Poissaolevan politiikkaa. Historia ja perinteinen kulttuuri ... - Elore
Poissaolevan politiikkaa. Historia ja perinteinen kulttuuri ... - Elore
Poissaolevan politiikkaa. Historia ja perinteinen kulttuuri ... - Elore
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
ELORE (ISSN 1456-3010), vol. 12 – 2/2005.Julkaisi<strong>ja</strong>: Suomen Kansantietouden Tutki<strong>ja</strong>in Seura ry. Taitto: Jukka Talve <strong>ja</strong> Outi Fingerroos.[http://cc.joensuu.fi/~loristi/2_05/luk2_05.pdf]POISSAOLEVAN POLITIIKKAA<strong>Historia</strong> <strong>ja</strong> <strong>perinteinen</strong> <strong>kulttuuri</strong> nenetsien etnisyyden rakennusaineinaKarina LukinNenetsien autonomisessa piirikunnassa (edempänä Nenetsia) Pohjois-Venäjällävietettiin vuonna 1999 Pustozerskin linnoituksen 500-vuotisjuhlaa. Tuhoutuneenlinnoituksen paikalle <strong>ja</strong> sen lähistölle pystytettiin kaksi uutta muistomerkkiä aiemmanviiden seuraksi: yksi vanhauskoisten marttyyrien <strong>ja</strong> toinen Pustozerskiin (1)hyökänneiden <strong>ja</strong> hyökkäyksissä kuolleiden nenetsien muistoksi. Nenetsien muistomerkinnimeksi tuli Hèbid<strong>ja</strong> Ten, Pyhä Muisto(merkki). Pustozerskin neuvostoaikainenvuoden 1962 paasi teksteineen muistuttaa Pohjolan valloituksen alkamisesta<strong>ja</strong> korostaa aikansa virallista totuutta: venäläisen valtion oikeutusta niinNenetsiassa kuin Siperiassa. Vuoden 1999 merkit tuovat esiin neuvostoaikoinavaietun historian: kansallisen, venäläisen kertomuksen rinnalle on tuotu paikallisiamuisto<strong>ja</strong>, jotka kyseenalaistavat aiempia historiantulkinto<strong>ja</strong>. Neuvostoliiton hajoamisenjälkeen Pustozerskista onkin tullut erilaisten historiantulkintojen symbolinentemmellyskenttä, jolla kilpaillaan muiston esittämisestä <strong>ja</strong> rakennetaan kuulumisenkohteita historian avulla. Muutaman kilometrin päässä linnoituksen vanhastasi<strong>ja</strong>intipaikasta uinuu neljänkymmenen hengen Ust’en kylä, jossa nenetsiys,venäläisyys, vanhauskoisuus <strong>ja</strong> neuvostoliittolaisuus sekoittuvat ihmisten muistoissa,mielissä <strong>ja</strong> arjen käytänteissä. Yhteisöt ovat eläneet rinnakkain, limittäin <strong>ja</strong> toistensakanssa vuosisato<strong>ja</strong>, eivätkä etnisyys tai uskonnolliset näkemykset suinkaanaina ole olleet arkipäivässä merkityksellisimpiä seikko<strong>ja</strong>. Vielä vähän pohjoisempana,piirikunnan pääkaupungissa Nar’ân-Marissa, historiantulkinnat <strong>ja</strong> arki luovat joselvästi ra<strong>ja</strong>tumpia yhteisöjä <strong>ja</strong> käsityksiä niiden suhteista: tulkinnoista kiistelläänavoimesti lehdistössä <strong>ja</strong> keskustelutilaisuuksissa; nenetsiys <strong>ja</strong> venäläisyys esitetäänerillään toisistaan. Pustozersk ei toimi enää yhtenäisyyden luo<strong>ja</strong>na vaan kylvää erilaisuutta.Olen kohdannut Pustozerskin joko konkreettisesti tai keskustelujen kauttajokaisella kenttätyömatkallani Nenetsien autonomiseen piirikuntaan. Vaikka tämänartikkelin aineisto perustuu voimakkaasti vuonna 2000 tehtyihin haastatteluihin<strong>ja</strong> havaintoihin, ammentaa se myös keskusteluista <strong>ja</strong> tarkkailusta myöhempienkenttämatkojen aikana vuosina 2003, 2004 <strong>ja</strong> 2005. Lisäksi aineistoni koostuuPustozerskia käsittelevästä lehti- <strong>ja</strong> arkistomateriaalista sekä nenetsien historiaa1
KARINA LUKINkäsittelevästä kir<strong>ja</strong>llisuudesta. Haastattelut olen tehnyt lähinnä älymystön keskuudessaNar’ân-Marissa, missä ei ole samantekevää, miten linnoituksesta kerrotaan.Tämän artikkelin yksi lähtökohta onkin juuri historian tulkinnoista käytävä kamppailu,mutta toisaalta vuoden 1999 muistelu <strong>ja</strong> siihen liittyvä älymystön toiminta:nenetsien etnisyyden rakentaminen. Keskityn tarkastelemaan erityisesti nenetsiälymystöntoimintaa, mutta vertaan sitä paikallisiin venäläisryhmiin. Pohdin, mitenhistoriasta keskustellaan Neuvostoliiton jälkeisessä Venäjän (maantieteellisessä)periferiassa <strong>ja</strong> miten sekä historian että perinteiden avulla rakennetaan ra<strong>ja</strong>linjo<strong>ja</strong>erilaisten käytännössä toisiinsa kietoutuneiden ryhmien välille.KUULUMISEN KOHTEITA NEUVOSTOLIITON JÄLKEISESSÄYHTEISKUNNASSAVaikka Neuvostoliiton hajoamiseen <strong>ja</strong> federaation muotoutumiseen liittyi moniaetnisiä jännitteitä, ei erilaisten etnisten ryhmien esiinmarssi suinkaan loppunut 1980-<strong>ja</strong> 1990-luvun dramaattisiin tapahtumiin. Neuvostoliiton hajoaminen ei sinänsäratkaissut niitä jännitteitä, joita etnisten tai kansallisten ryhmien ympärille <strong>ja</strong> välilleoli muotoutunut. Sen si<strong>ja</strong>an, että korostettaisiin Neuvostoliiton <strong>ja</strong> sen jälkeistenyhteiskuntien välistä katkosta, näenkin mieluummin monia <strong>ja</strong>tkumoita <strong>ja</strong> sosialisminperintöjä. Neuvostoliiton hajoaminen on ollut pitkä prosessi, jonka voidaantietyllä tavalla nähdä edelleenkin olevan käynnissä niissä <strong>ja</strong>tkumoissa <strong>ja</strong> perinnöissä,jotka Neuvostoliitolta on saatu. (Ks. esim. Humphrey 2002; Verdery 1996.) Sosialisminkaatumisen jälkeinen vapaus on saanut Venäjällä aikaan runsaasti keskustelua<strong>ja</strong> toimintaa pienten paikallisten väestöryhmien keskuudessa, mutta myös venäläisetkeskustelevat runsaasti <strong>kulttuuri</strong>nsa <strong>ja</strong> perinteidensä sisällöstä niin paikallisellakuin kansallisellakin tasolla (Dixon 1996). Tosin tämä keskustelu ei aina olekonfliktivetoista kuten Neuvostoliiton hajoamiseen johtanut yleinen diskurssi.Neuvostoa<strong>ja</strong>t ovat jättäneet Venäjälle vahvan perinnön myös identiteettien suhteen.Venäläisten etninen <strong>kulttuuri</strong> toimi useasti Neuvostoliitossa neuvostoihmisen<strong>ja</strong> yhtenäis<strong>kulttuuri</strong>n poh<strong>ja</strong>na, mutta siitä hävitettiin monet sellaiset, esimerkiksiuskonnolliset piirteet, jotka eivät olleet ideologisesti hyväksyttäviä. Venäläiset ovatkokeneet Neuvostoliiton ”omaksi projektikseen” (Wilson 1996, 32), <strong>ja</strong> etenkin viimeaikoina suurvalta-aseman häviäminen on nostanut mediassa esille katkeria äänensävyjä<strong>ja</strong> kaipuuta menneeseen. Venäjän renessanssi Neuvostoliiton hajoami-senjälkeen niin valtiollisena kuin etnisenä prosessina on ollut herkempi aihe kuinmonien pienten paikallisryhmien perinteiden elvyttäminen <strong>ja</strong> esiintuominen.Toisaalta taas vähemmistöjen asema on monesti hyvin hämmentävä. Neuvostoliitossatuettiin vähemmistöjen toimintaa samaan aikaan kun koko kansakunnallekehitettiin yhteistä, modernia <strong>ja</strong> sosialistista neuvostoidentiteettiä, jonka avullapyrittiin lopulta hävittämään kansallisuuksien ra<strong>ja</strong>t. Kun vähemmistöidentiteetinpiti olla vain muodoltaan kansallinen <strong>ja</strong> sisällöltään sosialistinen, tarkoitti se monestilähinnä pinnallisten <strong>kulttuuri</strong>piirteiden esittelyä: laajemmat <strong>ja</strong> syvemmät2
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAmaailmankatsomusvirtaukset olisi pitänyt omaksua neuvostoideologiasta. Luonnollisestitästä ideologisesta kolonisaatiosta (Balzer 1999, 144) syntyi jännitteitä,joita ilmaistiin myös neuvostoaikoina, mutta etenkin 1980- <strong>ja</strong> 1990-luvuilla. Nytikään kuin tyhjiin rauennut neuvostoidentiteetti on tarjonnut alkuperäiskansoillemodernin <strong>ja</strong> houkuttelevan samastumiskohteen etnisen identiteetin si<strong>ja</strong>sta. Juurietnisyyteen liitettiin neuvostoaikoina ideologian halveksimat takapajuisuuden piirteet,joita neuvostoidentiteetti ei luonnollisesti sisältänyt. Neuvostoliiton hajottuatämä positiivinen samastumiskohde on hävinnyt keskustelusta tai ainakin sen nimion demonisoitu, mutta Venäjän nationalistinen symboliikka hyödyntää sen rippeitä.Syvemmällä oleva Neuvostoliiton perintö liittyy kuulumisen diskurssiin sinänsä.Neuvostoliitto rakentui erilaisten pienten etnisten ryhmien mosaiikista niinhallinnollisesti kuin sen retoriikassakin, <strong>ja</strong> paikallisia identiteettejä tuettiin virallisesti.Tässä mielessä Neuvostoliitto oli kuin mikä tahansa moderni valtio, joka yhtäältäkorostaa omaa yhtenäisyyden symboliikkaansa <strong>ja</strong> toisaalta siten ra<strong>ja</strong>a <strong>ja</strong> luomielikuvia sen ulkopuolelle jäävistä vähemmistöistä. (Vrt. Mathisen 2004, 26–27.)Niinpä myös Neuvostoliiton hajoamisen jälkeinen revitalisaatioliikehdintä ennemminkin<strong>ja</strong>tkaa neuvostoperinteitä kuin luo katkosta niihin (vrt. Balzer 1999, 202).John <strong>ja</strong> Jean Comaroffin mukaan etnisyyden juuret ovat niin <strong>kulttuuri</strong>ssakuin muissakin rakenteissa <strong>ja</strong> etnisyys koetaan <strong>ja</strong> ilmaistaan aina suhteessa vallitseviinvaltasuhderakenteisiin. Kun sosiaalinen järjestelmä koetaan etnisyyden kautta,puhutaan luonnollistuneesta etnisyydestä. Tällöin sen avulla voidaan perustella <strong>ja</strong> oikeuttaaarkipäivän sosiaalisia käytänteitä. Etnisyyden sisällöt voivat muuttua, <strong>ja</strong>Comarroffit huomauttavatkin, että reifioitua etnisyyttä voidaan ylläpitää täysin toisenlaisillatekijöillä kuin ne, joista se sai alkunsa. Samoin etnisyyden käytänteetmuovaavat ympärillään olevaa yhteiskuntaa <strong>ja</strong> sen rakenteita. Ne muuttavat sosiaalistajärjestystä. (Comaroff & Comaroff 1992, 50–66.) Neuvostoliiton jälkeisenVenäjän kansojen mosaiikki on tällaisten luonnollistuneiden etnisyyksien valtavakenttä, jonka historialliset juuret ulottuvat varmasti vallankumousta edeltäneisiinkinaikoihin mutta jonka syntyminen <strong>ja</strong> kehittyminen on neuvostoaikainen prosessi.Etnisyydessä korostetaan usein sen subjektiivisuutta <strong>ja</strong> sitä, ettei etnisyyttämanifestoivien <strong>kulttuuri</strong>piirteiden tule välttämättä olla sellaisia kuin niiden väitetäänolevan: aito<strong>ja</strong>, pitkäikäisiä <strong>ja</strong> yhteisiä. Etnisyyskeskustelu<strong>ja</strong> käyvät usein eliitinedusta<strong>ja</strong>t tai maahanmuutta<strong>ja</strong>t, jotka eivät enää asu tai toimi oman etnisen ryhmänsäperinteisillä alueilla tai perinteisin tavoin. He ikään kuin katsovat omaa <strong>kulttuuri</strong>aanetäältä. Usein identiteettiä <strong>ja</strong> ero<strong>ja</strong> toisiin ryhmiin luokin tällainen ra<strong>ja</strong>ttuihmisjoukko, älymystö. (Vrt. Rothschild 1980, 30; Barth 1969.) Eliitti on useinkaupungistunut <strong>ja</strong> oppinut ympäröivän, hallitsevan <strong>kulttuuri</strong>n tavat toimia (vrt.Ssorin-Chaikov 2003, 197–200.) Olen kuullut joidenkin nenetsien kritisoivankaupunkiälymystön poronhoitoon keskittyvää elvytystoimintaa. Poronhoidonmerkitys nenetsien <strong>ja</strong>tkuvuudelle koetaan Nar’ân-Marissa hyvin tärkeäksi, <strong>ja</strong> älymystöonkin keskittynyt sen ongelmien ratkomiseen. Suurin osa nenetseistä asuukuitenkin kylissä, eikä heillä ole suoria kosketuksia poronhoitoon <strong>ja</strong> he toivoisivatälymystön keskittyvän myös kyläelämän ongelmiin. Vaikka älymystön toiminnantaustalla on myös konkreettisiin ongelmiin puuttuminen, pyrkivät he myös raken-3
KARINA LUKINtamaan nenetsi-identiteetin symbole<strong>ja</strong> <strong>ja</strong> käymään keskustelua osittain toisissakonteksteissa kuin kylien <strong>ja</strong> tundran nenetsit. Tämä keskustelu on kansallista <strong>ja</strong>kansainvälistä alkuperäiskansojen oikeuksiin perustuvaa poliittista diskurssia, jossanimenomaan perinteillä <strong>ja</strong> sikäli myös poronhoidolla on oma symbolinen arvonsa.Etnisyydessä ei olekaan kyse menneessä pitäytymisessä, vaan menneisyyden(jonka osaksi perinne luetaan) käyttämisestä hyväksi, kun toimitaan modernissayhteiskunnassa. Pertti Anttosen mukaan erilaiset <strong>kulttuuri</strong>-identiteetin luomisprosessitovat osa modernia diskurssia, jossa jo kuoleviin piirteisiin vetoamalla tainostamalla häviäviä <strong>kulttuuri</strong>piirteitä ryhmää yhdistävään symboliikkaan luodaannykyaikainen – ei traditionaali – mielikuva. (Anttonen 2005, 102–107.) On tärkeähuomata, ettei “ulkonäkökulma” poista toimi<strong>ja</strong>n autenttisuutta tai sitoutuneisuuttatodellisuuteen, vaan sitoutuminen voi olla jopa vahvempaa, kuten Lauri Honkoon huomauttanut (Honko 1999, 28). Kulttuuri-identiteetin käyttäminen politiikanvälineenä ei tee sen symboliikasta epäaitoa. Instrumentalistisen näkökulman tarkoituksenaei olekaan tuomita etnisyyttä tai sen parissa toimivia ihmisiä.Instrumentalismin myöntäminen ei myöskään merkitse sitä, että ilmiötä voi tulkitaainoastaan käytännöllisyyden näkökulmasta (vrt. Heikkinen 2004).Autenttisuudella on keskeinen si<strong>ja</strong> etnisyyttä koskevissa keskusteluissasekä ryhmien sisältä että niiden ulkopuolta tulevissa äänissä. Myös Hèbid<strong>ja</strong> Teniinliittyvässä keskustelussa autenttisuus tuli usein esille <strong>ja</strong> liittyi kiinteästi siihen, mitenmuistomerkki <strong>ja</strong> sen pal<strong>ja</strong>stamistilaisuus tulkittiin yleisemmin. Onkin hyvä pitäämielessä, etteivät perinne, <strong>perinteinen</strong> <strong>kulttuuri</strong> <strong>ja</strong> etnisen <strong>kulttuuri</strong>n piirteetole itsessään oikeita tai vääriä, aito<strong>ja</strong> tai epäaito<strong>ja</strong> vaan ne tulkitaan sellaisiksi tietyissäa<strong>ja</strong>llisissa <strong>ja</strong> paikallisissa konteksteissa. Autenttisuuskeskustelut liittyvät sekä<strong>kulttuuri</strong>entutkimuksessa että etnopolitiikassa käsitykseen, jossa perinne on ”tilassaelävä luonnonobjekti, joka säilyy a<strong>ja</strong>ssa <strong>ja</strong> jolla on molekyylirakenne”. Samoinyhteiskuntaa määritellään tällöin luonnonmallien mukaan: ”ra<strong>ja</strong>ttuna, irrallisena <strong>ja</strong>objektiivisesti havaittavana.” (Handler & Linnekin 1984, 286.)Viime aikoina on korostettu <strong>kulttuuri</strong>n <strong>ja</strong> perinteen prosessiluonnetta <strong>ja</strong>aidon <strong>ja</strong> epäaidon käsitteitä on pidetty irrelevantteina sosiaalisten ilmiöiden tutkimuksessa.Valitettavasti autenttisuuden käsitettä on kuitenkin mahdotonta pakoilla,sillä se on osa folkloristiikan oppiaineen historiaa <strong>ja</strong> omalla tavallaan jokainenfolkloristinen tutkimus tulee määritelleeksi tutkimuskohteensa kautta, mikä onautenttista, tutkimukselle sopivaa, aineistoa (Bendix 1997). Perinteen reifiointia eivoida kuitenkaan ”tuomita” esimerkiksi traditioiden keksimiseksi (Hobsbawm 1983,1–2) <strong>ja</strong> siten modernille ominaiseksi tavaksi tuottaa vääränlaista tietoisuutta. Perinteenluominen, keksiminen, rakentaminen <strong>ja</strong> käyttäminen on se prosessi, jossa perinneon aina elänyt <strong>ja</strong> tullut tulkituksi (vrt. Sahlins 1993; Siikala 1998, 210–211).Perinteenkäyttäjät ovat aina olleet tietoisia sen käyttömahdollisuuksista <strong>ja</strong> -rajoituksistasekä käytön vaikutuksista. Käytän tässä kuitenkin perinnön (heritage) käsitettäviitatessani sellaiseen bricolage-tekniikalla tuotettuun erilaisten perinteidenkokonaisuuteen, jota käytetään hyväksi <strong>kulttuuri</strong>-identiteetin representaatiossa. Se4
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAeroaa perinteestä vain sillä tavoin, että käyttöympäristöinä toimivat erilaisetrepresentaatioiden kontekstit. Perinteellä sen si<strong>ja</strong>an on muitakin tehtäviä kuin esittää<strong>kulttuuri</strong>-identiteettiä. (Bendix 2000, 37–38.)David Anderson on Tajmyrin dolgaanien <strong>ja</strong> evenkien parissa tehdyissäkenttätöissään havainnut, että identiteetti on suuntautunut vahvemmin kiteytyneempiinkuulumisen tunteisiin (sense of belonging) kuin toiminnan kautta koettuun kuulumiseen.Kiteytyneinä Anderson pitää muiden muassa kansallista (etnistä) identiteettiä,joka etenkin dolgaanien tapauksessa on tullut luoduksi neuvostoaikoina <strong>ja</strong>toimii edelleen tehokkaasti poliittisten vaatimusten oikeutta<strong>ja</strong>na. (2) Toiminnallisenkuulumisen kautta syntyi aiemmin monia erilaisia ryhmiä sukulaisuuden, ystävyyden,työn <strong>ja</strong> muun sosiaalisen toiminnan myötä. Tajmyrilla nuoremmat <strong>ja</strong>kaupungistuneet sukupolvet eivät enää tunne monia näistä kuulumisen kategorioistatai tiedä omasta kuulumisestaan niihin. Kategoriat eivät ole enää heille merkityksellisiä.(Anderson 2001, 55, 90.)Etnisellä identiteetillä viittaan ennen kaikkea kiteytyneen kuulumisen tapaan.Se tarkoittaa minulle tiettyyn etnisesti määriteltyyn ryhmään kuulumisen tunnetta(Banks 1996, 9–10). Sen si<strong>ja</strong>an etnisyys on se prosessi, jossa määritelläänetnistä identiteettiä, sen rajo<strong>ja</strong>, sisältöjä, suhdetta toisiin <strong>ja</strong> samalla esitetään ryhmää<strong>ja</strong> osallistutaan yhteiskunnalliseen keskusteluun. Näin identiteetti on subjektiivistatunnetta, jonka sisällöt kumpuavat arkipäivästä, paikallistason poliittisistakeskusteluista <strong>ja</strong> valtion politiikastakin. Samoin etnisyys saa sisältönsä <strong>ja</strong> muotonsasekä tavallisten ihmisten elämästä että yleisimmistä yhteiskunnallisista diskursseista.Etnisyys ei siis ole irrallaan arkipäivästä, mutta ei myöskään täysin valtakunnan<strong>politiikkaa</strong>n (esim. erilaisten valtion tarjoamien alkuperäiskansaetuuksien tavoitteluun)suuntautunutta toimintaa. (Vrt. Barth 1994, 182–188.) Etnisen identiteetinulkopuolelle jäävät monet erilaiset arkipäivän käytänteiden kautta syntyvät, ei niinkiteytyneet kuulumisen tunteet, jotka eivät toki ole irrallaan poliittisistaetnisyyskeskusteluista mutta syntyvät toisissa elämänpiireissä <strong>ja</strong> ovat kentiestiedostamattomampia.Yksinkertaistaen kansallisen identiteetin <strong>ja</strong> nationalismin voisi nähdätermien etninen identiteetti <strong>ja</strong> etnisyys kansallisvaltion tason vastapareina, vaikkane ovat myös osittain päällekkäisiä. Molemmat kuuluvat vääjäämättä moderniin taiesimoderniin. Sekä etnisyys että nationalismi ovat globaale<strong>ja</strong> ilmiöitä, muttanationalismikeskustelut ovat usein valtioiden <strong>ja</strong> kansallisvaltioiden väliseen <strong>politiikkaa</strong>npainottuneita. Etnisyys on modernissa kansallisvaltiossa esiintyvä ilmiö,joka ei tähtää poliittiseen itsenäisyyteen, toisin sanoen omaan kansallisvaltioon.Kansallinen <strong>ja</strong> etninen identiteetti voivat olla yhteneväisiä, kuten esimerkiksi Venäjänkansalaisten (rossiânin) <strong>ja</strong> venäläisten (russkij) usein problematisoimaton identiteetti.Vaikka kyseiset identiteetit voivat olla hyvin erilaisiakin, ei niiden silti välttämättätarvitse sulkea toisiaan pois: ideaalissa nenetsi voi ongelmitta tuntea olevansasekä nenetsi että venä(jä)läinen, Venäjän kansalainen, kuten usein onkin. Näinvoi olla, vaikka tarkemmin kansallisen identiteetin sisältöjä tarkasteltaessa nepal<strong>ja</strong>stuisivat lähtökohdiltaan enemmistön <strong>kulttuuri</strong>in palautuviksi <strong>ja</strong> siis pienetetniset ryhmät poissulkeviksi. (Smith 1991.)5
KARINA LUKINFolkloristina en halua olla luettelemassa sellaisia <strong>kulttuuri</strong>piirteitä, jotkaluonnehtisivat nenetsiyttä, vaikka oppiaineen historiassa onkin usein oltu tietoisesti<strong>ja</strong> tiedostamatta luomassa eri kansakuntien <strong>ja</strong> kansojen kuvia. Syvennyn mieluumminsiihen, mitä <strong>kulttuuri</strong>piirteitä <strong>ja</strong> miten nenetsit itse haluavat tuoda esiin <strong>ja</strong>miksi <strong>ja</strong> miten nenetsiys on suhteessa muihin a<strong>ja</strong>ssa <strong>ja</strong> paikassa läheisiinidentiteetteihin. Rajojen <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong>piirteiden lisäksi on tärkeää huomioida myösryhmän yhtenäisyyden luomisen prosessin genealoginen ulottuvuus, jolla rakennetaanetnisyydelle syvyyttä. (Roosens 1994, 83–86).MUISTAMISEN POLITIIKKANiin kuin ei kuuluminen tai sen esittäminen, ei myöskään muistaminen ole koskaanviatonta asioiden kertaamista vaan muisteluun liittyy aina tulkintaa <strong>ja</strong> <strong>politiikkaa</strong>.Neuvostoliiton jälkeisellä Venäjällä erilaiset historiat, muistelmat <strong>ja</strong> historiallisettulkinnat ovat saaneet valtavasti julkisuutta, <strong>ja</strong> etenkin Neuvostoliiton muttamyös vallankumousta edeltävien aikojen uusien historioiden kirjoittaminen <strong>ja</strong>tkuuedelleen, viitisentoista vuotta hajoamisen jälkeen, hyvin voimakkaana. Neuvostoliitossamuistaminen oli jopa vaarallista: yhtäältä valtion tuottama historia oli ainoatotuus, jota ei saanut kyseenalaistaa, toisaalta väkivaltakoneiston aikaansaamat muistotolivat liian vaarallisia muisteltavaksi. Kun muistaminen on tullut sallituksi, onyleisten muistelukontekstien <strong>ja</strong> -käytäntöjen löytymiseen kulunut aikaa. (Khubovaym. 1992.)Totalitaristisen Neuvostoliiton muistelussa korostuvat usein valtion sortotoimet<strong>ja</strong> yksilön tai suurien ryhmien alistuminen ylhäältä tulleisiin käskyihin.Vaikka Venäjän historiankirjoitus <strong>ja</strong> muistelu onkin hyvin heterogeenistä <strong>ja</strong> monisärmäistä<strong>ja</strong> suurta kertomusta on vaikea löytää, väkivaltakoneiston toiminta <strong>ja</strong> vaikenemisenpakko ovat teemo<strong>ja</strong>, joihin törmää neuvostoajoista kertovissa historioissa.Neuvostoliitto onkin luonut paradoksaalisesti sellaista kollektiivista muistia, jollaepäilemättä on yhtenäistävää voimaa, vaikka itse valtio lopulta mureni erilaisuudenpaineessa (esim. yhdistävästä muistosta, ks. Merridale 2002).Kun toisaalta kipeiden neuvostoaikaisten repressioiden muistelu on <strong>ja</strong>tkuvastimedian valokeilassa, niin myös aiempaa Venäjän historiaa tulkitaan uudestaan.Nenetsien näkökulmasta historiaa ovat kirjoittaneet nor<strong>ja</strong>nsaamelainen ØyvindRavna (2002) <strong>ja</strong> nenetsiaktivisti Aleksandr Evsjûgin (1979). Laajemmin Venäjänpohjoisten alkuperäiskansojen historiasta on kirjoittanut muiden muassa YuriSlezkine, jonka kir<strong>ja</strong> perustuu valtavaan arkisto- <strong>ja</strong> kir<strong>ja</strong>llisuusaineistoon. Slezkinepeilaa pohjoisten kansojen historiaa suhteessa kulloiseenkin Venäjän aikakauteenyhteiskunnallisine keskusteluineen. Vaikka kaikki edellä mainitut alkuperäiskansahistoriattuovat uusia näkökulmia Venäjän historiaan, ne epäonnistuvat ilmeisenhyvästä tarkoituksestaan huolimatta kansojen <strong>ja</strong> niiden jäsenten esittämisessä itsenäisinätoimijoina. Ne ovat nimenomaan Venäjän historioita, <strong>ja</strong> tuottavat mielikuvaapienistä kansoista uhreina, jotka alistuvat valtion toimiin vastarinnalla tai ilman.Palaan asiaan vielä seuraavassa luvussa.6
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAPaikalliset historiaprojektit keskittyvät luonnollisesti maantieteellisesti lähellä tapahtuneeseenmenneisyyteen <strong>ja</strong> paikallisten ryhmien historiaan. Samaan aikaan myösidentiteettidiskursse<strong>ja</strong> käydään vilkkaammin periferioissa, kuten Nenetsiassa. Koskahistoriantulkinnat eivät ole millekään ryhmälle samantekeviä, keskustelu menneidentapahtumien <strong>ja</strong> paikkojen ympärillä välillä suorastaan roihuaa. Pustozerskiinliittyvä keskustelu on ollut lähinnä venäläisen <strong>ja</strong> nenetsiläisen historiantulkinnankamppailua, jota on säestänyt vanhauskoisuuden esilletuominen <strong>ja</strong> kunnian nostaminen.Sen si<strong>ja</strong>an, että tässä artikkelissa tulkitsisin nenetsien <strong>ja</strong> venäläisten muisto<strong>ja</strong>tai historiankirjoitusta porttina menneisyyteen, pohdin erilaisten menneisyystulkintojenmerkityksiä. Tarkastelen nimenomaan Pustozerskiin liittyvän muistelunsisältöjä suhteessa muistelijoihin linnoituksen 500-vuotisjuhliin liittyvissä teksteissä:niin omissa haastatteluaineistoissa kuin paikallisissa mediakeskusteluissa. Muistoon myös etnisyyden kannalta keskeinen ilmiö, sillä kuten jo edellä on todettu,<strong>ja</strong>tkuvuus luo identiteetille syvyyttä.Eräs historiaan liittyvistä perusoivalluksista on, että historia kirjoitetaan<strong>ja</strong> muistellaan nykypäivästä käsin, aina jossain paikassa <strong>ja</strong> a<strong>ja</strong>ssa. <strong>Historia</strong> ei vainopeta, sen avulla oikeutetaan, ymmärretään tai kritisoidaan nykyisyyttä. <strong>Historia</strong>akäytetään, muistetaan, unohdetaan <strong>ja</strong> luodaan. (Esim. Chapman & McDonald &Tonkin 1989, 5.) <strong>Historia</strong> onkin äärimmäinen kilpailun areena, jolla pienimmillekinyksityiskohdille saatetaan antaa suuria merkityksiä. Tähän historian nykyisyysperspektiiviinliittyy läheisesti termi muistopolitiikka. Se pitää sisällään muistamiseentai muistuttamiseen liittyviä toiminto<strong>ja</strong>, mutta toisaalta myös unohtaminen <strong>ja</strong>unohduttaminen ovat osa muisto<strong>politiikkaa</strong>. Termi tuo esiin mielekkäällä tavallahistorian kirjoittamisen osana menneisyyden hallintaa <strong>ja</strong> omaksi ottamista. Erityisestimuiston viettäminen nähdään menneisyyteen viittaamisen tapana, jolla onvoima luoda yhteistä identiteettiä. Muiston viettämisen poliittisuus tulee julki kysyttäessä:”Mitä muistetaan?”, ”Miten muistetaan?”, ”Ketkä muistavat?” <strong>ja</strong> ”Mitenmuistot tulkitaan?” (Middleton & Edwards 1990; Connerton 1989.)Muiston viettäminen on konkreettinen tapa tuoda menneisyys esiin. Seon toisaalta muistamista mutta samalla muistuttamista, sillä se kanonisoi menneisyyttäkoskevia tulkinto<strong>ja</strong> <strong>ja</strong> opettaa, mitä pitää muistaa. Muistoa voidaan viettäälukemattomilla eri tavoilla: se voi olla muistojuhla, muistomerkki tai jokin muumuistolle nimetty tila. Muistaminen <strong>ja</strong> toisaalta muistuttaminen ovat tapo<strong>ja</strong> yhdistääihmisiä yhteisen menneisyyden avulla, mutta samoin ne voivat erottaa yhteisöstäihmisiä, joilla on erilaisia muisto<strong>ja</strong>. Eriävän muiston esiintuominen on yhteisöllesosiaalinen <strong>ja</strong> poliittinen teko, jossa kilpaillaan oikean historian <strong>ja</strong> muiston olemassaolosta.Voidaan puhua myös provosoivasta muiston viettämisestä, jolloin kohdettatärkeämpi voi olla kannanotto kyseessä olevaan historialliseen tapahtumaan.Koko muistopolitiikka on taistelua tulkinnoista <strong>ja</strong> myös tilasta: muistomerkeillämerkitään reviirejä <strong>ja</strong> vallataan tilaa. (Lowenthal 1985, 324; Nyyssönen 1999, 40.)Hèbid<strong>ja</strong> Tenin julkistaminen oli suljettu <strong>ja</strong> vain pienelle ihmisjoukolle tarkoitettumuistelutilaisuus. Itse tilaisuus ei tuonutkaan muistoa kovin monelle julki,mutta muistomerkin pystyttäminen herätti laajempaa keskustelua muiden muassa7
KARINA LUKINpiirikunnan lehdistössä, jolloin nenetsiälymystöllä oli mahdollisuus tuoda esiin omiatulkinto<strong>ja</strong>an Pustozerskin historiasta. Eräs tarkoitus oli provosoida keskustelua aiemmistatulkinnoista poikkeavilla kannoilla. Muistomerkki jäi paikalleen merkitsemäänmyös nenetsien osuutta Pecora-joen alajuoksun historiankirjoituksessa.PUSTOZERSKIN LINNOITUS JA SEN HISTORIALLISIA TULKINTOJAVuonna 1499 rakennettavaksi määrätty Pustozerskin linnoitus ei suinkaan edeltänytvenäläisten saapumista Pecora-joen pohjoisvirralle, mutta se kielii tsaarin kiinnostuksestapohjoisiin alueisiin <strong>ja</strong> halusta vahvistaa valtaansa niillä. Pohjoisvenäläisillemetsästäjille, kalastajille <strong>ja</strong> etelän kauppiaille alue oli jo pitkään olluttuttu, <strong>ja</strong> suhteet alkuperäiskansoihin kiinteähköt. Slaavilaista väestöä alkoi saapuanyky-Nenetsian alueelle samoihin aikoihin kuin nenetsejäkin: ensimmäisen <strong>ja</strong> toisenvuosituhannen vaihteessa. Pustozerskin linnoitusta ryhdyttiin alun perin rakentamaanennen nenetsejä <strong>ja</strong> venäläisiä alueella asuvien pecerien (tai sihirtjojen) uhrauspaikalle.Myöhemmin se syystä tai toisesta siirrettiin nykyiselle paikalleen Pustoenjärven rannalle. (Âsinski & Ovsânnikov 2003, 62–77.) Pustozersk kasvoi alkuaikoinaannopeasti, <strong>ja</strong> 1500- <strong>ja</strong> 1600-lukujen aikana siitä muotoutui alueen merkittävinkauppapaikka <strong>ja</strong> hallinnollinen keskus Arkangelin jälkeen. Se toimi myös tärkeänäpysähdyspaikkana Siperian-valloitukseen lähteville sotilaille <strong>ja</strong> Uralin toisellapuolen käyville kauppiaille. 1700-luvulle tullessa kaupunki menetti merkityksensäMezen’ille <strong>ja</strong> sinne jäi käytännössä vain karkotusvankila <strong>ja</strong> pieni kylä. Väestömuutti kaupungista pois pienempiin kyliin Pecora-joen varrelle, kun nenetsit hyökkäsivätuseita kerto<strong>ja</strong> linnoitukseen <strong>ja</strong> polttivat sen monesti; Mezen’ taas oli maantieteellisestilähempänä Arkangelia <strong>ja</strong> hallinnon järjestäminen <strong>ja</strong> valvominen olisiellä helpompaa. Kun yhtäältä Siperiaan alettiin maitse käydä eteläisempiä reittejä<strong>ja</strong> toisaalta tsaari kielsi pohjoisen merireitin käytön, Pustozerskin asema vähenimyös pohjoisen valloituksen tukikohtana <strong>ja</strong> turkisten kauppapaikkana. (Lašuk 1958,77–91; Okladnikov 1991, 220–230.)Eräs sivujuonne linnoituksen historiassa on sen muotoutuminen vanhauskoistenkeskus- <strong>ja</strong> myöhemmin pyhiinvaelluspaikaksi. Vuoden 1654 Venäjän ortodoksisenkirkon uskonpuhdistuksen jälkeen Arkangelin provinssiin <strong>ja</strong> etenkinPecoran seuduille virtasi monia vanhauskoisia, jotka kieltäytyivät hyväksymästä kirkonmuutoksia <strong>ja</strong> pakenivat heihin kohdistettu<strong>ja</strong> vaino<strong>ja</strong>. Vanhauskoista väestöäasettui useisiin Pecora-joen varren kyliin <strong>ja</strong> jotkut pyrkivät elämään aina Jäämerensaarille asti. Pustozerskiin ei vanhauskoisia juuri asettunut, mutta sen aseman muuttiradikaalisti vanhauskoisen papin <strong>ja</strong> liikkeen johta<strong>ja</strong>n Avvakumin viisitoistavuotinenvankeus linnoituksessa. Avvakum kirjoitti Pustozerskissa pääteoksensa, <strong>ja</strong> hänenpolttamisensa roviolla muurien sisällä teki paikasta merkittävän myös vanhauskoisille.(Pentikäinen & Raudalainen 1999, 43–44.)8
POISSAOLEVAN POLITIIKKAANenetsit hyökkäsivät Pustozerskiin useita kerto<strong>ja</strong> niin 1600- kuin 1700-luvunkinaikana, <strong>ja</strong> ainakin 1600-luvulla tundran nomadiväestö rähinöi muutenkin. Jokaisellehyökkäykselle on varmasti olemassa omat taustansa <strong>ja</strong> vaikuttimensa, joita ei olekyllin tarkkaan tutkittu, eikä se liene enää mahdollistakaan. Hyökkäykset voidaanyleisesti nähdä yhteiskunnallisen tilanteen mutkistumisen seurauksena, kun nenetsitjoutuivat suhteessa venäläisiin virkamiehiin alempaan asemaan <strong>ja</strong> koettivat puolustaatoimeentuloaan <strong>ja</strong> laidunmaitaan. Tällainen tulkinta on ollut etenkin neuvostoaikaisessahistoriankirjoituksessa tavallista: esimerkiksi Terent’evin 1930-luvullajulkaistun artikkelin mukaan nenetsien hyökkäykset hei<strong>ja</strong>stavat vain köyhiennomadien nälkäkuoleman edessä tekemiä pakkovalinto<strong>ja</strong> (Terent’ev 1933, 71–75).Paikallisen hallinnon <strong>ja</strong> kauppiaiden ilkivalta <strong>ja</strong> rosvoaminen toistuvat syinä muissakinneuvostoteksteissä, joissa käsitellään alkuperäiskansalevottomuuksia, esimerkiksiUralin toisella puolen (esim. Lašuk 1958; 80; Homic 1966, 46–47). Vastapainoksitsaarinaikaisten virkamiesten väärinkäytöksille neuvostoteksteissä usein korostetaan1100–1300-lukujen novgorodilaisvalloituksen rauhanomaisuutta, millälopulta legitimoidaan valtion puuttuminen nomadien elämään. KokonaisuudessaanPustozerskin historia oli Neuvostoliitossa vain osa Venäjän luonnollisen alueenvalloitusta, <strong>ja</strong> alkuperäiskansojen vastustus on tulkittu 1500- <strong>ja</strong> 1600-lukujenhuonon, tsaarin porvarillisen politiikan tai virkamiesten väärinkäytösten syyksi.Neuvostoaikaisissa teksteissä Pohjois-Venäjän <strong>ja</strong> Siperian valloitus oneräänlaista oikeutettua kolonisaatiota, jossa Venäjän valtio ainoastaan lunastaa itselleenkuuluvat alueet. Ongelmat olivat paikallisten, valtionjohdon tarkoituksenväärin ymmärtäneiden virkamiesten syytä. Sen si<strong>ja</strong>an 1990-luvulla kolonisaatiostapuhuminen ei enää ollut mahdollista. Kun vuoden 1999 juhlaseminaariin puhumaantullut nor<strong>ja</strong>nsaamelainen Ravna puhui otsikolla ”Pustozersk osanakolonialismia”, paikallinen venäläinen älymystö hyökkäsi kiivaasti koko hänenesitelmäänsä vastaan pilkaten Ravnaa harrasteli<strong>ja</strong>ksi <strong>ja</strong> hänen esitelmäänsä”primitiiviseksi yritykseksi luoda ristiriito<strong>ja</strong> venäläisten <strong>ja</strong> nenetsien välille.” (NV5.10.1999.)Sekä neuvostoaikaiset että sen jälkeiset tulkinnat kertovat nenetsien historiastaosana valtioprojektia, suurta kertomusta <strong>ja</strong> ylhäältä käsin. Samoin tekeeRavnan kolonisaatiohistoria. Tällaisen kertomisen taustalla on a<strong>ja</strong>tus siitä, että kaikillakansoilla on oma historiansa – kunhan se vain kirjoitetaan – <strong>ja</strong> että menneisyydentapahtumista olisi löydettävissä jonkinlainen tasapainoinen totuusvalloittajien <strong>ja</strong> valloitettujen kertomusten välillä. Se jättää huomioimatta täysin sen,että länsimainen historiankirjoitus on jo sinällään oma, hyvin laa<strong>ja</strong>lle levinnyt tapahahmottaa menneisyyttä <strong>ja</strong> käyttää sitä hyväksi. Etnografit ovat kiinnittäneet huomiotasiihen, että on myös toisenlaisia tapo<strong>ja</strong> kertoa menneisyydestä, minkä vuoksilänsimainen historiografia ei ole kaikille merkityksellistä, mutta myöskään länsimaalaiseteivät ole havainneet tutkimiensa tai valloittamiensa yhteisöjenmenneisyysdiskurssia. (Comaroff & Comaroff 1992, 5–17.)9
KARINA LUKINToisaalta ei ole myöskään syytä kieltää nenetseiltä tai muilta alkuperäiskansoiltamahdollisuutta osallistua länsimaiseen historiadiskurssiin. Pustozerskin vuoden 1999muistelukeskusteluissa nenetsiälymystö pyrki nimenomaan kertomaan nenetsienhistoriaa niin kuin venäläisetkin, mutta nenetsien näkökulmaa korostaen. JulieCruikshankin mukaan vallitsevan <strong>kulttuuri</strong>n kertomukset historiasta otetaan useinyksinkertaisena totena, kun taas relativismi tuodaan keskusteluun vasta kunalkuperäiskansat alkavat itse kertoa historiaansa. Kolonisoiduissa yhteisöissä onkuitenkin aina ollut ihmisiä, jotka ovat olleet kekseliäitä sopeuttamaan omiakertomuksiaan, toimintatapo<strong>ja</strong>an <strong>ja</strong> uskomuksiaan valloittajien käytänteisiin. Sensi<strong>ja</strong>an valloitta<strong>ja</strong>t ovat olleet sitoutuneita yhteen totuuteen. (Cruikshank 1998, 119,136–137.) Nenetsian paikallislehdissä julkaisut Pustozerskin historiaa käsittelevätartikkelit olivat suurimmaksi osaksi venäläisten paikallistietouden harrastajien(kraeved) kirjoituksia, jotka käsittelivät 500-vuotista historiaa dokumenttien <strong>ja</strong> myösmuistelujen valossa. Niissä korostui vallitseva tulkinta linnoituksesta <strong>ja</strong> sen asemastaniin pohjoisen valloituksessa <strong>ja</strong> Venäjän alueen laajentamisessa. Neuvostoaikojenjälkeen voitiin myös korostaa vanhauskoisuutta. Nenetseillä on tässähistoriantulkinnassa negatiivinen vääjäämättömän kehityksen vastusta<strong>ja</strong>n rooli.Lisäksi venäläinen tulkinta sysää hyökkäykset Uralin toisella puolen asuneidenKaraceevien nenetsien harteille <strong>ja</strong> tekee eroa itäisten <strong>ja</strong> läntisten nenetsien välille.Lopulta tällainen tulkinta ei huomioi, että Pustozerskin historian valtavirtatulkintajättää joka tapauksessa nenetsit toisiksi, historian ulkopuolisiksi: ryhmäksi joka onhistorian kohde, ei toimi<strong>ja</strong>. Tällaista tulkintaa edustaa venäläisen paikallistunti<strong>ja</strong>nPetr Spirihinin mielipide paikallislehdessä:Karaceevien [Uralin toiselta puolelta] tapahtuneet hyökkäykset [..] olivatryöväysretkiä. [..] Ei ole oikeutettua idealisoida heitä tai esittää hyökkäyksiäyleiskansallisena, yleisnenetsiläisenä taisteluna ”valloittajia” vastaan. Kaninin-Timanin, Malozemel’skaân <strong>ja</strong> Pecoran lähellä asuvat [so. Nykyisen Länsi-Nenetsian alueen] nenetsit eivät osallistuneet näihin hyökkäyksiin [..] Siitä eimyöskään seuraa, että muistomerkin pystyttämistä Viselicnyjn niemelle,Gorodeckoen järven rannalle, paikalle, jossa Karaceeve<strong>ja</strong> hirtettiin käytettäisiin500-vuotisen Pustozerskin vastustamiseen tai kansallisten erimielisyyksienkylvämiseen: kansamme ovat jo kauan eläneet tällä maalla rauhassa <strong>ja</strong> ystävyydessä.(NV 23.07.99.)Nenetsien kirjoittamista artikkeleista hei<strong>ja</strong>stuu halu muuttaa lähes kanonistahistoriantulkintaa, joka on eriävän muiston vuoksi erottanut heidät paikallisestavenäläisestä yhteisöstä. Sen lisäksi, että venäläiset paikallishistorian harrasta<strong>ja</strong>t korostivathistorian yhtenäisyyttä, he hyökkäsivät pieniäkin virheitä vastaankumotakseen uudenlaisen historian oikeutuksen. Seuraava lainaus on nenetsientoimittamasta Hèbid<strong>ja</strong> Tenin esitevihkosesta:Kapinat kukistettiin tuliaseilla. Tsaarin sotilaiden käsiin joutuneita nenetsejäkidutettiin julmasti, <strong>ja</strong> heidät hirtettiin lehtikuusiin niemelle, jonka nimeksi tuli10
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAsittemmin Viselicnyj [suom. Hirttäjäisniemi]. Eri lähteiden mukaan nenetsejähirtettiin yli tuhat. Kunnioituksen <strong>ja</strong> ikuisen muiston merkiksi on pystytettymuistomerkki Hèbid<strong>ja</strong> Ten. (Hèbid<strong>ja</strong> Ten…)Tieto hirtettyjen määrästä perustuu suulliseen historiaan, <strong>ja</strong> se on aiemminkyseenalaistamatta esitetty myös venäläisten julkaisuissa. Vuonna 1999 kotiseutuhistorioitsi<strong>ja</strong>tyhteen ääneen kiistivät näin suuren teloitettujen luvun olleen mahdollinen.Niin nenetsit kuin venäläisetkin kilpailivat oikean historian esiintuomisesta,<strong>ja</strong> pienetkin yksityiskohdat kelpasivat oikeutuksen tai sen poistamisen kohteiksi.Oikean, uuden <strong>ja</strong> hieman aikaisemmasta poikkeavan historiantulkinnan kertomisenlisäksi nenetsit halusivat myös selittää nykypäivää, kuten keski-ikäinen nainentotesi minulle haastattelussa:Pitää kertoa, miksi emme nyt ole sellaisia [kuin samojedit ennen]. Miksikävi niin, että kansallisia kyliä ei enää ole missään piirikunnan alueella, miksimeiltä ovat unohtuneet historia <strong>ja</strong> nenetsien laulut <strong>ja</strong> niin edelleen.Näen historiantulkinnan yhdistävän nenetsejä laajemmin kuin perinteeseen <strong>ja</strong> uskontoonliittyvien seikkojen. Venäläiset viranomaiset sen si<strong>ja</strong>an vastustivat alunperin koko muistomerkkiä, sillä sen katsottiin kiihdyttävän nenetsejä nationalismiin<strong>ja</strong> separatismiin. Venäläisten kiihtymys nenetsien muistomerkkiä kohtaan korostaasitä merkitystä, joka muistomerkillä on muistopolitiikassa: muistomerkin avullavallataan tilaa <strong>ja</strong> merkitään reviirejä. Pustozersk oli pitkään ollut leimallisesti venäläistentila, jonne nenetsit olivat vain tunkeutuneet <strong>ja</strong> jossa oli asunut vainmarginalisoituneita nenetsejä. Kun esiintuotu historia soti aikaisempia mielikuviavastaan <strong>ja</strong> toi esiin uusia tulkinto<strong>ja</strong>, venäläisten nihkeä suhtautuminen ei ollut yllätys.Onkin tärkeätä muistaa, että nenetsit elvyttävät perinnettään samaan aikaankuin venäläisetkin. Tässä tilanteessa taistelu historiantulkinnoista <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong>n esittämisestäon luonnollisesti kiivasta.ÄLYMYSTÖN TOIMINTA JA KATOAVA KULTTUURINenetsiälymystön toiminta ei koostu pelkästään historiantulkinnoista käytävästäkamppailusta, vaan älymystö muodostuu hyvin heterogeenisestä joukosta erilaisiatoimijoita <strong>ja</strong> heidän projekte<strong>ja</strong>an. Älymystö ei olekaan mikään yksinkertaisesti määriteltäväjoukko ihmisiä. En myöskään viittaa termillä neuvostoaikaiseen intelligentsi<strong>ja</strong>nkäsitteeseen, vaikka nenetsiälymystö koostuukin pitkälti vanhan neuvostointelligentsi<strong>ja</strong>npoh<strong>ja</strong>lta. Älymystöllä viittaan niihin aktiivisiin nenetsitoimijoihin, jotkajoko työskentelevät <strong>kulttuuri</strong>n tai hallinnon alalla tai ovat mukana erilaisissakansalaisjärjestöissä. Tutkimusta varten en ole voinut keskustella kaikkien tällaistennenetsitoimijoiden kanssa piirikunnassa vaan olen pyrkinyt keskustelemaanheidän kanssaan Pustozerskista, historiasta yleensä <strong>ja</strong> Hèbid<strong>ja</strong> Tenistä. Jo tässä vaiheessakorostan, että ensimmäisenä keskusteluissa huomiota herätti niiden11
KARINA LUKINmonisärmäisyys: älymystö ei siis ole yhtenäinen ryhmä, vaan sen sisällä on paljonerilaisia mielipiteitä <strong>ja</strong> poliittisia linjo<strong>ja</strong>. Yhtäältä tietoisuus etnisyydestä <strong>ja</strong> toisaaltapyrkimys toimia nenetsien nimissä yhdistävät älymystöä.Näkyvimmin nenetsien asiaa Nar’ân-Marissa a<strong>ja</strong>a ”Nenetsikansan järjestöÂsavej”, joka luotiin vuonna 1989 ratkomaan nenetsien sosiaalis-ekonomisia ongelmia,luomaan identiteettiä (ven. samosoznanie), suojelemaan <strong>kulttuuri</strong>a <strong>ja</strong> tukemaanperinteistä elämäntapaa. Âsavej on muuttunut pienestä piirikuntatason järjestöstäensin merkittäväksi federaation alkuperäiskansaliikehdinnässä muidenmuassa RAIPONin, Venäjän pohjoisten alkuperäiskansojen kattojärjestön, kautta.Lisäksi Âsavejlla on laa<strong>ja</strong>t kontaktit Venäjän ulkopuolella esimerkiksi YhdistyneissäKansakunnissa <strong>ja</strong> Barentsin Euroarktisessa Neuvostossa. Âsavejn toiminta onvahvasti politisoitunutta, <strong>ja</strong> se kuulukin sellaisten kansalaisjärjestöjen joukkoon,joilla on oikeus esimerkiksi tehdä lakialoitteita Nenetsien autonomisen piirikunnanvaltuustossa. Âsavejn hallituksen jäsenet ottavat aktiivisesti osaa paikallisiin poliittisiinkeskusteluihin. Poronhoidon säilyttäminen nenetsien elinkeinona <strong>ja</strong> elämäntapanasekä poronhoidon <strong>ja</strong> öljy- <strong>ja</strong> kaasuteollisuuden suhde on Âsavejn toiminnannäkyvimpiä teemo<strong>ja</strong>. Venäjän pohjoisen alkuperäiskansajärjestönä Âsavejssaon monia yhteisiä piirteitä muiden pohjoisten kansojen liikkeiden kanssa (vrt. Gray2005).Pohjoisten kansojen komitea (venäjäksi Komitet po delam narodov Severa) toimiisamojen asioiden parissa kuin Âsavejkin. Se tukee alueen alkuperäiskansojen<strong>kulttuuri</strong>a sekä taloudellisesti että henkisesti johtamalla erilaisia projekte<strong>ja</strong>. EroÂsavejhin on lähinnä siinä, että komitea on yksi osa piirikunnan hallintoa, kun taasÂsavej toimii hallinnosta irrallaan. Tosin tällä hetkellä Âsavejn puheenjohta<strong>ja</strong> onnimitetty myös piirikunnan varakuvernööriksi. Hallinnon puitteissa toimii myösEtno<strong>kulttuuri</strong>sen keskuksen nenetsiosasto, jossa keskitytään kieleen <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong>in.Kulttuurilla käsitetään nimenomaan <strong>perinteinen</strong> <strong>kulttuuri</strong>. Esimerkiksinenetsiosastolla toimiva teatteri Ilebc (’elämä’) esiintyy aina poronnahkaisissa taiperinteisin kuvioin kir<strong>ja</strong>illuissa vaatteissa, <strong>ja</strong> näytelmät sijoittuvat tundralle. Kielenäteatterissa käytetään tundranenetsiä, mutta esitykset on usein tulkattava venäjäksi.Etno<strong>kulttuuri</strong>sen keskuksen nenetsiosasto pitää Nar’ân-Marin sisäoppilaitoksenlapsille runokerho Suûkocâa (’porovasa’), jonka tuottamia runo<strong>ja</strong> julkaistaansekä omina julkaisuinaan että paikallislehdissä. Etno<strong>kulttuuri</strong>selle keskukselle onmuotoutunut myös jonkinlainen <strong>kulttuuri</strong>n esittäjän rooli: nenetsiosaston työntekijät<strong>ja</strong> yhteistyökumppanit pystyttävät kodan <strong>ja</strong> astelevat sen luona perinteisissävaatteissa, kun piirikunnassa on suuria tapahtumia. He keräävät kansanrunoutta,järjestävät perinnetietokilpailu<strong>ja</strong> <strong>ja</strong> muita nenetsiyden ympärille kietoutuneita tapahtumia.Edellä mainittujen lisäksi kaupungissa on runsaasti taiteilijoita, runoilijoita<strong>ja</strong> poliitikko<strong>ja</strong>, jotka eivät osallistu aktiivisesti tai näkyvästi institutionalisoituuntoimintaan. Esimerkiksi paikallinen radioyhtiö lähettää kerran viikossa tunnin verranohjelmaa nenetsejä koskevista asioista sekä venäjäksi että nenetsiksi yhden naisenvoimin. Paikallislehden nenetsitoimitta<strong>ja</strong>, Irina Hanzerova, paitsi toimittaanenetsien historiaa, perinnettä, kieltä <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong>a koskevia tekstejä, on tuottoisa12
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAtaiteili<strong>ja</strong> <strong>ja</strong> runoili<strong>ja</strong>, minkä lisäksi hän osallistuu hyvin aktiivisesti päivän<strong>politiikkaa</strong>n.Hän oli myös Pustozerskin, Viselicnyjn niemen juhlan pääorganisoi<strong>ja</strong>. Kansallinenherääminen on usein pienen älymystön toimintaa, <strong>ja</strong> tässä tapauksessa setulee hyvin ilmi: yksi ihminen osallistuu lähes kaikille elvyttämisen <strong>ja</strong> politiikanosa-alueille, joille hänen on mahdollista osallistua.Kuten jo todettua, älymystön toiminnan voidaan lyhyesti sanoa keskittyvänporon <strong>ja</strong> poronhoidon ympärille. Âsavejn toimintaohjelman nimi on ”Poro onelämämme <strong>ja</strong> tulevaisuutemme”; <strong>kulttuuri</strong>- <strong>ja</strong> kielitoiminnassa korostetaan elämäätundralla <strong>ja</strong> sen merkitystä koko <strong>kulttuuri</strong>n säilymiselle. Myös pyhien paikkojenkartoittaminen <strong>ja</strong> elvyttäminen korostaa sellaista elämänmuotoa, jossa judataantundralla. Kylää ei koeta nenetsi<strong>kulttuuri</strong>n kontekstiksi: siellä <strong>kulttuuri</strong> ei elä <strong>ja</strong>ilman poro<strong>ja</strong> nenetsi<strong>kulttuuri</strong>n <strong>ja</strong> kansan koetaan kuolevan. (Vrt. esim. Pennanen2000.) Poron, poronhoidon <strong>ja</strong> tundran ympärille on vakiintunut suhteellisen vakiintunut<strong>kulttuuri</strong>piirteiden lista, johon nenetsiys kiinnitetään. Tämä lista onnenetsitoimijoiden itsensä ”laatima”, <strong>ja</strong> se kuvaa ennemminkin sitä mielikuvaa, jokaon olemassa perinteisestä, aidosta nenetsi<strong>kulttuuri</strong>sta. Nar’ân-Marin nenetsien listakuvaa <strong>kulttuuri</strong>a niin kuin antropologiassa on ennen ollut tapana tehdä: ra<strong>ja</strong>ttunakokonaisuutena kiinteine rajoineen. Näiden näkemyksien poh<strong>ja</strong>lla on käytetty esimerkiksiHomicin tutkimuksia (Homic 1976, 132). Ristiriita syntyy siitä, ettänenetsi<strong>kulttuuri</strong>n ydintä esittää pitkälti tämä <strong>perinteinen</strong>, vaikka sitä ei enää ole,sillä ihmiset elävät joko osittain tai kokonaan kylissä täysin erilaisissa puitteissakuin esimerkiksi ennen vallankumousta. Nenetsi<strong>kulttuuri</strong>n voi väittää olevan kuollutoikeastaan vain tässä mielessä: kun ainoastaan perinteisen sallitaan esittävännenetsi<strong>kulttuuri</strong>a <strong>ja</strong> huomataan tämän jo kuolleen, voidaan koko <strong>kulttuuri</strong>n sanoaolevan kuollut. (Perinteen <strong>ja</strong> katoavan retoriikasta ks. Anttonen 2005.)Hèbid<strong>ja</strong> Tenin pystyttämisen toinen lähtökohta historiankirjoituksenmuuttamisen lisäksi oli perinteisestä <strong>kulttuuri</strong>sta kertominen <strong>ja</strong> sen esilletuominen.Muistomerkki liittyy myös monen älymystön jäsenen pitkäaikaiseen toiveeseenkartoittaa piirikunnan pyhät paikat <strong>ja</strong> elvyttää perinteistä uskonnollisuutta. Sekänuoret että vanhemmat suhtautuivat uskontoon <strong>ja</strong> omaan perinteeseensä välineellisesti,vaikka osa oli myös henkilökohtaisesti sitoutunut perinteeseen <strong>ja</strong> kansanuskoon.Uskonnollisuuteen tai perinteiseen elämäntapaan yleensä ei haluta palatakonkreettisesti, vaan näille halutaan olla uskollisia. Perinteisen uskonnon <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong>nesiintuominen oli kaikille ikäpolville keino esittää nenetsien erilaisuus suhteessavenäläisiin <strong>ja</strong> muihin pohjoisiin kansoihin, tapahtui se sitten elvyttämällä taitietoa <strong>ja</strong>kamalla. Oman perinteen avulla luotiin kuva sellaisesta nenetsi<strong>kulttuuri</strong>sta,jonka kanta<strong>ja</strong> voisi olla ylpeä itsestään <strong>ja</strong> ryhmästään. Näin <strong>perinteinen</strong> <strong>kulttuuri</strong>muotoutui nimenomaan <strong>kulttuuri</strong>perinnöksi, joka on kaunis <strong>ja</strong> ihailtava kuva <strong>kulttuuri</strong>sta.(Vrt. Bendix 2000, 37–38.) Eräs keski-ikäinen nainen liitti haastattelussauskonnon elvyttämisen yleensä kielen <strong>ja</strong> kansallistunteen elpymiseen:Niinpä tulkoon heille [nuorille] oma pyrkimys [puhua omaa kieltään]. Olisinsiitä onnellinen, sillä aikaisemmin jotkut jopa häpesivät puhua omaa kieltään,eivätkä he koskaan tuoneet esiin, että ovat nenetsejä – jopa sellaista oli. Ja13
KARINA LUKINnyt me olemme ikään kuin tämän ongelman ratkaisseet: kukaan ei enää häpeäolla nenetsi. Vaan kaikki päinvastoin yrittävät jollain tavoin kiinnittyä tähänmaaperään, siihen, että nenetsit ovat erittäin kiinnostava kansallisuus, jolla onsyvät historialliset juuret.Neuvostoaikoina nenetsi-identiteetti on stigmatisoitu eräänlaiseksi neuvostoidentiteetinvastakohdaksi: jälkeenjääneeksi <strong>ja</strong> perinteiseksi, jonka vastakohtana ontoiminut positiivinen <strong>ja</strong> moderni neuvostoliittolaisuus. Venäjän kielen omaksuminenon ollut kiistatta osa neuvostoidentiteettiä, mutta kielenvaihto sinänsä ei olekoskaan riittänyt nenetseille ympäröivään yhteiskuntaan integroitumiseksi. Tällähetkellä monet nenetsit ovat oudossa tilanteessa, kun yhtäältä heillä on vaikeuksiatoimia venäläisessä yhteiskunnassa mutta toisaalta eivät osaa nenetsin kieltä, mitätaas älymystö korostaa yhtenä merkittävimmistä nenetsiyden merkkinä. Kielen käytöstäNar’ân-Marissa on tullut hyvin performatiivista, niin kuin perinteisestä<strong>kulttuuri</strong>stakin. Kulttuuriperintö toimii vääjäämättä positiivisen symboliikan rakenta<strong>ja</strong>na,mutta samalla se jättää ulkopuolelle ne, jotka eivät syystä tai toisestaenää kykene samastumaan symboliikkaan. Hèbid<strong>ja</strong> Tenin pal<strong>ja</strong>stamistilaisuus ei ollutkuitenkaan ainoastaan <strong>kulttuuri</strong>perintöä vaan tapahtuma, jolle osallistu<strong>ja</strong>t antoivaterilaisia merkityksiä.MUISTOMERKIN PYHITTÄMINEN VAI MUISTON VIETTÄMINEN?Hèbid<strong>ja</strong> Ten pal<strong>ja</strong>stettiin heinäkuussa 1999 tapahtumassa, jota yleisesti kutsuttiinpyhittämiseksi. Muistomerkki esittää kolmea nenetsijumalaa, jotka ovat muodoltaanperinteisiä puisia, teräväpäisiä, antropomorfisia hahmo<strong>ja</strong>. Tapahtumaan osallistuinoin seitsemänkymmentä ihmistä, jotka kaikki olivat tapahtumaan kutsuttu<strong>ja</strong><strong>ja</strong> kuljetettu<strong>ja</strong> aktiivisia nenetsejä. Haastatteluissa tuotiin esiin se, miten monenlaisiaelämänalueita ihmiset edustivat. Tapahtuman alussa pystytettiin kota sen mäenjuurelle, jolla muistomerkki seisoi <strong>ja</strong> sytytettiin tuli, minkä jälkeen aloitettiin uhrivalmistelut.Sillä aikaa kun naiset valmistivat kodassa teetä, uhritulta <strong>ja</strong> pyhitystä,miehet valmistelivat ulkona uhriporon. Molemmille, sekä miehille että naisille, oliLeonid Larin kir<strong>ja</strong>sta ”Samaanit <strong>ja</strong> jumalat” (3) valittu laulut, joita he nenetsinkielellä laulaisivat. Samaaniksi pukeutunut mies uhraisi tilaisuudessa poron, muistomerkkipuhdistettiin savulla <strong>ja</strong> sen päälle valeltiin uhriporon verta. Lisäksi muistomerkinympärillä kuljettiin ringissä <strong>ja</strong> hengille annettiin uhrilihapalo<strong>ja</strong> lah<strong>ja</strong>ksimuistomerkin juurelle.Paikalle istutettiin myös koivu<strong>ja</strong>, joihin sidottiin nauho<strong>ja</strong> sekä kello<strong>ja</strong>. Rituaalinjälkeen <strong>ja</strong> osittain sen yhä <strong>ja</strong>tkuessa ihmiset söivät uhriporon lihaa <strong>ja</strong> keskustelivatkeskenään iltaan saakka. Paikalla pidettiin puheita <strong>ja</strong> seurusteltiin. Tapahtumakesti koko päivän. Aamulla lähteneet seitsemänkymmentä palasivat Nar’ân-Mariin vasta myöhään illalla. Oli vietetty yksi päivä Viselicnyjn niemellä ”niin kuinennen elivät esi-isät”. Muistomerkin pyhittäminen Viselicnyjn niemellä oli joille-14
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAkin osallistujille vain näytelmää, joillekin aito uhritilaisuus <strong>ja</strong> joillekin yritys elvyttääkuollutta uhraamisperinnettä (vrt. Leete 2004; Siikala 1998). Suhteessa Hèbid<strong>ja</strong>Tenin pyhityksen <strong>ja</strong> itse muistomerkin maallisuuteen tai pyhyyteen nenetsit<strong>ja</strong>kaantuvat kahteen ryhmään. Kaiken aidon uskonnollisuuden kieltävät tai ainakinsitä epäilevät nuoret nenetsit, joiden mielestä perinne on osa menneisyyttä. Aitonapyhänä paikkana Hèbid<strong>ja</strong> Teniä olivat taipuvaisia pitämään vanhemmat nenetsiälymystönjäsenet.Nämä ryhmät keräävät ympärilleen muutakin kuin aitouden <strong>ja</strong> epäaitoudenteeman. Nuoret nenetsit edustivat Âsavejn <strong>ja</strong> Pohjoisten kansojen komiteanpoliittisesti aktiivista osaa. He työskentelivät elimissä, joilla oli jonkin verran vaikutusvaltaapiirikunnan päätöksenteossa. Nämä nuoret ovat kasvaneet 1970- <strong>ja</strong> 1980-luvuilla <strong>ja</strong> saaneet koulutuksensa aikana, jolloin neuvostojärjestelmä oli hajoamaisillaantai hajonnut. Heillä ei ole vahvo<strong>ja</strong> siteitä vanhan järjestelmän toimintaan,vaikka luonnollisesti vanhan <strong>ja</strong> uuden Venäjän välillä on <strong>ja</strong>tkuvuuksiakin. Nuoremmillaoli myös avoin ulkokokemus nenetsien perinteisestä <strong>kulttuuri</strong>sta, eivätkä heolleet saaneet kotona uskonnollista kasvatusta. Poliittisen älymystön jäsenet suhtautuivatperinteeseen välineellisemmin eivätkä pitäneet sen elvyttämistä tarpeellisenatai mahdollisena.Vanhemmat nenetsit taas edustivat lähinnä Leningradissa tai Moskovassakoulutuksensa saaneita neuvostoa<strong>ja</strong>n <strong>kulttuuri</strong>työntekijöitä eli <strong>kulttuuri</strong>älymystöä.He pitivät yllä runokerhoa, keräsivät perinnettä <strong>ja</strong> esittivät näytelmiä. Heillä onmyös omakohtainen kosketus uskontoon, josta ovat vähintäänkin kuulleet vanhemmiltaantai nähneet näiden harjoittavan sitä, sillä useammat ovat eläneet lapsuutensatundralla. Heidän mielikuvansa perinteisestä nenetsi<strong>kulttuuri</strong>sta perustuivatsekä omaan kokemukseen että kir<strong>ja</strong>tietoon. Nämä <strong>kulttuuri</strong>älymystön jäsenetolivat aikaisemmin kulkeneet tundralla opettamassa tai olleet opettajina kouluissa.Perinteisen nenetsi<strong>kulttuuri</strong>n halveksiminen tai vähättely on ollut osa heidän työtään– olivat he sitä aikoinaan halunneet tai eivät. Ainakin osa myönsi katuvansateko<strong>ja</strong>an, <strong>ja</strong> Hèbid<strong>ja</strong> Ten oli heille kenties keino hyvittää <strong>ja</strong> puhdistaa omatuntoa.Nämä vanhemmat nenetsit pitivät perinteen <strong>ja</strong> uskonnon elvyttämistä täysin mahdollisena.Kuten jo on todettukin, aitoutta ei sinänsä ole edes mahdollista arvioida,sillä <strong>kulttuuri</strong>, perinne <strong>ja</strong> historia tulevat luoduksi <strong>ja</strong>tkuvasti uudelleen vanhoista <strong>ja</strong>uusista aineksista. Tarkastelen seuraavaksi pyhitystilaisuutta kahden erilaisen perinteen– nenetsi- <strong>ja</strong> neuvostoperinteen – risteyskohtaan sijoittuvana tapahtumana.Kun tarkastellaan Hèbid<strong>ja</strong> Tenin pyhityksen uskonnollisia <strong>ja</strong> etnisiä piirteitä,voidaan huomata sen eroavan neuvostorituaalista (Lane 1981, 43, 142–143). Älymystöpyrki rituaalin avulla erityisesti tuomaan esiin nenetsien perinnettä <strong>ja</strong> uskonnollisuutta,mikä hei<strong>ja</strong>stuu niin tapahtuman muodossa <strong>ja</strong> sisällössä. NiinpäHèbid<strong>ja</strong> Tenin pyhittäminen tuntuisi käyttävän vain nenetsien perinnettä. Juuriuskontoon liittyvät asiat – poron teurastaminen, lihan <strong>ja</strong>kaminen, idolien valeluuhriporon verellä, rukousten sisältö <strong>ja</strong> samaanin toiminta – tehtiin nenetsiperinteenmukaisesti. Myös paikalle pystytetty muistomerkki oli samankaltainen kuin vanhatnenetsien idolit, joille uhrattiin <strong>ja</strong> joita perinnetiedon mukaan oli pystytetty sinne15
KARINA LUKINtänne tundralle. Idolit myös symboloivat kansanuskon voimakkaimpia jumalhahmo<strong>ja</strong>.Myös idoleihin kiinnitetty muistolaatta viittasi perinteeseen viimeisenä olevanrukouksen avulla. Rukous noudattelee samaanilaulun rakennetta <strong>ja</strong> poetiikkaa,jossa eri henkiä puhutellaan <strong>ja</strong> heiltä pyydetään apua. Muistolaatassa luki:Oikeuksiaan ikivanhoihin maihinsa suojelleiden esi-isiemme muistoksi, kaikkientäällä olevien nenetsien poismenneiden sukulaisten muistoksi. HÈBIDJATEN. Vuosina 1662, 1668, 1712, 1714, 1720, 1723, 1731, 1739, 1746–1749 Pustozerskiin hyökänneitä nenetsejä teloitettiin tällä paikalla perimätiedonmukaan yli tuhat. ”Veden jumala, älä jätä meitä!/ Maan jumala, auta meitä!/Suuren Numin poika, tähtienvälinen veli Numgymboj, auta meitä./ Oi, esiisiemmehenget, älkää jättäkö meitä...” (NV 21.7.99.)Hèbid<strong>ja</strong> Ten liittyy myös Neuvostoliiton länsimaiseen muistomerkkiperinteeseen.Tapa kiinnittää muistomerkki johonkin tiettyyn tapahtumaan tekstin avulla onneuvostoajoilta peritty tapa, jollaista nenetsien muistomerkeissä ei ole aikaisemminollut. Kukin on tiennyt, minkä vuoksi jokin paikka on pyhitetty, jos se on olluthänelle merkityksellistä. Tämä tapahtuu tietenkin vain, jos vanhojen idolien oletetaanylipäätään olleen muistomerkkejä. Samoin tapahtumassa pidetyt puheet ovatuutta, neuvostorituaalista periytynyttä kerrosta. Neuvostoliiton rituaaleihin sisältyiaina puhe, jossa tuotiin esiin tapahtuman yhteiskunnallisia ulottuvuuksia (Heikkinen1985, 126–129). Eräs huomattava piirre on se, että suunnittelijoista kaikki olivatnaisia <strong>ja</strong> että naisille annettiin mahdollisuus osallistua tilaisuuteen, vaikka perinteenmukaan näin ei olisi voinut olla (vrt. esim. Heikkinen 1998, 152–154).Neuvostorituaalien tarkoituksena oli tuoda esiin katkos suhteessa menneisyyteen,joka merkitsi uskonnollista tsaari-Venäjää arvoineen (Lane 1981, 229–230). Vuoden 1999 muistomerkillä nenetsiälymystö taas halusi nimenomaan luodayhteyden menneisyyteen, vanhaan perinteeseen <strong>ja</strong> sen arvoihin. Jatkuvuuden tunnettahaluttiin luoda kuitenkin enemmän ennen Neuvostoliittoa olleeseen aikaankuin itse lähihistoriaan – siinä mielessä haluttiin luoda myös katkoksen tunne.Rituaalissa voisi nähdä, mikäli haluaisi, merkkejä varmasti muistakin kulttuureista<strong>ja</strong> perinteistä. Olennaisempaa on kuitenkin tässä huomata, että rituaali oli tapahtumanayksi kokonaisuus. Se sijoittuu omassa kontekstissaan <strong>ja</strong>tkumoon, jonka palasiaovat sekä nenetsi- että neuvostorituaalit. Kaikille se oli kokemus, jonka aitouttaei voida sinänsä kiistää.ETNISYYS POISSAOLEVASSA JA ARKIPÄIVÄSSÄPustozerskista on Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisellä aikakaudella tullutNenetsien autonomisen piirikunnan ”uus-aikakauden” (Goscilo 1995, 74–75, siteerattuHellberg-Hirn 1997, 242) ilmentymä. Kaikki piirikunnan huomattavat ryhmät– venäläiset, vanhauskoiset <strong>ja</strong> nenetsit – ovat halunneet liittää historiansa <strong>ja</strong>16
POISSAOLEVAN POLITIIKKAA<strong>kulttuuri</strong>nsa tälle areenalle. Neuvostoaikoina hylätystä Pustozerskista on tullutmuistopolitiikan taistelutanner. Vaikka tapa tehdä <strong>politiikkaa</strong> tässä kohtaa onkinsamankaltainen, on nenetsien, vanhauskoisten <strong>ja</strong> venäläisten harjoittama muistopolitiikkaennen kaikkea erilaisuuden <strong>politiikkaa</strong>. Kaikki haluavat samalla tavalla,samalla paikalla osoittaa, että juuri heidän ryhmänsä historia <strong>ja</strong> <strong>kulttuuri</strong> on olluterilainen. Jos siis katse menneisyyteen yhdistääkin Venäjää, <strong>ja</strong>kaa se federaationsamalla osiin, joilla on omat historiansa. Nämä osaset eivät edes ole yhteismitallisia,sillä toisten alueellisen, paikallisen historian päälle saattaa tulla osittain toistenetninen, toisten uskonnollinen historia. Yhtä kaikki, jokainen haluaa katsoamenneisyyteensä <strong>ja</strong> elvyttää siellä elänyttä <strong>kulttuuri</strong>aan.Nenetsi-identiteettiä rakennetaan kahden poissaolevan, menneisyyden <strong>ja</strong>kuolevan tai kuolleen perinteen, varaan. Viittaamalla näihin nenetsiälymystö pystyyluomaan mielikuvia yhtenäisestä <strong>kulttuuri</strong>sta <strong>ja</strong> sitä kautta yhtenäisestä ryhmästä.Vaikka nenetsit eivät nykyään ole yhtenäisiä, niin aikaisemmin, kun taisteltiinyhdessä venäläisten valloitusta vastaan <strong>ja</strong> elettiin yhtenäisen perinteisen <strong>kulttuuri</strong>nmukaan, oltiin yhtenäisiä. Uusienkin perinteiden – tässä rituaalin avulla – pystyttiinluomaan normaalielämässä heterogeenisen <strong>ja</strong> erimielisen nenetsiryhmän välilleyhtenäisyyden tunne. On tärkeää kuitenkin huomata, että nykypäivään tuotuhistoria tai perinne (perintö) ei ole sen epätodellisempaa kuin nykyhetkikään. Niillämolemmilla on <strong>ja</strong>tkuvasti suhde nykypäivän <strong>politiikkaa</strong>n, <strong>ja</strong> niitä käytetään politiikassamuiden muassa etnisen ryhmän päämäärien esille tuomiseksi <strong>ja</strong> niiden saavuttamiseksi.Omalla <strong>ja</strong>tkumollaan nähtynä Hèbid<strong>ja</strong> Ten <strong>ja</strong> sen pyhitys ovat elävää <strong>ja</strong>aitoa perinnettä, ei elvytettyä eikä pelastettua. Perinteet tulisi aina pystyä näkemäänsillä <strong>ja</strong>tkumolla, jonka osia ne ovat. Jatkumon määrittely on perinteen kannaltahyvin merkityksellistä, sillä toisilla <strong>ja</strong>tkumoilla perinne ei kykene elämään,toisille se sijoittuu vaikeuksitta. Perinnöllä olen viitannut sellaiseen <strong>kulttuuri</strong>n osaan,joka on nostettu esille menneisyydestä esittämään jotain <strong>kulttuuri</strong>a. Nenetsien keskuudessatämä tarkoittaisi juuri niitä poronhoidon ympärille rakentuvia <strong>kulttuuri</strong>piirteitä,joita kaikkia ei enää ole olemassa. Perintö on jotain, mitä arvostetaan <strong>ja</strong>mikä voi olla osa identiteettiä, vaikka se ei välttämättä enää olekaan elävää arki<strong>kulttuuri</strong>a.Perintö on identiteettipolitiikassa toisaalta voimakas väline, jolla voidaanluoda mielikuvia yhtenäis<strong>kulttuuri</strong>sta. Toisaalta perintö voi luoda identiteetillekultaisen häkin, joka on kyllä kaunis mutta epätodellinen. Yhtä kaikki, etnisyydessäperintö elää ihan yhtä aitoa elämää kuin menneessä arkielämässäkin. Se on osaihmisten välistä kommunikaatiota.Olen edellä keskittynyt etnisyyteen, kaupungistuneen nenetsiälymystöntoimintaan <strong>ja</strong> haluihin elvyttää perinnettä, jotka ovat hyvin näkyviä, keskeisiä <strong>ja</strong>merkityksellisiä teemo<strong>ja</strong> nykypäivän nenetsiydessä. Nenetsien elämä ei keskity tällaisenpoliittisen toiminnan ympärille, vaan arkipäivässä on muitakin kuulumisenkohteita <strong>ja</strong> merkityksellisiä asioita kuin <strong>kulttuuri</strong>-identiteetti. Vuoden 2004 maaliskuussaminut <strong>ja</strong> eräs hollantilainen kansalaisaktivisti kuljetettiin moottorikelkallavierailulle Pustozerskiin, jossa nykyään kesäisin toimii <strong>kulttuuri</strong>- <strong>ja</strong> ympäristömuseo.Lumeen osittain hautautuneet muistomerkit kirvoittivat moottorikelkkakuskimme17
KARINA LUKINkertomaan sukunsa historiaa, jossa nenetsit, paikalliset <strong>ja</strong> neuvostoaikoina saapuneetvenäläiset elivät keskenään Pustozerskin ympäristössä <strong>ja</strong> nykyään Ust’en kylässäarjen yhteisymmärryksessä <strong>ja</strong> erimielisyyksissä. Jos siis nenetsit ovat nykyäänvenäläistyneitä, paikallisten venäläistenkin <strong>kulttuuri</strong>ssa on aimo annos pohjoisiavaikutteita. Näin a<strong>ja</strong>tellen koko kuva nenetseistä <strong>ja</strong> venäläisistä itsenäisinä <strong>ja</strong> erillisinäkuulumisen kohteina hämärtyy, <strong>ja</strong> kuva rakenteiden <strong>ja</strong> tapahtumien toinen toistaanmuokkaavista piirteistä kirkastuu (vrt. Sahlins 1985, 102). Kaikkien muidenrakenteiden joukossa myös nenetsien <strong>ja</strong> venäläisten identiteetit ovat sellaisia, <strong>ja</strong>tkuvastimukautuvia <strong>ja</strong> mukautettavissa olevia kiintopisteitä, joiden varaan arkielämäärakennetaan.VIITTEET1. Venäjänkieliset sanat on Moskovaa lukuun ottamatta translitteroitu kansainvälisenISO 9 -standardin mukaan.2. Dolgaaneita voi kuvailla yksinkertaistaen evenkeiksi, jotka ovat omaksuneet<strong>ja</strong>kuutin kielen. Nykyään dolgaanin kieli on selkeästi erotettavissa <strong>ja</strong>kuutista, muttase <strong>ja</strong> erillisen dolgaanien etnisen ryhmän luominen on osittain Neuvostoliitonkansallispolitiikan tulosta.3. Lar 1998. Leonid Lar on nenetsitaiteili<strong>ja</strong> <strong>ja</strong> tutki<strong>ja</strong>, jonka kirjo<strong>ja</strong>, julkaisu<strong>ja</strong> <strong>ja</strong>puheita arvostetaan suuresti nenetsiälymystön keskuudessa. Hänen katsotaantuntevan nenetsien perinteisen <strong>kulttuuri</strong>n erittäin hyvin <strong>ja</strong> syvällisesti <strong>ja</strong> häntäpidetään tämän perinteisen <strong>kulttuuri</strong>n auktoriteettina.TUTKIMUSAINEISTOTKir<strong>ja</strong>t:EVSÛGIN, A.D. 1979: Nency Arhangel’skih tundr. Arhangel’sk: Severo-zapadnoekniznoe izdatel’stvo.LAR, LEONID 1998: Šamany i bogi. Tjumen’: Insititut problem osvoeniâ SeveraSO RAN.RAVNA, ØYVIND 2002: Kampen om tundraen: nenetserne og deres historie.Dieðut 4. Kautokeino: Sámi instituhtta.Sanomalehdet:NV: Nâr’âna Vynder-lehden numerot: 21.7.1999, 23.7.1999, 5.10.1999.18
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAJulkaisematon tutkimusaineisto:— Hèbid<strong>ja</strong> Ten…: Hèbid<strong>ja</strong> Ten. Pamâti predkov posvâšaetsâ. [Muistomerkin esite]— Haastattelut <strong>ja</strong> kenttämuistiinpanot ovat kirjoitta<strong>ja</strong>n hallussa.KIRJALLISUUSANDERSON, DAVID G. 2001: Identity and Ecology in Arctic Siberia. The Number Onereindeer Brigade. Oxford Studies in Social and Cultural Anthropology. Oxfrod UniversityPress.ANTTONEN, PERTTI J. 2005: Tradition through Modernity. Postmodernism and theNation-State in Folklore Scholarship. Studia Fennica Folkloristica 15. Helsinki: SuomalaisenKir<strong>ja</strong>llisuuden Seura.BALZER, MARJORIE MANDELSTAM 1999: The Tenacity of Ethnicity. A SiberianSaga in Global Perspective. Princeton: Princeton University Press.BANKS, MARCUS 1996: Ethnicity: Anthropological Constructions. London: Routledge.BARTH, FREDRIK 1969: Introduction. – Barth, Fredrik (ed.), Ethnic Groups andBoundaries. The Social Organisation of Culture of Difference. Bergen: Universitets förlagetAllen & Unwin.— 1994: Manisfestasjon og prosess. Oslo: Universitetsforlaget.BENDIX, REGINA 1997: In Search of Authenticity. The Formation of Folklore Studies.Madison: The Universtiy of Wisconsin Press.— 2000: Heredity, Hybridity and Heritage from one fin de Siècle to the Next.– Anttonen, Pertti & Siikala, Anna-Leena & Mathiesen, Stein R. & Magnusson,Leif (eds.), Folklore, Heritage Politics and Ethnic Diversity. Botkyrka: MulticulturalCentre.CHAPMAN, MALCOLM & MCDONALD,MARYON & TONKIN, ELIZA-BETH 1989: Introduction. History and Social Anthropology. – Tonkin, Elizabeth& McDonald, Maryon & Chapman, Malcolm (eds.), History and Ethnicity. ASAMonographs 27. London: Routledge.COMAROFF, JOHN & COMAROFF JEAN 1992: Ethnography and the HistoricalImagination. Boulder: Westview Press.CONNERTON, PAUL 1989: How Societies Remember. Cambridge: Cambridge UniversityPress.CRUIKSHANK, JULIE 1998: The Social Llife of Stories. Narrative and Knowledge inthe Yukon Territory. Lincoln: University of Nebraska Press.DIXON, SIMON 1996: The Russians and the Russian Question. – Smith, Graham(ed.), The Nationalities Question in the Post-Soviet States. London: Longman.GRAY, PATTY 2005: The Predicament of Chokotka’s Indigenous Movement. Post-SovietActivism in the Russian Far North. Cambridge: Cambridge University Press.19
KARINA LUKINHANDLER, RICHARD & LINNEKEN, JOCELYN 1984: Tradition, Genuineor Spurious. – Journal of American Folklore 97: 273–290.HEIKKINEN, KAIJA 1985: Folklorismin monet muodot. Esimerkki Neuvostoliitonjuhlaperinteestä. – Tiede <strong>ja</strong> edistys 2: 119–131.— 1998: Vepsäläinen etninen identiteetti <strong>ja</strong> ongelmallinen julkisuus. – Hakamies,Pekka (toim.), Ison karhun jälkeläiset. Perinne <strong>ja</strong> etninen identiteetti yhteiskunnallisessamurroksessa. Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden Seuran Toimituksia 697. Helsinki: SuomalaisenKir<strong>ja</strong>llisuuden Seura.— 2004: Performing Ethnicity among the Nenets and the Veps Peoples in Russia.– Kupiainen, Jari & Sevänen,Erkki & Stotesbury, John A. (eds.), Cultural Identity inTransition. Contemporary Conditions, Practices and Politics of a Global Phenomenon. NewDelhi: Atlantic Publishers & Distributors.HELLBERG-HIRN, ELENA 1998: Soil and Soul: The Symbolic World of Russianness.Aldershot: Ashgate.HOBSBAWM, ERIC 1983: Introduction: Inventing Traditions. – Hobsbawm, Eric& Ranger, Terence (eds.), The Invention of Tradition. Cambridge: Cambridge UniverstiyPress.HOMIC, L.V. 1966: Nency. Istroriko-ètnograficeskie ocerki. Moskva: Nauka.— 1976: Problemy ètnogeneza i ètniceskoj istorij nencev. Leningrad: Nauka.HONKO, LAURI 1999: Traditions and the Construction of Cultural Identity– Branch, Michael (ed.), National History and Identity. Approaches to the Writing ofNational History in the North-East Baltic Region Nineteenth and Twentieth Centuries. StudiaFennica Ethnologica 6. Helsinki: Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden Seura.HUMPHREY, CAROLINE 2002: The Unmaking of the Soviet Life: Everyday Economiesafter Socialism. Ithaca: Cornell University Press.ÂSINSKI, M. E. & OVSÂNNIKOV, O. V. 2003: Pustozersk. Russkij gorod v Arktike.Sankt-Peterburg: Peterburgskoe Vostokovedenie.KHUBOVA, DARIA & IVANKIEV, ANDREI & SHAROVA, TONIA 1992: AfterGlasnost. Oral History in the Soviet Union. – International Yearbook of Oral Historyand Life Stories 1: 89–101. [Special ed. by Luisa Passerini, Memory andTotalitarianism.]LANE, CHRISTEL 1981: The Rites of the Rulers. Ritual in Industrial Society – TheSoviet Case. Cambridge: Cambridge University Press.LAŠUK L. P. 1958: Ocerk etniceskoj istorij Pecorskogo kra<strong>ja</strong>. Syktyvkar: Komi Kniznoeizdatel’stvo.LEETE, ART 2004: Ritual, Politics and Mentality. The Nenets and Ob-Ugriansof Siberia. – Siikala, Anna-Leena & Klein, Barbro & Mathisen, Stein R. (eds.),Creating Diversities. Folklore, Religion and the Politics of Heritage. Studia FennicaFolkloristica 14. Helsinki: Finnish Literature Society.LOWENTHAL, DAVID 1985: The Past is a Foreign Country. Cambridge: CambridgeUniversity Press.20
POISSAOLEVAN POLITIIKKAAMATHISEN, STEIN R. 2004: Hegemonic Representations of Sámi Culture. FromNarratives of Noble Savages to Discourses on Ecological Sámi. – Siikala, Anna-Leena & Klein, Barbro & Mathisen, Stein R. (eds.), Creating Diversities. Folklore,Religion and the Politics of Heritage. Studia Fennica Folkloristica 14. Helsinki: FinnishLiterature Society.MERRIDALE, CATHERINE 2000: Night of Stone: Death and Memory in Russia.London: Granta Books.MIDDLETON, DAVID & EDWARDS, DEREK 1990: Introduction. – Middleton,David & Edwards, Derek (eds.), Collective Remembering. London: Sage.NYYSSÖNEN, HEINO 1999: The Presence of the Past in Politics. ’1956’ after 1956 inHungary. SOPhi 45. Diss. Jyväskylän yliopisto. Jyväskylä: Kampus-kir<strong>ja</strong>.OKLADNIKOV, NIKOLAJ 1999: Ostrog na Pecore. O gosudarevoj kreposti, protopopeAvvakume i ego soûznikah. Arhangel’sk: Severo-zapadnoe kniznoe izdatel’stvo.PENNANEN, JUKKA 2000: Jos ei ole poropaimenia, kansa häviää: Kuolan poronhoitajiensosio<strong>kulttuuri</strong>nen adaptaatio 20.vuosisadalla. Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden Seuran Toimituksia779. Helsinki: Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden Seura.PENTIKÄINEN, JUHA & RAUDALAINEN, TAISTO 1999: Old Belief amongUralic Peoples. – Pentikäinen, Juha (ed.), “Silent as Waters We Live”. Old Believers inRussia and abroad. Studia Fennica Folkloristica 6. Helsinki: Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuudenSeura.ROOSENS, EUGEEN 1994: The Primordial Nature of Origins in MigrantEthnicity. – Vermeleun, Hans & Govers, Cora (eds.), The Anthropology of Ethnicity.Beyond ’Ethnic Groups and Boundaries’. Amsterdam: Het Spinhuis.ROTHSCHILD, JOSEPH 1981: Ethnopolitics: A Conceptual Framework. New York:Columbia University Press.SAHLINS, MARSHALL 1985: Islands of History. Chicago: The University of ChicagoPress.— 1993: Goodbye to Tristes Tropes: Ethnography in the Context of ModernWorld History. –Journal of Modern History 65: 1–25.SIIKALA, ANNA-LEENA 1998: Etninen uskonto <strong>ja</strong> identiteetti: udmurttienuhrijuhlat traditiona. – Hakamies, Pekka (toim.), Ison karhun jälkeläiset. Perinne <strong>ja</strong>etninen identiteetti yhteiskunnallisessa murroksessa. Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden SeuranToimituksia 697. Helsinki: Suomalaisen Kir<strong>ja</strong>llisuuden Seura.SMITH, ANTHONY D. 1991: National Identity. London: Penguin Books.SSORIN-CHAIKOV, NIKOLAI V. 2003: The Social Life of State in Subarctic Siberia.Stanford (CA): Stanford University Press.SUOMINEN, KARINA 2001: Hebid<strong>ja</strong> Ten. Pyhän muistomerkin politiikka <strong>ja</strong> nenetsienetnisyys. Julkaisematon uskontotieteen pro gradu -tutkielma. Helsinki: Helsinginyliopisto, uskontotieteen laitos.TERENT’EV, A. 1933: Pogromy nencami <strong>ja</strong>sacnoj kazny v 1641 i 1642 gg.– Sovetskaâ ètnografiâ 5–6: 67–76.VERDERY, CATHERINE 1996: What was Socialism, and what Comes Next? PrincetonStudies in Culture/Power/History. Princeton, N.J.: Princeton University Press.21
KARINA LUKINWILSON, ANDREW 1996: The Post-Soviet States and the Nationalities Question.– Smith, Graham (ed.), The Nationalities Question in the Post-Soviet States. London andNew York: Longman.FM Karina Lukin on folkloristiikan tutki<strong>ja</strong> Helsingin yliopistossa <strong>ja</strong> valmisteleeväitöskir<strong>ja</strong>a Euroopan-puoleisten nenetsien paikkaperinteen rakenteista<strong>ja</strong> merkityksistä.