HUMANUM - Helda
HUMANUM - Helda
HUMANUM - Helda
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
44<br />
pahuudesta ja hyvyydestä liittyy Kantilla erottamattomasti juuri moraalin järkevyyteen.<br />
Moraalisesti tavoiteltava järjen autonomia liittyy objektiiviseen järkevyyteen, kun taas<br />
heteronominen itsekeskeisyys liittyy jonkinlaiseen subjektiiviseen, itsekeskeiseen<br />
järkevyyteen. Kyse on siis erottelusta itsekkyys–epäitsekkyys eikä rationaalisuus–eirationaalisuus.<br />
Küng ei näytä riittävästi huomioivan tätä eroa toisaalta autonomisen ja toisaalta<br />
heteronomisen järjen eli itsekkyyden välillä. Tämän seurauksena, kun Küng puhuu<br />
(kritisoiden) autonomisesta järjestä, Kant puhuisi epäilemättä heteronomisesta järjestä. Tätä<br />
Küng ei tunnu huomaavan. Lopulta voidaan kysyä, missä on Kantin ja Küngin erimielisyys<br />
itse asiasta?<br />
2.3.3. Moraalin perustelemisen ja moraalin motivoimisen käsitteet<br />
Kantin hienosyisempi erottelu rationaalisuuden eri muotojen välillä johtaa siihen, että järjellä<br />
ja ainoastaan järjellä voidaan perustella moraali – tällöin on luonnollisesti kyse autonomisesta<br />
järjestä. Toinen asia sen sijaan on, että tämä erottelu osoittaa myös toisaalta sen kuinka vaikea<br />
järjen on motivoida moraalia. Vaikka tajuaisin järjellä, että kategorinen imperatiivi on totta ja<br />
oikein, tämä ei välttämättä saa minua faktuaalisesti toimimaan sen mukaisesti. Moraalin<br />
motivoimisen ongelma johtaa kuitenkin takaisin Küngin pragmatistiseen metodiin. Moraalin<br />
motivaatiota koskevan pragmatistisen Kant-kritiikin puitteissa Küng saattaa hyvinkin olla<br />
oikeassa. 144<br />
Küng kuitenkin sekoittaa kaksi seikkaa toisiinsa: toisaalta moraalin filosofisteologisen<br />
perustelemisen, toisaalta sen motivoimisen ja käytännön toteuttamisen. 145 Niinpä<br />
144<br />
145<br />
Ks. esim. Airaksinen 1987, 177; Stocker 1997. On tosin huomattava, että Kantin mukaan moraalisen<br />
toiminnan motivaatio liittyy moraalin deontologisuuteen. Tällöin juuri se, että moraalilaki on aina<br />
velvollisuus, on itsessään toiminnan yllyke. Moraali pitää siis automaattisesti sisällään myös ”sisäisen<br />
motivaattorin”, joka on itse velvollisuus. (Kant 1797a, 17–19.) Tästä huolimatta heteronominen<br />
käyttäytyminen on aina reaalisesti mahdollista – ja siksi motivaatio-ongelma pysyy.<br />
Neuhaus 1999, 80. Teoreettisen perustelemisen ja käytännön toiminnan välisen eron klassisena esimerkkinä<br />
ovat ns. aporiat, joissa yksilö joutuu valitsemaan kahden vastakkaisen väitteen välillä, kumman mukaan hän<br />
toimii, vaikka kumpaakin väitettä voidaan yhtä hyvin puolustaa teoreettisella tasolla. (Kakkuri-Knuuttila<br />
1998, 178, 179.)