LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
LISÃÃ VAKAUTTA AFRIKKAAN
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
EU:n kehitysyhteistyöraportti 2009<br />
Eu:n toimet epävakauden lieventämiseksi saharan eteläpuolisessa afrikassa<br />
EU on pitkään läsnä. EU:n läsnäolo epävakaissa maissa on jatkunut pitkään joko EU-jäsenvaltioiden tai komission lähetystöjen<br />
välityksellä. Jopa avoimen väkivaltaisissa konflikteissa, kun paikalle jää vain muutamia kansainvälisiä toimijoita, EU jää usein<br />
antamaan tukea Euroopan yhteisön humanitaarisen avun toimiston tai kenttäasiantuntijoiden muodossa. Se seikka, että Euroopan<br />
yhteisö oli ECHO:n välityksellä ainoa avunantaja, joka oli jatkuvasti läsnä Kongon demokraattisen tasavallan itäisessä osassa tämän<br />
vuosikymmenen alkuvuosina, antoi sille merkittävän etumatkan muihin avunantajiin verrattuna. Se johti vuonna 2003 EU:n<br />
ensimmäiseen Afrikan kriisinhallintaoperaatioon (ilman NATO:n mukanaoloa) YK:n alaisen Artemis-operaation tukena koillisen<br />
Kongon demokraattisen tasavallan Buniassa.<br />
EU voi rakentaa maailmanlaajuisia kumppanuuksia. EU ei ole ainoa taloudellinen, poliittinen tai sotilaallinen mahti, joka<br />
osallistuu ja osoittaa kiinnostusta Afrikkaa kohtaan. 34 EU:n kykyyn rakentaa aitoa kolmenvälistä keskusteluyhteyttä Kiinan ja Afrikan<br />
kanssa on liittynyt haasteita, sillä vain harvat afrikkalaiset toimijat näkevät tämän kolmenvälisen vuoropuhelun hyödyttävän heitä.<br />
Joissain tapauksissa EU:n valmiudet jäävät jälkeen muiden valmiuksista, mutta EU:n ei-hegemonisuus – niin kauan kuin se nähdään<br />
sellaisena – voi lisätä EU:n läsnäolon ja toiminnan arvoa. Lisäksi EU voi toimia kollektiivisesti merkittävästi vähemmällä poliittisella<br />
painolastilla kuin sen yksittäiset jäsenvaltiot, etenkin ne, joiden siirtomaahistoria yhdistyy Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan. Niin<br />
kauan kuin kumppanimaat eivät näe yksittäisten EU-jäsenvaltioiden edistävän omia, kapeita talous- tai turvallisuusetujaan EU:n<br />
välityksellä, kumppanimaat voivat olla halukkaampia toimiaan yhteistyössä EU:n kanssa ja hyväksymään sen yhtenä YK-voimana. On<br />
kuitenkin tärkeää olla realisti ja liioittelematta EU:n vaikutusvaltaa Afrikassa. Sen todellinen rooli voi olla pienempi kuin luullaan – osin<br />
siksi, että EU:ta ei usein nähdä kumppanimaissa kollektiivisena yksikkönä. Koska EU ei myöskään käyttäydy yhtenäisenä yksikkönä,<br />
sen rooli ja toiminta jää yleensä vähäisemmäksi kuin sen osien summa.<br />
EU:n pitää puhua yhdellä äänellä ja toimia yksimielisesti. EU:n lisäarvo jää käyttämättä, elleivät EY ja EU:n jäsenvaltiot<br />
esiinny ja toimi yksimielisinä ja sovella näissä oloissa ja tilanteissa yhteistä lähestymistapaa ja strategiaa ja ellei niiden työnjako<br />
ole tehokkaampi kuin kehitysavun tuloksellisuutta koskevat vaatimukset edellyttävät. Kuten on mainittu aiemmin, meneillään<br />
on monia uusia hankkeita, kuten EU:n lähestymistapaa epävakaisiin tilanteiseen hahmottavan toimintasuunnitelman laadinta.<br />
Keskeisin kysymys onkin, kuinka hyvin lukuisat politiikat ja välineet sekä eri EU-toimijat toimivat toistensa kanssa yhteen niin, että<br />
voidaan kehittää yhtenäinen, tarvelähtöinen ja asiantunteva strategia, jota soveltamalla voidaan auttaa näitä valtioita ja yhteiskuntia<br />
selviytymään parhaiten epävakauden syistä ja seurauksista ja lisätä niiden resilienssiä.<br />
Jos EU-koordinaation ja yhtenäisyyden saavuttaminen on vaikeaa kansallisella tasolla jäsenvaltioiden hallinnoissa, on se vieläkin<br />
mutkikkaampaa EU-tasolla, kun mukana on 27 jäsenvaltiota, kaikki EU:n toimielimet sekä raskas ja pitkä päätöksentekoprosessi<br />
työläine sisäisine ja taloudellisine menettelyineen. Yhtenä yhtenäisenä toimijana EU voi kuitenkin saavuttaa tuloksia, kun<br />
käytettävissä on hyvää johtajuutta ja vahvaa poliittista tahtoa. EU:n 1990-luvun puolivälissä Kongon demokraattisessa tasavallassa<br />
harjoittamaa politiikkaa pidetään usein esimerkkinä siitä, miten EU:n toimielimien ja EU-jäsenvaltioiden yhtenäisillä tavoitteilla ja<br />
vahvalla sitoutumisella onnistutaan tukemaan kumppanimaan vakautta. Tarvitaan kuitenkin nykyistä vahvempia institutionaalisia<br />
järjestelyjä, jotta tämä yhtenäisyyteen perustuva tulos olisi pysyvämpi. Yhtenäistä pitkän aikavälin politiikkaa ei voida toteuttaa<br />
tilapäiskoordinoinnilla.<br />
3. TEHOKKAAMPIA EU-TOIMIA EPÄVAKAISSA TILANTEISSA<br />
Vaikka selvää edistystä on tapahtunut ja EU:n politiikka-asiakirjoissa annetaan nykyisin kattavampaa<br />
ohjeistusta, on sitoumuksista vielä pitkä matka niiden käytännön toteutukseen. Rahoitusvälineet<br />
ja -menettelyt ovat ehkä yksinkertaistuneet ja joustavoituneet, mutta ne ovat edelleenkin liian<br />
monimutkaisia, pitkiä ja vaivalloisia muiden kuin valtiollisten toimijoiden kannalta. Tämä pätee jopa<br />
humanitaariseen apuun, joka sentään on EY:n menettelyistä kevein. Euroopan komissio ja Euroopan<br />
unionin neuvosto kilpailevat edelleen keskenään toimivaltakysymyksissä. Euroopan yhteisen<br />
ulkosuhdehallinnon luominen Lissabonin sopimuksen mahdollisen ratifioinnin jälkeen saattaisi olla<br />
osaratkaisu, mutta varsinainen työ on tehtävä syvemmällä, perimmäisissä kysymyksissä. 35<br />
Kehityspolitiikat on kytkettävä yhteiseen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan (YUTP) ja Euroopan turvallisuus- ja puolustuspolitiikan<br />
(ETPP) operaatioihin (siviili- ja sotilaskriisinhallintaan), ja päinvastoin. Tämä koskee etenkin tilanteita, joissa monialaiset kysymykset<br />
(ihmisoikeudet, oikeusvaltioperiaate) ja toimet (turvallisuusalan uudistukset sekä aseistariisunta, demobilisaatio ja yhteiskuntaan<br />
sopeuttaminen) nousevat todennäköisesti yhtä tärkeiksi tai tärkeämmiksi kuin EU:n ulkopolitiikan perinteiset alueet. Lisäksi<br />
humanitaarisen avun toimijat ja sotilaalliset toimijat kohtaavat toisensa todennäköisesti kentällä, mistä syntyy muita haasteita<br />
34<br />
Tadesse 2009.<br />
35<br />
Koeb, 2008, Lissabonin sopimuksen vaikutuksista EU:n ja kehitysmaiden välisiin suhteisiin. Gaves ja Maxwell, 2009, ehdottavat erilaisia organisaatiomalleja<br />
EU:n kehitysyhteistyöpolitiikan uudistamiseksi siinä tapauksessa, että Lissabonin sopimus hyväksytään.<br />
115<br />
EU:N<br />
KEHITYSYHTEISTYÖRAPORTTI