Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
olio, joka vastoin tahtoasi istuttaa sinuun jotain, mitä et halua kantaa. Totuus ei raiskaa, eikä<br />
rakkaus pakota. Uusi elämä haluaa olla toivottu lapsi.<br />
Jos on olemassa kutsumus on myös kutsuja. Kohtalo ei kutsu meitä, eikä meidät tarvitse sitä<br />
etsiä. Kohtalo ei ole sinä, joka etsii meitä, vaan se, joka vain tapahtuu. Kohtalolle alistutaan.<br />
Kutsujalle vastataan. Joka kuulee kutsun, vaikka vain aavistuksenomaisena kuiskauksena,<br />
lähtee matkalle, vaikka ei vielä tiedä minne. Kutsu muuttuu kutsumukseksi vasta sitten, kun<br />
minä vastaan kutsujalle sinä koko olemuksellani. Kohtalo on se, joka meitä riivaa. Kutsumus<br />
on minun vastaukseni Sinälle.<br />
”Mitä sitten pitäisi tehdä?”<br />
Ei pitäisi tehdä mitään. Se on vanhojen velvollisuuksien ja sisäisten piiskurien kieltä. Jos<br />
kuulet kutsun, oikea kysymys sen syventämiseksi on:<br />
”Minkä aika on nyt, minun elämässäni?”<br />
Tämän kysymyksen esittäminen koko olemuksellaan, on jo kutsuun vastaamista. Olen<br />
antautumassa sen toteuttamiseen.<br />
Joka tällaiseen vastaamiseen suostuu, saa kumppanikseen ystäviä, joita ei aikaisemmin<br />
tuntenut ja oppaita, joita ei aiemmin ole nähnyt. Jostain kuuluu ikuinen kutsu:<br />
”Älä pidätä itseäsi”,<br />
ja sen yksilöllinen sovellutus:<br />
”Nyt on aika...”<br />
Ruoka ei pakota syömään. Tie ei pakota kävelemään. Kolkutus ei pakota avaamaan. Mutta<br />
Jumalan kutsu pakottaa vastaamaan — jotakin.<br />
Valitseminen<br />
Vuosia sitten opetin railakkaasti, että rakkaus on ymmärryksen pohjalta tehty valinta, jota<br />
seuraa sitä vastaavat tunteet. Jossain vaiheessa tämä yksinkertainen määritelmä alkoi maistua<br />
liian teknokraattiselta. Asian teki vielä kiusallisemmaksi se, että samaan aikaan (noin<br />
viisitoista vuotta sitten) heräsin huomaamaan, etten minä oikeastaan rakastanut ketään.<br />
Toimin kyllä mm. rakastavasti, mutta vahvimmaksi motivaatiokseni löysin hyväksytyksi<br />
tulemisen pakon ja hylätyksi tulemisen pelon. Se oli ikävän tuntuinen kohtaaminen itseni<br />
kanssa. Jäljelle jäi vain rukous:<br />
”Opeta minua rakastamaan niinkuin Sinä rakastat.”<br />
Vaikka aloinkin ujostella edellä mainitsemaani määritelmää, huomaan jälkeenpäin, että tämä<br />
rukous, oli minun vastaukseni Kolmannen kutsuun. Olin kohdannut ihanneminäni<br />
harhaisuuden ja reaaliminäni köyhyyden. Hätäinen rukoukseni oli kuitenkin valintani ilmaus.<br />
Rukoukseeni vastattiin seuraavien vuosien aikana sen verran rajusti, että pudotin siitä<br />
viimeiset sanat pois. Jäljelle jäi vain ”Opeta minua rakastamaan.” Jumalan kaltainen rakkaus<br />
osoittautui liian suureksi pieneen sydämeeni. Hänen sydämensä halkesi ristillä. En minusta<br />
ole niin suuren rakkauden kantajaksi. Minulle riittää pieni ripauskin siitä.<br />
Sen jälkeen rakastuin moneksi vuodeksi määritelmään:<br />
”Tunteet eivät ole oikeita taikka vääriä, ne vain ovat, ja niiden suhteen tulee olla rehellinen.”<br />
Sinänsä hyvä väite. Se vapautti jatkuvasta tunteiden asettamamisesta moraalin vaakakuppiin<br />
punnittavaksi. Kaikki tunteet saivat olla tosia. Ei enää ollut hyväksyttäviä ja hylättäviä<br />
tunteita. Hyvä niin. Se löysäsi ihmeesti neuroottista tunteiden torjuntaa.<br />
81