LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
EU:n kehitysyhteistyöraportti 2009<br />
LUKU 3 -<br />
VALTIOLLISEN EPÄVAKAUDEN HISTORIALLISET SYYT<br />
Tässä luvussa tarkastellaan kysymystä, onko Saharan eteläpuolisen Afrikan valtioiden epävakaudella<br />
yhteisiä historiallisia syitä. Epävakauden teoreettisista määritelmistä ja mittaamisesta ollaan edelleenkin<br />
erimielisiä, mutta on kiistatta selvää 1 , että Saharan eteläpuolisen Afrikan maat muodostavat yhä<br />
epävakaiden maiden enemmistön. Alueen valtiorakenteiden vaihteleva kehitys antaa aiheen uskoa,<br />
ettei valtiollisen epävakauden yhteinen historiallinen tausta ole maiden dynamiikasta irrallinen ilmiö,<br />
vaan tiiviisti siihen kietoutunut. Luvussa ei kuvata yksityiskohtaisesti tekijöitä, joiden vuoksi yksittäiset<br />
Saharan eteläpuolisen Afrikan maat ovat epävakaita, eikä tarjota nopeaa oikotietä paikallisen tilanteen<br />
perusteelliseen analyysiin. Tarkoituksena on esittää näkemyksiä ulkopuolisista kehitystoimista, jotka voivat<br />
olla tehokkaita epävakaissa tilanteissa.<br />
Suuri ryntäys, eli Euroopan maiden kilpajuoksu Afrikkaan 1800-luvun lopulla nousee luontaisesti esiin yhtenä historiallisena<br />
lähtökohtana monia Saharan eteläpuolisen Afrikan maita vaivaavalle epävakaudelle. Suurimmalla osalla alueesta on tämä yhteinen<br />
menneisyys, ja siirtomaa-ajalla on todettu olleen pitkäaikaisia vaikutuksia valtiorakenteiden kehitykseen. 2 Vaikka valtiorakenteet<br />
voivat olla epävakaita myös Etiopian ja Liberian kaltaisissa maissa, joihin kilpajuoksu Afrikkaan ei kohdistunut, eurooppalainen<br />
kolonialismi on silti saattanut estää vahvempien valtiorakenteiden muodostumisen alueelle.<br />
Siirtomaa-aika oli taitekohta alueen historiassa, vaikka se kestikin vain lyhyen ajan. Tässä luvussa tarkastellaan myös Herbstin<br />
(2000) mallin pohjalta sitä mahdollisuutta, että epävakaus liittyykin syvemmälle juurtuneisiin alueellisiin ominaispiirteisiin, joiden<br />
vuoksi legitiimejä ja toimivia valtioita edistävää valtiorakenteiden kehityksen polkua on täällä ollut ja on edelleen vaikea seurata.<br />
Tämä ei vie pohjaa pois näkemykseltä, että siirtomaakokemus on voinut vaikuttaa valtioinstituutioiden siirtomaavallan jälkeiseen<br />
kehittymiseen. Se kuitenkin asettaa asian laajempaan perspektiiviin. 3 Kilpajuoksu Afrikkaan ei tapahtunut institutionaalisessa<br />
tyhjiössä. Siirtomaiden muodostumiseen vaikuttivat valloitettujen maiden aiemmat institutionaaliset ominaispiirteet, joihin<br />
siirtomaa-aika sitten vaikutti huomattavasti, sillä ne eivät olleet staattisia tai ajasta riippumattomia.<br />
1. ERITYISSYYT JA YLEISET TAUSTATEKIJÄT<br />
Saharan eteläpuolisen Afrikan mailla on joitakin yhteisiä piirteitä, mutta Briscoen mukaan epävakailla<br />
valtioilla ei ole paljon muuta yhteistä kuin oireet: köyhyys, turvattomuus, konfliktialttius ja korruptio. 4<br />
Vaikka epävakauden alueellista ulottuvuutta ei pidä unohtaa, ovat määrääviä valtiollisessa epävakaudessa<br />
kuitenkin maakohtaiset tekijät. Tästä syystä epävakaat maat ovat luvussa 2 kuvatulla tavalla keskenään<br />
erilaisia. Laaja-alaisiin johtopäätöksiin pyrkivillä analyyseillä tuskin saavutetaan perusteellista ymmärrystä<br />
siitä, mikä tosiasiassa on johtanut jonkin maan kielteiseen kierteeseen ja sen instituutioiden toimintakyvyn<br />
ja legitimiteetin murenemiseen.<br />
Epävakaiden valtioiden maantieteellinen keskittyminen viittaa silti joihinkin yhteisiin alueellisiin tekijöihin, jotka todennäköisesti<br />
yhdessä maakohtaisten tekijöiden kanssa vaikuttavat valtiorakenteiden epävakauden asteeseen. Jos voisimme määrittää<br />
epävakauden ilmenemiseen ja jatkumiseen vaikuttavat yhteiset tekijät luotettavasti, loisimme perustan laajemmalle analyyttiselle<br />
kehykselle, jonka avulla voisimme puolestaan tarkastella järjestelmällisesti maakohtaisia tekijöitä ja ymmärtää niiden ratkaisevan<br />
osuuden.<br />
Suurimmassa osassa valtioiden epävakautta koskevaa keskustelua – sekä akateemisessa maailmassa että kehitysyhteisössä –<br />
jätetään huomiotta epävakauden historialliset syyt. Epävakauden historiallisen ulottuvuuden tuominen etualalle voi kuitenkin<br />
lisätä valtiorakenteiden kehittymistä tukevien eurooppalaisten kehitystoimien tarkkuutta ja uskottavuutta. Eurooppa voi tuskin<br />
odottaa, että sen toimia pidettäisiin neutraaleina tai puhtaasti teknisinä, koska Saharan eteläpuolisessa Afrikassa vallitsee yleisesti<br />
näkemys, että Eurooppaa voidaan syyttää valtiorakenteiden epävakaudesta. Joidenkin tutkijoiden mielestä nämä kehitystoimet<br />
1<br />
Bertoli ja Ticci 2009.<br />
2<br />
Esimerkiksi Acemoglu et al. 2001, Lange 2004, Angeles ja Neanidis 2009.<br />
3<br />
Kuten Robinson (2002) toteaa, erilaisten historiallisten tekijöiden suhteellisten vaikutusten arvioiminen on yhä avoin empiirinen kysymys.<br />
4<br />
Briscoe 2008, s. 7.<br />
47<br />
EU:N<br />
KEHITYSYHTEISTYÖRAPORTTI