ehkä tiskaamisenkin. Aikatauluun myös<br />
lisättiin aikaa muuttolaatikoiden purkuun. Sovimme, että kirjoitan suunnitellut<br />
tapahtumat sekvenssikarttaan jonka lähetän Reijalle postissa seuraavana päivänä.<br />
Sovittiin, että seuraavalla viikolla Reija työskentelee perheessä tiistaina ja<br />
keskiviikkona kello 9-13 välillä. Silloin oli tarkoitus ottaa uusi sekvenssikartta käyttöön.<br />
Reija jäi perheeseen töihin äidin avuksi vielä neljäksi tunniksi.<br />
Seuraavan neljän viikon aikana Reija työskenteli perheessä sekvenssikarttaa käyttäen.<br />
Yleensä työpäivät olivat tiistai ja torstai kello 9-13 välisenä aikana. Juttelimme Reijan<br />
kanssa puhelimitse muutaman kerran, minä pidin kirjaa meidän puheluista. Reija piti<br />
päiväkirjaa.<br />
42
Ensimmäisessä seurantakokouksessa olivat läsnä perheen äiti, kunnan perhetyönohjaaja,<br />
alueen sosiaalityöntekijä, joka oli vaihtunut edellisestä kokouksesta, perhetyöntekijä ja<br />
minä. Tarkasteltiin yhdessä sekvenssikarttoja ja perheen äiti ja Reija kertoivat<br />
vuorotellen arjen sujuvuudesta. Sovittiin, että seuraavalla viikolla menen perheen<br />
luokse muokkaamaan sekvenssikarttaa uudestaan, koska koulut alkaisivat pian ja<br />
uudenlainen perheen rytmi olisi sen tähden tarpeen. Sovimme myös, että seuraava<br />
yhteistapaaminen olisi perheen kotona, syyskuun 6. päivänä, jolloin neljän viikon<br />
työskentely olisi kulunut. Seuraavana päivänä kunnan perhetyöohjaaja kuitenkin soitti,<br />
hän halusi siirtää viimeistä yhteiskokousta viikolla eli 13.9, Otin yhteyttä perheen äitiin,<br />
hänelle sopi hyvin siirtää tapaaminen viikolla.<br />
Elokuun 11. menin perheen luo. Reijalla oli työpäivä. Istuimme yhdessä keittiöpöydän<br />
ääreen ja muokkasimme uutta sekvenssikarttaa. Lasten koulupäivä -ajat huomioitiin<br />
tarkkaan. Myös lasten harrastukset yritettiin ottaa huomioon. Lähetin seuraavana<br />
päivänä Reijalle uuden sekvenssikartan postissa.<br />
Reijan työskenteli vielä perheessä neljän viikon ajan. Reija teki perheessä myös<br />
muutaman iltapäivävuoron kello 11-16 välillä. Keskustelimme puhelimessa pari kertaa<br />
ja tapasimme pari kertaa. Minä pidin keskusteluista päiväkirjaa ja Reija piti päiväkirjaa<br />
työstään.<br />
Yhteensä kahdeksan työviikon jälkeen tavattiin syyskuussa perheen kotona sovittuna<br />
ajankohtana. Yhteiskokoukseen osallistuivat perheen äiti, alueen sosiaalityöntekijä,<br />
kunnan perhetyönohjaaja, Reija ja minä. Äidin kanssa oli sovittu jo aikaisemmin, että<br />
tulisin vielä syksyllä kerran tapaamaan äitiä. Kunnan aluesosiaalityöntekijä pyysi äitiä<br />
ottamaan yhteyttä häneen tarvittaessa.<br />
Lokakuun 20. päivänä tein vielä viimeisen seurantakäynnin perheen luona.Kaikista<br />
tapaamisista pidin päiväkirjatyyppisiä merkintöjä. Jokaisesta työpäivästä tehtiin<br />
erillinen sekvenssikartta.<br />
43
3.5 Prosessi<br />
Ensimmäisellä tapaamisella perheen äiti, Tuula kertoi että hän haluaa muutosta<br />
elämäänsä. Perheen kotona on kaaos, muuttolaatikot on vielä alkukesän muutosta<br />
tyhjentämättä, ja hän tuntee itseensä uupuneeksi. Perheen lapset Sirkku ja Tuomo eivät<br />
viihdy kotona. Lapsia harmittaa koska he eivät voi tuoda kavereita kylään. Tuomo oli<br />
kyllä tuonut jonkun kaverin, mutta Tuula kertoi hermostuneensa heille, koska yhdessä<br />
he sotkivat kotia entistä enemmän.<br />
Olin vakuuttunut siitä, että Tuula halusi muutosta elämälle. Hän kuunteli hyvin tarkkaan<br />
työmallin selostuksista ja minusta tuntui että hän oli motivoitunut lähtemään mukaan<br />
tähän hankkeeseen. Hän sanoi että tämä saattaa olla hänelle tilaisuus mikä ei toistu!<br />
Myös kunnan perhetyöohjaaja oli havainnut saman: ”Tapaamisesta jäi positiivinen<br />
kuva, asiakas tuntui tyytyväiseltä ja ainakin sillä hetkellä motivoituneelta.”<br />
(muistiomerkintä)<br />
Perhetyöntekijä : ”Hän tuntui erittäin motivoituneelta tähän projektiin.”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Seuraavalla viikolla menin käymään perheen kotiin. Koti oli sekava ja täynnä<br />
muuttolaatikoita. Huonekaluja oli niukasti. Kyselin päivän ohjelmasta ensimmäistä<br />
sekvenssikarttaa varten. Kävimme yhdessä Reijan ja Tuulan kanssa läpi, mikä yhdessä<br />
ymmärrämme sisältävän eri sanoihin. Esimerkiksi että päivällinen tarkoittaa ruuan teko,<br />
esille laittaminen, yhdessä syöminen, pöydän tyhjentäminen ja tiskaaminen. Kirjasimme<br />
ne sekvenssikarttaan. (liite 1.) Sovimme, että Reija auttaa äitiä tyhjentämään<br />
muuttolaatikoita, sovimme myös yhteiseksi tavoitteeksi että muuttolaatikot olisivat<br />
tyhjät ennen kuin lasten koulu alkaa.<br />
Käytän seuraavaksi pilottihankkeen aikana kerättyä tietoa, olen lajitellut teemoihin<br />
tummennetulla tekstillä, sekä olen käyttänyt kursivoitua tekstiä lainauksissa.<br />
Työ käynnistyi perheessä ripeällä otteella. Reija ja Tuula tulivat hyvin toimeen<br />
toistensa kanssa.<br />
44
”sain sellaisen kuvan perheenäidistä että hänen kanssaan on helppo tulla toimeen”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Äiti motivoitui yhä enemmän kun saavutettiin näkyviä tuloksia, tyhjentyneitä<br />
muuttolaatikoita ilmestyi. Ensimmäiseksi he laittoivat keittiön kuntoon, sen jälkeen olisi<br />
Tuomon ja Sirkun huoneiden vuoro.<br />
Sekvenssikartta toimi innostavana työvälineenä, ja toimi myös ”sallittuna” ja sovittuna<br />
puheenaiheena;<br />
”Perheen äiti kävi välillä katsomassa sekvenssikarttaa joka oli keittiön pöydällä ja<br />
halusi seurata olimmeko aikataulussa ja mitä hommia oli seuraavana vuorossa”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”annoin yhden oman kappaleen sekvenssikartoista perheen äidille, jota hän pystyy<br />
hyödyntämään omissa askareissaan, niinä päivinä jolloin minä en ole paikalla.”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”Teimme hommia siihen asti kun päiväni päättyi. Perheen äiti oli todella ahkera ja hän<br />
on ollut tosi innostunut laittamaan kotia.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Läpinäkyvyys ja yhteisestä sovitusta pelisäännöistä kaikki osapuolet kertoivat<br />
tyytyväisyytensä. Yhteisesti sovitut asiat herättivät myös luottamusta. Ensimmäisessä<br />
seurantatapaamisessa myös kunnan perhetyönohjaaja havaitsi että luottamus oli saatu.<br />
”Asiakas oli tyytyväinen työntekijään ja näki, että luottamus oli saatu.”<br />
(kunnan perhetyöohjaajan muistinpanoja)<br />
”asiakas tyytyväinen uuteen päiväjärjestykseen” (kunnan perhetyöohjaajan<br />
muistinpanoja)<br />
Perhetyöntekijä oli tunteella mukana hankkeessa. Myös perhetyöntekijän innostus<br />
uudesta hankkeesta ja onnistumisen tunteet näkyi päiväkirjamerkinnöistä:<br />
”Saimme toisen lastenhuoneen kuntoon, tänään, ja se tuntu todella hyvältä.”<br />
45
”Oli aivan mahtava päivä taas tänään. Teimme yhdessä hommia koko päivän”<br />
”lähdin kotiin hyvällä mielin, tämä päivä oli jälleen erittäin onnistunut ja perheen äiti<br />
oli kodinaskareissa täyspainoisesti mukana.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Tunteet ovat perhetyössä hyvin pinnalla. Onnistumiset ovat palkitsevia ja tuntuivat<br />
hyviltä. Valitettavasti myös epäonnistumiset myöskin tuntuvat kovasti.<br />
”tänään tuli epätoivoinen olo, illat ja yöt mietin kuinka käyttää jokaisen minuutin<br />
tehokkaasti ja saada paljon aikaan.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”tekemistä ja hommaa on valtavasti ja äidin pitäisi olla nämä päivät ja arvokkaat tunnit<br />
täysipainoisesti mukana. On vaikeata saada perheen arki hallintaan 8-9 viikossa…”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Rajaus siitä kenen vastuulla tekemiset ja arjen pyörittäminen on, voivat myös<br />
perhetyöntekijällä olla epäselvä, ja eteenkin kun vilpittömästi haluaa onnistua ja saada<br />
muutosta aikaan. Mutta muutos pitää kyllä tulla asiakkaalta itsestään. Sitä ei voi tehdä<br />
hänen puolestaan. Minun olisi pitänyt panostaa enemmän työohjaukseen.<br />
Mikään työ ei ole pelkkää riemuvoittoa, vaan välillä tulee notkahduksia. Tuula väsyi<br />
ehkä. Hänen vointinsa ei ollut hyvä parina käyntikerralla. Äidin vointi heijastui heti<br />
kodin siisteyteen.<br />
” kauhistuin sekamelskaa, joka kotona vallitsi.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Sekvenssikarttaa on tarkoitettu muokattavan työn kuluessa, muuten sekvenssikartta voi<br />
tuottaa stressiä. Koska oli sekä laatikoiden tyhjentämistä että arjen rytmittämistä,<br />
ensimmäinen versio sekvenssikartasta ehkä oli laadittu liian tiukkaa ohjelmaa.<br />
”olimme saaneet paljon aikaan, mutta totesimme että silloin kun lapset ovat kotona<br />
aikataulu on aivan liian tiukka.” (perheen äiti, haastattelu)<br />
46
”kodinhoidon tehtäviä tulisi jakaa useammalle päivälle ja siten välttää perheen äidin<br />
uupumista” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”…päivärytmistä ei pidä tehdä liian uuvuttava perheelle” (omia merkintöjä)<br />
Pahimmassa tapauksessa sekvenssikartan käyttö voi olla valvontasysteemi, miten paljon<br />
työntekijä saa aikaan, ja missä ajassa. Se ei ole ollut tämän projektin tarkoitus. Tässä<br />
olisi myös pitänyt työohjauksellisesti tarttua asiaan, ennekuin se tuotti stressiä<br />
työntekijälle.<br />
”Minulle sekvenssikartta luo valtavasti stressiä” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Teimme äidin kanssa uuden sekvenssikartan, joka myös huomioi lasten koulunkäynnin<br />
ja harrastukset.<br />
Äidin omatoimisuus lisääntyi kuitenkin aivan selvästi hankkeen edetessä.<br />
”Hän oli tyhjentänyt itse muutaman muuttolaatikon.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”Hän näytti heti alkuun kuinka oli laittanut Tuomon huoneen seinälle tauluja”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”joimme kahvit, ja perheen äiti kertoi suunnitelmansa tälle päivälle.” perhetyöntekijän<br />
päiväkirja)<br />
”…hän oli myös suunnitellut tekevänsä listan, johon tulee lasten kodinaskareet, joita he<br />
ikäänsä nähden osaavat tehdä.” (perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
”ottikin Sirkun mukaan jotta hän oppii kuinka pesutupa varataan.” (perhetyöntekijän<br />
päiväkirja)<br />
”...Sirkusta oli tullut omatoimisempi, ja hän osallistuu omalta osaltaan kodin hoitoon.”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
47
Myös perheen lapset nauttivat ja hyötyivät perheen uudesta arjen rytmittämisestä. Yksi<br />
työvoitto on ainakin ollut, että lapset ovat voineet pyytää kavereita kylään.<br />
”Tuomolle tuli kaveri kylään koulun jälkeen, ne oli oikein nätisti, menivät väillä ulos<br />
jne..” (omia merkintöjä)<br />
Myös äiti kokee, että on tärkeää, että kaverit voi tulla käymään. (kunnan<br />
perhetyöohjaajan merkintöjä)<br />
”Nyt voi kylään meille tulla, Olen nauttinut koko hommasta.” (äidin haastattelu)<br />
Perhetyö vaatii pitkäjänteisyyttä, ja melkeinpä orjallista sekvenssikartan jatkuvaa<br />
seuraamista.<br />
”Tärkeää olisi käyttää sekvenssikarttaa päivittäin eikä silloin hommat kasaudu”<br />
(perhetyöntekijän päiväkirja)<br />
Sosiaalitoimiston huomioita sekvenssikartan käytöstä ja sen vaikuttavuudesta.<br />
”asiakas tukeutui mielestäni melko paljon työntekijään ja pohdin pystyykö asiakas<br />
pitämään itse ohjia kädessään pidemmällä aikavälillä.” (kunnan perhetyöohjaajan<br />
merkintöjä)<br />
Perhetyöohjaaja pohti myös, olisiko äidin tueksi pitänyt sopia seurantatapaamisia.<br />
”Seurantakäynnit ehkä tarpeen jonkin aikaa.” (kunnan perhetyönohjaajan merkintöja)<br />
Kun arjen pyörittäminen helpottuu, vapautuu myös voimavaroja ongelmien<br />
hoitamiseen. - Tuula on hakenut apua kasvatusongelmiinsa Tuomon kanssa<br />
perheneuvolasta. (omat muistiot)<br />
Asiakaslähtöisyyttä korostettiin myös kokeiluhankkeessamme. Sekvenssikartan käyttö<br />
onnistui koska se räätälöitiin nimenomaan perheelle sopivaksi, eikä tarjottu heille<br />
valmiiksi.<br />
”En olisi kelpuuttanut toisten tekemää karttaa!” (äidin haastattelu)<br />
48
Kyselin millä lailla arki haltuun perhetyö on poikennut aikaisemmasta perhetyöstä<br />
äiti vastasi:<br />
”Ei moralisoiva, (äidin merkintöjä)<br />
Aikaisemmin on lähdetty liikkeelle että Sun tarttee tehdä.” (äidin haastattelu)<br />
”Itsetunto ja itsearvostus on kohonnut” (äidin haastettelu)<br />
Kysymykseen mitä äidille on projektista jäänyt hän vastasi: ”Rytmi!”<br />
4 POHDINTAA JA JOHTOPÄÄTÖKSIÄ<br />
Jos voi mitata akselilla onnistunut – epäonnistunut, niin rohkenen väittää että tässä Arki<br />
haltuun pilottihankkeessa onnistuttiin. Oli saavutettu kehittämistyön päämäärämme:<br />
Haltuun otettua perheenarkea. Jos olisimme mitanneet perheen tilannetta harmaa<br />
vyöhykkeistöä mittaristolla, perheen lähtötilanne olisi ollut suunnilleen 5 ja<br />
lopputilanne 2-1.! (mukailtu Arnkil ym. 1998, 9). Perheelle saatiin uuden työmallin<br />
kautta käytännön apua arjen eteenpäinviemiselle. Tulokset olivat näkyviä, koti oli<br />
kunnossa, perheen äiti voimaantui. Hänen voimavaransa vapautuivat, ja hän jaksoi<br />
hakea apua ongelmiinsa- hän otti omatoimisesti yhteyttä perheneuvolaan saadakseen<br />
sieltä tukea kasvatustehtäväänsä. Lasten kaverit kävivät kylässä. Äidin omatoimisuus<br />
ylipäänsä oli kasvanut huomattavasti ja kaikesta arvokkain tulos oli kun äiti kertoi että<br />
perheen arjen uusi rytmitys jäi elämään.<br />
4.1 Arviointi<br />
Perusteellinen hankkeen esittäminen, joka toteutui heti ensimmäisessä kokouksessa, oli<br />
hyvin tarpeellinen. Tämän jälkeen uusi työmuoto oli helppo ottaa perheessä käyttöön.<br />
Kunnan työntekijät, epäilivät kehittämishankkeen alkuvaiheessa uuden mallin<br />
toimintakelpoisuutta. Vasta haltuun otettu arki perheessä todisti hankkeen onnistumisen.<br />
Työssä lähdettiin auttamaan perhettä toiminnallisuudesta lähtöisin, päähuomio ei<br />
kohdentunut perheen muihin ongelmiin.<br />
49
Sekvenssikartan käyttö auttoi rytmittämään arkea, kommunikointiin ja siten myös äidin<br />
kanssa vuorovaikutukseen. Sekvenssikartan täyttäminen ja sen läpikäynti yhdessä<br />
perheen äidin kanssa joka työpäivän päätteeksi auttoi myös oman työn arvioinnissa<br />
reflektiivisellä työotteella. Sen avulla pystyttiin havainnoimaan eri tehdyn teon ja<br />
osatekijöiden merkitystä arjen hallinnan muutokseen. Työ oli siten läpinäkyvä äidille,<br />
minusta tuntui, että hän koki että hän oli mahdollisimman tasa-arvoisesti osallinen tässä<br />
hankkeessa minkä vuosi hän myös sitoutui siihen. Sekvenssikartan tutkimisen kautta<br />
arjen kulku jäsentyi, ja sekvenssisiirtymiset helpottuivat. Oli sovittu, miksi<br />
perhetyöntekijä oli perheessä ja mitä työntekijän tehtävä oli. Myöskin kunnan<br />
sosiaalitoimiston työntekijät näkivät työn edetessä selkeät tulokset ja toiminta oli<br />
läpinäkyvä myös heille. Järjestötaholla on helpompaa tuoda jotakin uutta kentälle kuin<br />
kunnallisella taholla. Koska järjestötoimijan näkökulmasta – hanke ei epäonnistu jos<br />
toimivuudessa on vaikeuksia - voi vaan oppia virheistä. Kunnallinen taho osaltaan on<br />
velvoitettu löytämään uusia ratkaisuja asiakasperheille, jos valittu tukimuodon valinta<br />
on ollut väärä.<br />
Perhetyöntekijä rooli oli haastava. Hänelle koitui paineita työn onnistumisesta aivan<br />
liikaa. Olin häneen säännöllisesti puhelinyhteydessä ja ohjailin työn etenemisessä, mutta<br />
minun olisi pitänyt myös tavata hänet säännöllisin väliajoin, jolloin meillä olisi ollut<br />
täytetyt sekvenssikartat edessämme joita olisimme voineet tarkastella reflektoimalla eri<br />
tekojen vaikuttavuutta arjen sujumiseen. Minun olisi pitänyt myös olla valppaampi ja<br />
panostaa työohjaukseen huomattavasti enemmän. Vastuu hankkeen onnistumisesta ja<br />
työtekijän vastuu-rajasta tuntui perhetyöntekijälle liian raskaaksi. Reija on hyvin<br />
tunnollinen työntekijä ja erittäin innostunut ja motivoitunut tähän uuteen<br />
toimintamalliin. Hän halusi luonnollisesti tehdä kaikkeensa, että yhteinen projekti<br />
onnistuisi.<br />
4.2 Kehittämisehdotukset<br />
Lapsiperheille tukea myönnetään perhetyön muodossa. Kuntien sosiaalitoimi voi<br />
myöntää perhetyötä perheille ennaltaehkäisevänä toimenpiteenä, perheisiin missä<br />
ongelmat eivät vielä ole kasaantuneet. Toisaalta, perhetyö voi olla osa kunnan tekemää<br />
lastensuojelutyötä avohuollon tukitoimina. On kuitenkin ennustettavissa, että tehtävä<br />
50
perhetyö tulee lähitulevaisuudessa lisääntymään. Nykytilanteessa perhetyötä tekevät<br />
pääasiassa perhetyöntekijät, joilla on lähihoitaja tai sosionomi- koulutus. Kotiin viety<br />
perhetyö on haastavaa työtä. Työ on yksinäistä ja vaativaa ja perheiden koti on herkkä<br />
työkohde, joka vaatii omanlaisensa suhtautumisensa ja yksilöiden kunnioittamisen.<br />
Ehkäpä osin työn vaativuudesta lähtöisin ja osin työn statuksen nostamisen takia työhön<br />
on viime vuosien aikana lisätty vaatimustasoa. ”Perhetyöntekijän tulisi olla<br />
ihmissuhdeterapeutti, palveluohjaaja, järjestysmies, ja kodin kaikkien käytännön<br />
taitaja.” - On perusteltua kyseenalaistaa voiko joltain ammattikunnalta vaatia kaikkia<br />
edellä mainittuja taitoja.<br />
Ammattikunnan status nousisi, jos selkeästi avataan käsitettä perhetyö ja kehitetään<br />
edelleen työkaluja työntekijöiden käyttöön. Määritellään että perhetyöntekijä<br />
erityisosaamisen sektori on arki ja sen toiminnot. Alan koulutusohjelmat pitäisi rakentaa<br />
ottaen huomioon arjen teoriaa. Toiminnallisuus, arjen teot ja niiden tukeminen on<br />
perhetyön perusta. Mallina toimiminen ja perheen dynamiikka vuorovaikutustaitoineen<br />
ovat seuraavat tasot perhetyöstä joka kokonaisuudessaan tukevasti nojautuu arjen<br />
eteenpäinviemiselle.(Kuva 3 .)<br />
Kuva 3. Perhetyöntekijän työnkuva.<br />
Arjen tutkimuksessa osana perhetyötä jää vielä tutkittamatta miten eri perheenjäsenten<br />
toiminnot ja sekvenssit sopivat yhteen, ja miten käyvät limittäin josta puolestaan<br />
51
aukenee perhedynaamisia ulottuvuuksia. Miten yhteis eläminen sujuu, ottaen huomioon<br />
jokaisen perheenjäsenen yksilöllisyyden ja koskemattomuuden suhteessa sekvenssi-<br />
siirtymisiin. Onko nyky-ihminen valmis jakamaan sekvenssinsa toisten kanssa.<br />
Haastavaa olisi myös tutkia miten toiset tasot kuten vuorovaikutus, mallina oleminen<br />
vaikuttaa perhetyöhön.<br />
Perhetyö on haastava työsarka jossa edelleen tutkittavaa riittää.<br />
52
9 LÄHTEET<br />
Arnkil, Tom, Huolen harmaa vyöhyke. Dialogi 7/1998, 8-11.<br />
Andersson, Maarit. 2001. Tartu hetkeen. Apua ja hoitoa päihteitä käyttäville<br />
vauvaperheille. Ensi- ja turvakotien liiton julkaisu 27. Helsinki: Nykypaino.<br />
Ellegård, Kajsa., Wihlborg, Elin. 2001. Fånga vardagen. Ett tvärvetenskapligt<br />
perspektiv. Lund: Studentlitteratur.<br />
Eskola, Jari., Pihlström, Sami.2003. Ihmistä tutkimassa. Yhteiskuntatieteen<br />
metodologian ajankohtaisia kysymyksiä. Kuopio: Kopijyvä.<br />
Fook, Jan. 2005.Kriittisen reflektion perusteoriaa. FinSoc. 1/2005, 4-10. STAKES<br />
Haverinen, Liisa. 1996. Arjen hallinta kotitalouden toiminnan tavoitteena. Kotitalouden<br />
toiminnan filosofista ja teoreettista tarkastelua. Helsingin yliopiston<br />
opettajankoulutuslaitoksen julkaisuja 164. Helsinki:Helsingin yliopisto.<br />
Hirsjärvi, Sirkka., Remes, Pirkko., Sajavaara, Paula.Tutki ja kirjoita.2004. Helsinki:<br />
Vastapaino.<br />
Hokkanen, Liisa., Lassila, Marika., Saarinen, Arttu. 2005. Yhdessä uusiin aloituksiin.<br />
Katsauksia Ankkuri-perheprojektiin. Oulu: Pohjois-Suomen sosiaali-alan<br />
osaamiskeskuksen julkaisusarja 16.<br />
Hurtig, Johanna. 2003. Lasta suojelemassa – etnografia lasten paikan rakentumisesta<br />
lastensuojelun käytännöissä. Rovaniemi: Acta universitatis Lapponiensis 60.<br />
Jokinen, Eeva. 2005. Aikuisten arki. Helsinki: Gaudeamus.<br />
Kainulainen, Sakari., Gothoni, Raili., Pesonen, Marja. 2002. Kohti tutkivaa<br />
ammattikäytäntöä. Opas <strong>Diakonia</strong>-<strong>ammattikorkeakoulu</strong>n opinnäytetöitä varten.<br />
Helsinki: Multiprint Oy.<br />
53
Karvinen-Niinikoski, Synnöve. 2005. Reflektiivisyys suomalaisessa sosiaalityössä.<br />
FinSoc. 1/2005,11-14. STAKES.<br />
Karvinen, Synnöve., Pösö, Tarja., Satka, Mirja. 2001. Sosiaalityön tutkimus.<br />
Metodologisia suunnistuksia. Lievestuore: Kopijyvä oy.<br />
Korvela, Pirjo. 2003. Yhdessä ja erikseen. Perheenjäsenten kotona olemisen ja<br />
tekemisen dynamiikka. Saarijärvi: Stakes tutkimuksia 130.<br />
Kuula, Arja. 2001. Toimintatutkimus. Kenttätyötä ja muutospyrkimyksiä.Tampere:<br />
Vastapaino.<br />
Niemi, Helena. 2002. Mitä on Alvari-perhetyö. Ensi- ja turvakotien liiton julkaisu 32.<br />
Helsinki: Nykypaino.<br />
Raunio, Kyösti. 2000. Sosiaalityö murroksessa. Helsinki: Gaudeamus<br />
Salmi, Minna, Lammi-Taskula, Johanna. 2004. Puhelin, mummo vai joustava työaika?<br />
Työn ja perheen yhdistämisen arkea. Saarijärvi: Stakes.<br />
Tuori, Kaarlo. 2000. Sosiaalioikeus. Porvoo: Werner Söderström.<br />
Uusimäki, Mervi. 2005. Perhetyötäkö kaikki? Pohjois-Suomen sosiaalialan<br />
osaamiskeskuksen julkaisusarja 20. Oulu: POSKE.<br />
Viitala, Kaija.1990. Kotipalvelu –Työtä ihmisten kesken. Kotipalvelu- työn sisällön<br />
kehittämisprojektin raportti 2. Sosiaalihallituksen julkaisuja 18/1990. Helsinki:<br />
Valtion painatuskeskus.<br />
Aalto, Helen. Yle Teema. Hyvinvointivaltio-sarja. 11.10.2005.<br />
Kauppinen, Sari. STAKES. Puhelinkeskustelu 12.5.2005.<br />
54
LIITTEET<br />
Sekvenssikartta<br />
55