Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
Muuttumisen kipeä armo - Ystävyyden Majatalo
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Luovuuden syvin ulottuvuus on verrattavissa synnyttämiseen. Molemmissa tapauksissa<br />
ihminen on itseään suuremman voiman välikappale. Hän on välittäjän asemassa tavalla, joka<br />
ei salli hänen pitää aikaansaannostaan vain omanaan. Myöhemmin hän kyllä signeeraa<br />
taulunsa, allekirjoittaa kirjoituksensa tai tunnustautuu sävellyksen tekijäksi, samalla tavalla<br />
kuin äiti ja isä antavat lapselle oman sukunimensä. Useimmat kuitenkin tietävät sydämessään:<br />
”Minä toki tein sen, mutta en silti tehnyt sitä. Onhan tämä toisaalta oma saavutukseni, jonka<br />
tekemisestä voin olla ylpeä. Silti tiedän, että se on myös lahja, josta en millään voi kiittää vain<br />
itseäni”<br />
Ihminen voi saada <strong>armo</strong>n olla Jumalan suuna tai kätenä. Ei hän silti ole vain Jumalan<br />
kovaääninen tai kirjoituskone. Suu ja käsi on elin, ei väline. Ne toimivat yksilöllisellä tavalla,<br />
antavat sanomalle oman äänensä ja käsialansa. Kukaan ei voi laulaa samaa laulua täysin<br />
samalla tavalla kuin toinen, ja miksi pitäisi. Välittäjä jättää välitettävään yksilöllisen leimansa.<br />
Luovuuden tulos, on sekä hänen että ei hänen.<br />
Enhän kehtaa sanoa että kirja, taulu tai sävellys tuli Jumalalta (Olen kuullut joidenkin sanovan<br />
niin. Jos olisin ottanut sen tosissani olisin alkanut epäillä Jumalan musikaalisuutta). Se<br />
kuulostaisi suuruudenhullulta. En myöskään halua panna työhön itsestäni tahrautunutta<br />
epätäydellisyyttä Jumalan tiliin. Joten miten tällaista voi selittää kenellekään?<br />
Riittää että ainakin työn syntymisen pyhyys ja luomisprosessin selittämättömyys pidetään<br />
salassa. Lopputuloksen voi kuka tahansa tulkita miten tahtoo. Kunhan kukaan ei tule<br />
katseellaan arkipäiväistämään luomisen ja syntymän salaisuutta.<br />
Jokainen synnytyshuone on suojeltu tirkistelyltä. Se on vähintä mitä voidaan tehdä kun<br />
lahjaksi saatu elämä vihdoin. Synnyttäjä ja hänen apulaisensa keskittyvät vain yhteen ainoaan<br />
asiaan, joka vie kaiken energian ja huomion, eikä sitä prosessia kukaan saa häiritä.<br />
Luomisprosessi on vähän samanlainen – sillä erotuksella että en ole kuullut yhdenkään äidin<br />
jälkeenpäin väittävän, että on luonut lapsen. Niinkuin jokainen taiteilija, äiti on kyllä jättänyt<br />
(isän kanssa) perintötekijöitään lapseen, mutta elämän alkuperä jää yhtä salaperäiseksi kuin<br />
jokaisen todellisen taideaarteenkin alkuperä.<br />
Uskon että huonoimmillamme olemme taiteen luojia. Parhaimmillaan saamme <strong>armo</strong>n olla sen<br />
synnyttäjiä.<br />
Luovuuden palvonta<br />
"Sillä mitä sinulla on, mitä et ole lahjaksi saanut? Mutta jos olet sen saanut, niin miksi<br />
kerskaat, ikäänkuin se ei olisi saatua?" Paavali.98<br />
”Useimmat opiskelijat, jotka ovat lukeneet kirjallisuutta ja estetiikkaa ja sen ohessa<br />
tutustuneet myös noiden suurten henkien yksityiselämään, ovat saaneet aihetta kysyä, pitääkö<br />
ihmisen ihmisenä olla sietämätön paskiainen, jotta hänestä henkenä tulisi suuri.”99 Yrsa<br />
Stenius<br />
‖Luova taiteilija‖ saa kohtaamisissaan olla kuinka paskamainen tahansa, kunhan hän on<br />
luova ja mieluiten hyvin tuottava sellainen.<br />
Gaugin oli yksi näistä paskiaista. Hän jätti perheensä saadakseen elää intohimoista taiteilijan<br />
elämäänsä. Vastaavia esimerkkejä meillä on ‖hengellisen työn‖ saralla vaikka kuinka paljon.<br />
Kaikenlainen luova työ on kautta aikojen vietellyt miehiä ja naisia (useimmiten miehiä)<br />
hylkäämän tai vähintäänkin laiminlyömään puolisoitaan, lapsiaan ja muita lähimmäisiään.<br />
Tälle synnille on yhteisöllinen tilaus. Gauginin maalausten edessä huumautuminen tekee<br />
liiankin helpoksi unohtaa sellainen käytös, jonka panisi ankarasti tuomiolle, jos siihen<br />
98 1Kor.4:7.<br />
99 Stenius s.77<br />
56