Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>alella</strong>Núm. <strong>325</strong><br />
novembre-desembre 2013<br />
any 53<br />
3,50 €<br />
30 anys de Diables<br />
del Vi d’Alella<br />
CiU s’incorpora<br />
al govern municipal<br />
Onada de robatoris<br />
als barris de muntanya<br />
1
PRIMERA PLANA<br />
01 Coberta<br />
La foto de portada, obra del<br />
fotògraf alellenc Roger de Marfà,<br />
mostra quatre de la vintena de<br />
diablons que integren la nova colla<br />
infantil dels Diables del Vi d’Alella.<br />
Quan la colla acaba de complir 30<br />
anys, és més evident que mai que<br />
el relleu generacional està garantit.<br />
05 Cartes<br />
al director<br />
07 Del poble<br />
• 9 persones presenten queixes<br />
al Síndic de Greuges<br />
• S’instal·len cinc desfibril·ladors<br />
• La Declaració d’alcaldes del<br />
Maresme, al Parlament i la<br />
Generalitat<br />
• Quatre alellencs guardonats a<br />
la Mostra Literària del Maresme<br />
• El Maresme atrau població<br />
d’altres comarques<br />
• Donant valor a l’esport formatiu<br />
i de lleure<br />
• La Riera Coma Fosca, en obres<br />
• Campanya de Gd’A per baixar<br />
més l’IBI<br />
• Els silencis mediàtics, analitzats<br />
al Mirades al Món<br />
• Corrent contra la violència de<br />
gènere<br />
• Alella aporta 5 tones de menjar<br />
al Banc dels Aliments<br />
• Impulsant l’ús d’articles de 2a mà<br />
• Foto dels nadons nascuts a Alella<br />
l’any 2013<br />
• Nova edició de l’itinerari Francesc<br />
Ferrer i Guàrdia<br />
Del Ple<br />
• Nova regidora de CiU<br />
• Suport a les entitats esportives<br />
• Nou equip de govern, nou<br />
cartipàs<br />
• Autorització per a un nou celler<br />
d’Alta Alella<br />
• Una rebaixa de la pressió fiscal<br />
• Es modifica el reglament per<br />
accedir als ajuts econòmics<br />
socials<br />
• Es vol treballar amb banca ètica<br />
11 Actualitat<br />
• CiU entra al govern, superat<br />
l’equador del mandat, per<br />
impulsar amb ERC el procés<br />
sobiranista des d’Alella<br />
• Onada de robatoris a Mas Coll,<br />
Nova Alella i Can Comulada<br />
• Els tres peus del gat<br />
• Associació Asperger del Maresme<br />
• Intercanvi educatiu a l’INS Alella<br />
21 Col·laboració<br />
Els estius a Alella<br />
24 Què fan...<br />
Aborígens<br />
25 Cultura<br />
• Correllengua 2013<br />
• Un any més, la festa de la<br />
llengua passa per Alella<br />
• El Club de lectura del poble bufa<br />
deu espelmes aquest febrer<br />
• Lisboa<br />
31 Dossier<br />
• Trenta anys dels diables del vi<br />
d’Alella<br />
41 Els anys<br />
tràgics<br />
• Els infants estan poc atesos i<br />
vigilats, i la poca cura que es té<br />
d’ells fa que vagin bruts<br />
46 Arrels<br />
• Testimonis d’Alella. Rosa Casals<br />
48 Magazín<br />
56 Esports<br />
• Entrevista a Joan Siuraneta. 81 anys<br />
• Taekwondo. Els millors del<br />
taekwondo català es van reunir a<br />
Alella<br />
• Rugbi. La cara i la creu del rugbi<br />
alellenc<br />
• Bàsquet. Els onze equips<br />
del Bàsquet Alella inicien la<br />
temporada<br />
• Vòlei. Els equips sèniors del Vòlei<br />
Alella comencen la lliga amb bon<br />
peu.<br />
• Atletisme. Maratons èpiques i<br />
marques personals<br />
• Futbol. Tots els equips del CF<br />
Alella a bon ritme. La UE Alella<br />
planta cara a tots els seus rivals.<br />
El primer equip l’Alella FS lluita<br />
per tot<br />
EDITORIAL<br />
Interpretacions<br />
Recordo que als inicis d’assumir la direcció d’aquesta<br />
revista, aviat farà 20 anys, vaig escriure vàries editorials<br />
en què reflexionava sobre la línia editorial de la mateixa.<br />
Li donava voltes a quin paper havia de complir<br />
la publicació i a com havia d’encarar la tasca que se<br />
m’encomanava. Aquestes reflexions em van ajudar a<br />
definir les línies mestres del que, des d’aquell moment<br />
i juntament amb els companys de redacció, ens vàrem<br />
posar com a fita: que aquesta revista sigui la de tots els<br />
alellencs, sense cap tipus d’exclusió.<br />
Un cop formulat aquest propòsit, en vàrem definir<br />
un altre tan important com el primer: procurar no haver<br />
de callar mai res. A vegades hi ha coses que són delicades<br />
de dir, però cal fer un esforç per trobar les paraules<br />
més escaients. Sempre hi ha una manera d’expressar<br />
les coses que, sense ofendre ningú, ens permet poder<br />
dir tot allò que calgui.<br />
Arran d’una crítica bastant incisiva que es va publicar<br />
en un bloc alellenc referint-se a un escrit publicat<br />
en el número anterior d’aquesta revista, aquests dies he<br />
tornat a reflexionar sobre l’exercici d’escriure. Davant<br />
el fet de la creació d’un escrit, en primer lloc existeix la<br />
voluntat d’expressar un pensament o, en el cas d’una<br />
entrevista, d’intentar transmetre el que una altra persona<br />
t’explica. Però ens trobem que, un cop aquestes<br />
idees són formulades per escrit, potser ja no són ben<br />
bé la mateixa cosa. I, finalment, quan aquest text arriba<br />
a ser llegit, és susceptible de tenir múltiples interpretacions.<br />
Potser tantes com lectors hi hagi.<br />
Dit això, voldria constatar que quan vaig llegir per<br />
primera vegada l’escrit de referència, i que anava signat<br />
per una redactora habitual d’aquesta revista, el vaig interpretar<br />
de manera absolutament diferent al nostre crític<br />
virtual. Allò que a aquesta persona li semblava complicitat<br />
i fluixesa de l’entrevistador, a mi, personalment,<br />
em va produir la sensació que, segurament per les circumstàncies<br />
del moment en que es va fer l’entrevista,<br />
l’entrevistat havia optat per una certa tebiesa.<br />
No és la meva intenció aprofundir més en aquesta<br />
anècdota concreta. Avui simplement m’ha servit de<br />
pretext per compartir amb tots vosaltres unes quantes<br />
reflexions sobre el fet comunicatiu i el paper de la revista<br />
Alella. Això sí, abans de continuar, vull deixar clar<br />
el meu respecte més gran per la periodista que va fer<br />
l’entrevista, per les contestacions de l’entrevistat i, sobretot,<br />
pel lector que n’ha fet una interpretació i n’ha<br />
volgut deixar constància en el seu bloc.<br />
Malgrat que els recursos de la redacció de la revista<br />
Alella són amateurs, la nostra voluntat és la de fer un<br />
producte el més professional possible. Aprofito per reiterar<br />
la nostra ferma voluntat de seguir sent fidels a la<br />
veritat i procurar fer-ho de forma inclusiva. A vegades,<br />
a la vida, no s’assoleixen tots els bons propòsits; quan<br />
això passa, no cal que ningú li busqui tres peus al gat.<br />
Simplement, no sempre aconseguim ser tant encertats<br />
com ens agradaria.<br />
Aprofito que escric en aquestes dates per desitjar<br />
un bon Nadal i una bona entrada al 2014 a tots els<br />
nostres lectors.<br />
Ramon Ruiz<br />
Director<br />
3
Rosat de pansa,<br />
el vi de la nostra revista<br />
germana, Papers de vi.<br />
El primer vi de pansa<br />
rosada de la DO Alella.<br />
A la venda a les<br />
vinateries d’Alella<br />
PVP: 9,95€<br />
4
CARTES<br />
<strong>alella</strong><br />
Revista independent d’informació local<br />
Edita<br />
ASSOCIACIÓ CULTURAL REVISTA ALELLA<br />
Eduard Serra i Güell, 2<br />
Apartat de Correus 401 - 08328 Alella<br />
revista.<strong>alella</strong>@gmail.com<br />
www.revista<strong>alella</strong>.cat<br />
Fax 93 540 07 28<br />
Director<br />
Ramon Ruiz Bruy<br />
Sots-director<br />
Eudald Serra<br />
Redactor en cap<br />
Òscar Pallarès<br />
Redactors<br />
Albert Alabau, Ramon Anglada, Jordi Albaladejo,<br />
Agnès Céspedes, Alba Céspedes, Cristina Gaggioli<br />
Ariadna Guasch, Sigrid Guillem, Alba Ortega,<br />
Carles Pérez, Laura Ruiz i Pep Vidal<br />
Col·laboradors<br />
Montse Donada, Jordi Farrús, Alejandro Ferrer,<br />
Alex Fraguas, Pol Guardis, Quico Lluch,<br />
Joan Puigibet, Jordi Ribas i Xavi Tarafa<br />
Publicitat: Òscar Pallarès (Tel. 654 40 40 43)<br />
Subscripcions: www.revista<strong>alella</strong>.cat/subscripcio<br />
Correcció: Aïda Estrada<br />
Disseny gràfic i maquetació: Josep Puig<br />
Producció: RRB<br />
Impressió: Comgràfic<br />
Dipòsit legal: B-24.950-62<br />
Col·laboració: 3,50 euros<br />
Amb el suport de:<br />
Premi Tasis-Torrent 1989 de premsa comarcal.<br />
Fundada l’any 1960 per Eduard Serra i Güell.<br />
Dirigida per Esteve Riambau i Saurí de 1989 a 1994.<br />
La revista Alella no es responsabilitza necessàriament<br />
de les opinions que continguin els articles signats.<br />
Carta del director<br />
ADÉU-SIAU MARIA MÖLLER<br />
Amb el pas dels anys, les persones adquirim un bagatge<br />
d’experiències que després ens venen a la<br />
memòria i utilitzem d’exemple quan ens trobem en<br />
situacions semblants. Personalment, recordo unes<br />
quantes d’aquestes anècdotes, a les quals podria<br />
qualificar com de clàssiques personals meves, ja que<br />
les he utilitzat més d’una vegada per reforçar les<br />
meves explicacions.<br />
La major part d’a-<br />
questes histories es relacionen,<br />
en el record,<br />
amb les persones amb<br />
qui les vaig compartir.<br />
He de constatar, amb<br />
orgull, com amb el pas<br />
dels anys, sovint m’han<br />
estat útils els ensenyaments<br />
que em va llegar<br />
l’Esteve Riambau,<br />
anterior director de la<br />
revista Alella i espòs de<br />
la Maria Möller, figura a<br />
la memòria de la qual va<br />
dedicat el present escrit.<br />
Curiosament, tot<br />
i que foren molts els<br />
ensenyaments que dec<br />
a l’Esteve Riambau, algunes<br />
vegades són els<br />
deixebles qui proporcionen<br />
petites lliçons<br />
als seus mestres. Va anar així: en l’època que tenia<br />
l’Editorial Pleniluni, vaig fer una certa relació amb<br />
Emili Teixidor, l’escriptor de Roda de Ter. Doncs bé,<br />
un dia l’Esteve Riambau em va dir: “Ramon, he vist<br />
l’Emili Teixidor per la televisió i m’ha semblat que és<br />
força més gran que tu, i com que m’havies dit que<br />
éreu amics...”. Tot seguit em va sortir la següent<br />
resposta: “I que no som amics tu i jo, Esteve, tot i<br />
que no tenim la mateixa edat” I amb això l’amic<br />
Esteve em va donar la raó.<br />
Disculpeu tot aquest preàmbul tant llarg, però<br />
que em serveix per dir que, tant a nivell personal<br />
com en el de l’Associació Cultural Revista Alella, el<br />
dia que perdérem el guiatge i l’amistat de l’Esteve<br />
Riambau, vàrem guanyar una nova amistat molt<br />
valuosa, la de la Maria Möller.<br />
Encara que, ben mirat, no es just dir que aquesta<br />
relació no va començar fins el traspàs de l’Esteve, ja<br />
que la relació amb la revista venia d’anys. Potser si<br />
que la figura de l’Esteve, el nostre director, eclipsava<br />
la magnífica labor d’amfitriona de la Maria. Efectivament,<br />
hem de deixar constància que, fins al final dels<br />
seus dies, la Maria Möller va acollir a casa seva, Can<br />
Bertran, els membres de l’Associació Cultural i, en<br />
determinades èpoques,<br />
les reunions del consell<br />
de redacció. Un escenari<br />
esplèndid i on ens sentíem,<br />
de debò, com a<br />
casa nostra.<br />
Més endavant, quan<br />
Salvador Artés va deixar<br />
la presidència de<br />
l’Associació per dedicarse<br />
a la política local, la<br />
Maria Möller va assumir<br />
el càrrec de Presidenta,<br />
al qual hi va aportar<br />
tota la seva senyoria i<br />
honorabilitat. A més,<br />
vull deixar constància<br />
ara i aquí que, malgrat<br />
el dret que li proporcionava<br />
aquesta responsabilitat<br />
de la Presidència,<br />
mai es va immiscir en la<br />
tasca de l’equip de redacció,<br />
a la qual, només<br />
molt de tant en tant, ens feia arribar alguna observació<br />
de caire constructiu.<br />
Per tant, alhora de recordar la Maria Möller, ara<br />
que tristament ens ha deixat, dos són els mots que<br />
simbolitzen i fan justícia a aquesta llarga relació:<br />
l’amistat i la gratitud. L’amistat intergeneracional i<br />
cultivada a partir de l’objectiu de tirar endavant un<br />
projecte compartit: la revista Alella. I la gratitud per<br />
la seva generositat i la valuosa aportació de la seva<br />
responsabilitat i dedicació. La Maria Möller ha estat<br />
un dels puntals que ha permès que la revista Alella<br />
segueixi sent el que ara és. Per tot això, el comiat<br />
que més s’escau dedicar-li en aquest moment es:<br />
“Gràcies Maria, et trobarem a faltar molt”.<br />
Ramon Ruiz<br />
TIRA CÒSMICA Alex FoGo<br />
5
Núm. 22 · Primavera 2013<br />
Nú<br />
FOTÒGRAF DE MODA<br />
realitza retrats i reportatges<br />
per a particulars<br />
Truqueu sense compromís al tel. 679 43 26 34<br />
www.farrus.com<br />
Papers<br />
de vi<br />
DO ALELLA · VI · GASTRONOMIA · CULTURA<br />
Regala<br />
una<br />
subscripció<br />
a Papers<br />
de vi!<br />
Papers<br />
de vi<br />
DO ALELLA · VI · GASTRONOMIA · CULTURA<br />
Núm. 16 · Primavera 2012<br />
Xuriguera i Faixedas<br />
brinden amb vi DO Alella<br />
El Tast Tiana camina cap a la consolidació<br />
Un vi i dos sommeliers de la DO Alella,<br />
a la final del concurs Nas d’Or<br />
Papers<br />
de vi<br />
DO ALELLA · VI · GASTRONOMIA · CULTURA<br />
Núm. 14 · Nadal 20 1<br />
Brindem pel<br />
2012 amb caves<br />
i escumosos<br />
DO Alella<br />
Entrevista amb Jordi Bort,<br />
Director General de l’Incavi<br />
Alella torna a brillar a la Guia<br />
de vins de Catalunya<br />
Subscriu-te!<br />
Des de fa un parell d’anys, la revista Alella publica tota la informació<br />
del món del vi a la nova capçalera Papers de vi. Per tant, si vols estar<br />
assabentat de tot el que passa al món de la DO Alella, subscriu-te a<br />
Papers de vi. Per tan sols 9 euros a l'any rebràs sis revistes a casa<br />
teva i, amb el primer número, una ampolla de vi DO Alella de regal!<br />
Formalitza la teva subscripció a<br />
www.papersdevi.cat/subscripcio<br />
Papers<br />
de vi<br />
DO ALELLA · VI · GASTRONOMIA · CULTURA<br />
El Tast Tiana<br />
inaugura<br />
la temporada<br />
de jornades<br />
gastronòmiques<br />
Entrevista amb els<br />
responsables del Consorci<br />
de Turisme del Maresme<br />
Reportatge: els<br />
restaurants especialitzats<br />
en casaments<br />
Els enòlegs de la DO<br />
Alella tasten a cegues<br />
els seus vins rosats<br />
De llevats,<br />
genomes i vi<br />
Papers<br />
de vi<br />
DO ALELLA · VI · GASTRONOMIA · CULTURA<br />
Núm. 24 · Verema 2013<br />
Pep<br />
Riera, nascut de la terra<br />
Entrevistem tem el pagès més popular del país<br />
Tast vertical:<br />
Dolç Mataró<br />
(Re)descobrir<br />
la garrofa<br />
DO Alella:<br />
oasi vinícola<br />
Aproximacions<br />
al paisatge del vi<br />
El celler de les<br />
Galeries Laietanes<br />
www.papersdevi.cat<br />
6
DEL POBLE<br />
9 persones presenten queixes<br />
al Síndic de Greuges<br />
L’equip del Síndic de Greuges que es va desplaçar a Alella el passat<br />
21 de novembre, va atendre un total de 9 veïns i veïnes que van<br />
voler transmetre, a aquesta institució, les seves queixes en relació a<br />
diverses qüestions. En el punt d’atenció instal·lat a Can Lleonart, van<br />
rebre fins a nou queixes i una consulta relacionades amb els serveis<br />
d’aigua i electricitat, els tributs i impostos, el medi ambient i els procediments<br />
sancionadors. D’aquestes queixes, tres anaven dirigides a<br />
l’Ajuntament.<br />
S’instal·len cinc desfibril·ladors<br />
Des del passat mes de<br />
novembre, Alella compta<br />
amb cinc equips de<br />
desfibril·lació cardíaca<br />
per poder donar una<br />
atenció ràpida i eficient<br />
a aquelles persones<br />
que poguessin patir<br />
una aturada cardíaca<br />
al municipi. Aquests<br />
equips, que inclouen<br />
instruccions d’ús, es<br />
troben ubicats a la<br />
Plaça de l’Ajuntament,<br />
el Pavelló Municipal<br />
d’Esports, el Camp de<br />
Futbol, la Zona Escolar<br />
del Bosquet i l’equip<br />
mòbil de la Policia L’aparell que hi ha a la Plaça de l’Ajuntament.<br />
Local. Tenen un cost<br />
de lloguer de 535,79€ mensuals, que inclouen les sessions formatives<br />
que s’han fet a diversos treballadors municipals.<br />
La Declaració d’alcaldes<br />
del Maresme, al Parlament<br />
i la Generalitat<br />
L’anomenada Declaració de Vilassar de Dalt d’alcaldes i alcaldesses<br />
del Maresme de suport a la Declaració de Sobirania del<br />
Parlament de Catalunya i al Pacte Nacional pel Dret a Decidir,<br />
signada, entre altres 25 edils, per l’alcalde d’Alella Andreu Francisco,<br />
va ser lliurada el 30 de novembre a Núria de Gispert, presidenta<br />
del Parlament de Catalunya, i el 20 de novembre al president de la<br />
Generalitat de Catalunya, Artur Mas. Francisco va formar part, en<br />
ambdós casos, de la representació que va presentar el document.<br />
Quatre alellencs guardonats a<br />
la Mostra Literària del Maresme<br />
Luka Herrero, amb l’obra El ninot de neu se’n va de viatge, i Josefina<br />
Maymó, amb Tornaran les orenetes, tornaran, van guanyar el primer<br />
premi de prosa en les categories A, de 6 a 8 anys, i F, d’adults, respectivament,<br />
en la XXXa edició de la Mostra Literària del Maresme,<br />
els guardons de la qual es van lliurar el passat 24 de novembre en un<br />
acte a Arenys de Mar. Víctor Canal, amb El guepard poruc, i Marçal<br />
Parcerisa, amb Febrer de 1872, en les categories A, de 6 a 8 anys, i D,<br />
de 15 a 18 anys, van obtenir un segon premi també en prosa.<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
El Maresme atrau població d’altres<br />
comarques<br />
La comarca del Maresme és una de les poques que ha registrat un<br />
augment de població en l’informe sobre moviments migratoris que<br />
elabora el Consell Comarcal, amb un increment de 641 persones<br />
l’any 2012. Arenys de Mar, Montgat, Vilassar de Mar i Tordera són<br />
els municipis que acullen més veïns nous. Alella presenta un saldo<br />
migratori de 85 nous habitants, resultant de l’arribada de 583 immigrants<br />
–majoritàriament vinguts de Catalunya mateix– i de la marxa<br />
de 498 persones.<br />
Donant valor a l’esport formatiu<br />
i de lleure<br />
En el si del projecte Alella valora l’esport, l’Ajuntament va organitzar<br />
dues trobades durant el mes de novembre, una amb clubs<br />
esportius i una altra oberta al públic en general, amb la intenció de<br />
dinamitzar la pràctica de l’esport, no només el federat, sinó sobretot<br />
el de lleure i la formació esportiva. Entre les conclusions a les quals<br />
es va arribar “destaca la necessitat d’impulsar l’esport en família i el<br />
fer un calendari periòdic, segurament trimestral, que programi totes<br />
les propostes esportives que sorgeixin al poble, per animar la participació,<br />
des d’una pedalada o una excursió, fins a sortides a la neu o<br />
jornades de vela”, explica Marc Almendro, regidor d’Esports. Aquest<br />
projecte s’emmarca en l’anàlisi profund que està fent la regidoria<br />
d’Esports de la seva àrea i amb el qual es marca els objectius de futur.<br />
Fins ara s’ha fet una revisió i reglamentació dels equipaments esportius<br />
municipals i s’han renovat els convenis amb les entitats en el<br />
que s’anomena MIEM (Mapa d’Instal·lacions Esportives Municipals) i<br />
es treballa a 15 anys vista per establir el camí a seguir i preveure les<br />
futures necessitats en aquest àmbit.<br />
La Riera Coma Fosca, en obres<br />
Estat de les obres a mitjan desembre.<br />
Des del 3 de desembre, la Riera Coma Fosca es troba tallada entre<br />
els carrers Quatre Torres i Mas de Xaxars per les obres de pavimentació<br />
que s’hi estan realitzant, en la primera fase d’una actuació<br />
d’envergadura que s’allargarà tres mesos i suposarà la millora de<br />
l’asfaltat de 650 metres d’aquesta important via de comunicació<br />
d’Alella. En concret, es durà a terme la renovació total del paviment,<br />
que es troba molt deteriorat i ple de fissures i pegots, i la instal·lació<br />
de subconductes per a facilitar el desplegament de futurs serveis<br />
de telecomunicacions, així com la creació d’un nou pas de vianants<br />
adaptat i la reposició dels sis encreuaments existents. El conjunt de<br />
l’actuació té un cost de 221.256€.<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
7
DEL POBLE<br />
Campanya de Gd’A per baixar<br />
més l’IBI<br />
Tot i la rebaixa del 2% en l’IBI de 2014 anunciada pel govern municipal<br />
d’ERC-SxA, CiU i PSC, Gent d’Alella reclama una major disminució<br />
d’aquest impost “per compensar la pèrdua del poder adquisitiu<br />
de la gran majoria dels veïns d’Alella i les dificultats que està portant<br />
aquesta crisi econòmica”. Per tal de poder presentar una al·legació<br />
ben fonamentada a l’Ordenança Fiscal municipal reguladora<br />
d’aquest impost, Gent d’Alella ha estat recollint dades sobre l’IBI<br />
suportat pels diferents veïns en els diferents nuclis i zones del poble.<br />
Els silencis mediàtics, analitzats<br />
al Mirades al Món<br />
Les Jornades de Cooperació Mirades al Món, enguany van centrar<br />
el seu focus en el paper dels mitjans de comunicació. El dimecres 13<br />
de novembre, una tertúlia inaugural a càrrec de dos membres del<br />
col·lectiu de periodistes Contrast va mostrar com la premsa sovint<br />
informa sobre les guerres i, un cop signada la pau, s’oblida de parlar<br />
de les condicions i conflictes que segueixen existint. Seguidament,<br />
Sergi Picazo, professor de la UAB, i Roger Palà, del Grup de Periodistes<br />
Ramon Barnils, van fer evident com encara avui en dia segueix<br />
havent censura als mitjans de comunicació i com alguns temes passen<br />
pràcticament desapercebuts o, fins i tot, són silenciats pels interessos<br />
econòmics i polítics que hi ha al darrere. Impactant va ser també el<br />
Cinefòrum de divendres 15 de novembre al voltant del film La noche<br />
más oscura, sobre la mort de Bin Laden, que va comptar amb la participació<br />
de la politòloga iraniana experta en Pròxim Orient Nazanin<br />
Armanian. Ella va plantejar molts dubtes sobre la versió oficial de la<br />
mort de Laden i va explicar quines són les seves tesis al respecte, que<br />
disten molt de les que ens han fet creure els grans mitjans de comunicació.<br />
Finament, el dissabte 16, els dos becats per l’Ajuntament<br />
d’aquest any amb una estada solidària a Colòmbia, Marta Rafa i Marc<br />
Viladecans, van explicar i documentar la seva interessant experiència.<br />
La presentació de projectes de cooperació realitzats amb fons municipals<br />
i l’espectacle infantil Karibu, amb Carles Cuberes, es van haver de<br />
suspendre a causa del mal temps, però es duran a terme el dissabte<br />
14 de desembre en el marc de la Fira de Nadal.<br />
Corrent contra la violència de gènere<br />
60 persones van participar el diumenge 24 de novembre a la 2a<br />
Cursa Popular que organitza Dones Solidàries d’Alella amb motiu del<br />
Dia Mundial contra la violència de gènere. Gràcies a la col·laboració<br />
de 30 voluntaris i l’aportació amb regals de diferents comerços del<br />
poble, es va celebrar amb èxit aquesta jornada lúdica i reivindicativa.<br />
El dilluns 25 de novembre, pròpiament el Dia Mundial, la plaça de<br />
l’Ajuntament va acollir, a migdia, la lectura d’un manifest en contra<br />
aquesta forma de violència, un mural de desitjos, un minut de silenci<br />
i un enlairament de globus en record de les víctimes.<br />
Alella aporta 5 tones de menjar<br />
al Banc dels Aliments<br />
Un instant de la recollida d’aliments al Sorli Discau.<br />
Un total de 5.000Kg d’aliments bàsics va ser la quantitat recollida a<br />
Alella entre els dies 29 i 30 de novembre en El Gran Recapte impulsat<br />
pel Banc dels Aliments, que tenia dos punts de recollida al municipi,<br />
al Caprabo i al Sorli Discau. Gràcies a la col·laboració de fins a<br />
20 voluntaris, es va poder aportar fins a 10 caixes-palet al Banc dels<br />
Aliments que, actualment, dóna atenció a més de 250.000 usuaris<br />
i sensibilitza sobre la difícil situació que cada vegada pateixen més<br />
famílies al nostre país. Toni García, coordinador de la campanya al<br />
poble, considera que enguany ha anat “fenomenal”, i que “la gent<br />
d’Alella és realment molt solidària. Tothom està molt conscienciat”.<br />
Impulsant l’ús d’articles de 2a mà<br />
Un total de 62 persones han participar enguany a la 3a edició del<br />
Mercat de Segones Oportunitats, que es va fer dissabte 30 de<br />
novembre de 9 a 16h a la Plaça d’Antoni Pujades. En aquest mercat<br />
es va vendre i intercanviar roba, llibres, sabates, articles esportius,<br />
petites artesanies com penjolls i collarets i tota mena d’objectes de<br />
segona mà que esperaven trobar un nou propietari que els donés<br />
ús. “En els nous temps, aquestes iniciatives tenen molt d’èxit.<br />
Valorem més el reciclatge”, assegura la regidora d’Emprenedoria i<br />
Ocupació Glòria Mans. “La gent va quedar molt contenta i estem<br />
valorant que aquest mercat passi a ser trimestral”.<br />
QUICO LLUCH<br />
QUICO LLUCH<br />
DONES SOLIDÀRIES<br />
Foto dels nadons nascuts<br />
a Alella l’any 2013<br />
Com ja vam fer l’any passat i l’anterior, i esperant<br />
convertir la proposta en tradició, convoquem els<br />
pares de criatures nascudes durant el 2013 per fer una foto tots<br />
plegats que publicarem al número de març de la revista Alella.<br />
Data: dissabte 8 de febrer / Hora: 12h / Lloc: Can Lleonart<br />
En cas de pluja, la convocatòria tindrà lloc el dissabte 16 de febrer.<br />
8
DEL POBLE<br />
Nova edició de l’itinerari Francesc<br />
Ferrer i Guàrdia<br />
El passat 13 d’octubre, coincidint amb els 104 anys del seu afusellament, es<br />
portava a terme una nova edició de l’itinerari Francesc Ferrer i Guàrdia a Alella.<br />
Cerquem les Arrels, l’entitat organitzadora, va oferir un recorregut amb noves<br />
parades i material de suport inèdit de què, al llarg d’una hora, van poder<br />
gaudir una vintena d’assistents. Entre les novetats, l’aturada final davant de<br />
Can Jonc on la nit del 31 d’agost de 1909 va ser detingut el pedagog alellenc<br />
pel sometent local. En edicions anteriors, davant les dificultats d’accés per la<br />
Riera Coma Clara, l’episodi de la seva detenció s’havia situat just per sobre de<br />
Cal Boter, la seva casa natal. Els plomalls, plomes i eines de fabricació adquirits<br />
recentment pel centre de recerca històrica van servir per fer més entenedora<br />
l’activitat industrial de les fabriquetes alellenques, agrupades en un petit tram<br />
de la Coma Fosca, i més concretament el procés de fabricació realitzat per la<br />
Manipuladora de Plumas Viuda Domingo Sanjuan. L’itinerari va servir també<br />
per presentar la samarreta sobre Ferrer i Guàrdia que Cerquem les Arrels ha<br />
encarregat a l’estudi de disseny El Senyor Cargol.<br />
L’itinerari d’enguany va explicar l’episodi de la detenció de Ferrer<br />
al lloc exacte on es produïren aquests fets fa 104 anys.<br />
CERQUEM LES ARRELS<br />
DEL PLE<br />
Nova regidora de CiU<br />
Rosa Rubió i Munné<br />
va prendre possessió<br />
com a regidora al<br />
ple del 31 d’octubre.<br />
Rubió, que ocupava<br />
el lloc número 5 a les<br />
llistes de CiU a les passades<br />
Eleccions Municipals<br />
de 2011, substitueix<br />
Benjamí Izquierdo, que va dimitir el passat<br />
mes de setembre per motius professionals.<br />
Suport a les entitats esportives<br />
Davant les inspeccions de Treball i Seguretat<br />
Social que en els darrers mesos s’han dut a terme<br />
en diverses entitats esportives catalanes, i<br />
amb l’objectiu de protegir i posar en valor la<br />
tasca de voluntariat que es desenvolupa en el<br />
seu si i que sovint es confon amb la tasca professional,<br />
l’Ajuntament va proposar al Ple de 25<br />
de juliol una moció en la qual s’insta el Govern<br />
de l’Estat a suspendre aquestes inspeccions i<br />
establir un diàleg amb les entitats esportives,<br />
alhora que hauria d’adoptar noves mesures<br />
administratives i interpretatives pel que fa a la<br />
prestació de serveis en entitats sense ànim de<br />
lucre com són els clubs i associacions esportives.<br />
Es va aprovar per unanimitat.<br />
Nou equip de govern,<br />
nou cartipàs<br />
L’ampliació de l’equip de govern municipal<br />
amb la incorporació de CiU el passat 31<br />
d’octubre, va portar a modificar el cartipàs<br />
municipal. D’aquesta manera, la primera tinença<br />
d’Alcaldia passa ara a mans de Cristina<br />
Xatart, de CiU, que assumeix una regidoria<br />
de nova creació: Promoció d’Alella, que substitueix<br />
i amplia la regidoria de Turisme. La segona<br />
tinença l’ocupa Fede Salas, d’ERC-SxA,<br />
mentre que la tercera tinença és per a Glòria<br />
Mans, del PSC. A més, la regidora d’ERC-SxA<br />
Isabel Nonell veu com li és delegada la regidoria<br />
de Comunicació, que es trobava fins<br />
ara en mans de l’alcalde Andreu Francisco.<br />
Autorització per a un nou<br />
celler d’Alta Alella<br />
El Ple del 28 de novembre va aprovar, per unanimitat,<br />
un Pla Espacial per a la implantació<br />
d’un nou celler en sòl no urbanitzable entre el<br />
torrent Sistres i Vallcirera per part d’Alta Alella.<br />
La nova instal·lació es farà com una construcció<br />
lleugera, excavada al sòl i amb una coberta<br />
desplaçable, intentant evitar així l’impacte<br />
visual. Acollirà l’elaboració de vins naturals i<br />
biodinàmics.<br />
Una rebaixa de la pressió<br />
fiscal<br />
L’aprovació de les ordenances fiscals per a<br />
2014 al ple del 31 d’octubre, comporta una<br />
lleugera rebaixa en algunes taxes i impostos<br />
de caràcter municipal, amb la voluntat<br />
“d’alleugerir les dificultats econòmiques que<br />
travessen moltes famílies”. Concretament, el<br />
consistori va aprovar –amb els vots a favor<br />
d’ERC-SxA, CiU i PSC, i el vot en contra de<br />
GdA– la disminució d’un 2% del coeficient<br />
municipal de l’IBI urbà, tot i que amb la futura<br />
nova normativa del Ministeri d’Hisenda<br />
es preveu un increment del 10% del valor cadastral<br />
dels immobles. A aquesta rebaixa, cal<br />
afegir les subvencions a les quals es podran<br />
acollir gent gran, joves i famílies nombroses<br />
i monoparentals per pagar aquest impost. El<br />
Ple va aprovar també la reducció d’un 10%<br />
del coeficient municipal de la taxa de residus,<br />
per compensar l’augment que suposarà l’increment<br />
dels valors cadastrals comentat. En<br />
aquest cas fou per unanimitat. D’altra banda,<br />
cal destacar la rebaixa del preu per tallar un<br />
carrer, que passa de 30 a 10€, i l’augment<br />
del cost de les plaques de gual, que es dobla,<br />
passant de 6 a 12€, intentant així equiparar-lo<br />
al preu real que paga l’Ajuntament.<br />
Es modifica el reglament per<br />
accedir als ajuts econòmics<br />
socials<br />
D’acord a les noves situacions socials observades,<br />
i constatat l’augment significatiu<br />
de famílies alellenques en estat de fragilitat<br />
econòmica i social, l’Ajuntament va aprovar<br />
el 28 de novembre una completa modificació<br />
al Reglament de prestacions econòmiques<br />
de caràcter social. Concretament, introdueix<br />
profunds canvis en els criteris d’atorgament,<br />
i flexibilitzarà el sistema de ponderació. També<br />
afegeix una prestació per a la prevenció i<br />
manteniment de la salut i l’atenció sanitària.<br />
Es vol treballar amb banca<br />
ètica<br />
També al Ple de novembre es va aprovar una<br />
moció conjunta, impulsada per GdA, per<br />
fomentar l’ús de la banca ètica per part de<br />
l’Ajuntament, considerant que aquesta respecta<br />
criteris d’equitat i sostenibilitat, i defensa<br />
i treballa valors socials i de solidaritat.<br />
La regidora de Cooperació Teresa Vilaró va<br />
comentar que ja s’havien fet contactes amb<br />
Triodos Bank, però que se seguirien informant<br />
sobre altres entitats d’aquest tipus.<br />
9
ACTUALITAT<br />
CiU entra al govern, superat<br />
l’equador del mandat, per<br />
impulsar amb ERC el procés<br />
sobiranista des d’Alella<br />
Parlem amb els líders de tots els partits sobre<br />
el nou pacte de govern<br />
LAURA RUIZ<br />
“A raó de les circumstàncies històriques<br />
que viu el país i de la demanda majoritària<br />
dels ciutadans, arribem a un pacte per tal<br />
de treballar institucionalment des del nostre<br />
àmbit per tal que se celebri la consulta”<br />
així explicava l’alcalde Andreu Francisco<br />
en el darrer butlletí municipal perquè els<br />
tres regidors de Convergència i Unió (CiU)<br />
s’han incorporat al govern d’Alella. El mandat<br />
va començar amb la signatura del pacte,<br />
per tercera vegada consecutiva, entre<br />
la regidora del Partit dels Socialistes de<br />
Catalunya (PSC) i els sis d’Esquerra Republicana<br />
de Catalunya (ERC) que, després<br />
de la marxa de La Garnatxa a les últimes<br />
eleccions, es va presentar amb el grup d’independents<br />
Sumem per Alella. Ara bé, feia<br />
uns mesos que la revista Alella havia recollit<br />
la voluntat dels regidors de CiU d’arribar<br />
a un pacte per incorporar-se el govern.<br />
Xatart (CDC):<br />
“Era el moment de<br />
fer-ho, tant per el país<br />
com per el poble”<br />
Finalment, a finals del mes d’octubre es va<br />
fer efectiva la signatura de l’acord que deixa<br />
l’Ajuntament a mans d’un govern de tres<br />
colors. Hem parlat amb els líders de tots els<br />
partits perquè ens expliquin què n’opinen.<br />
La cap de CiU, Cristina Xatart diu que<br />
el pacte arriba ara perquè “era el moment<br />
de fer-ho, tant per el país com per el poble”<br />
i explica que s’han marcat dos grans objectius:<br />
“ajudar el president Mas a treballar<br />
per poder celebrar la consulta, lluitar pel<br />
sí a la independència i consolidar l’espai<br />
d’entesa amb els regidors que ja eren al<br />
govern”. Francisco considera que el pacte<br />
“no és fruit d’un moment, sinó d’un any de<br />
contactes i d’una inflexió de CiU envers el<br />
govern”.<br />
Després de les primeres setmanes de<br />
feina conjunta, Francisco creu que “les<br />
precaucions que tots plegats podíem tenir<br />
respecte dels altres, es transformaran en<br />
qüestió de dies en confiança i ganes de treballar<br />
en equip”. Xatart diu que “hi ha hagut<br />
molt bona entesa des del principi” i explica<br />
que ella continua amb la mateixa dedicació<br />
parcial que ja tenia.<br />
Treballar pel referèndum, però sense<br />
concretar com<br />
Malgrat que el document del pacte recull<br />
aquests objectius de caire nacional, en el<br />
del programa no s’explica cap actuació<br />
concreta en aquest sentit. Xatart troba<br />
que amb la declaració d’intencions ja queda<br />
clar, i Francisco diu que “és del tot incert<br />
què haurem d’afrontar aquest pròxim any i<br />
mig: tant pot ser que res no canviï, com que<br />
arribem a una situació de xoc amb l’Estat<br />
espanyol i que s’hagin de prendre decisions”.<br />
L’alcalde posa per exemple el cas que<br />
el govern espanyol decidís deixar de traspassar<br />
diners als municipis catalans i creu<br />
que “incorporar el màxim de sensibilitats<br />
possibles al govern és positiu per si arriben<br />
moments com aquest”.<br />
El pacte recull la<br />
llibertat de vot dels<br />
regidors en els assumptes<br />
extramunicipals<br />
El PSC, un soci incòmode<br />
L’única regidora del govern que hagués<br />
preferit no signar el pacte és Glòria Mans,<br />
la regidora de Serveis Socials, Equitat i<br />
Emprenedoria, Sanitat i Ocupació i única<br />
representant del PSC a l’Ajuntament: “Si<br />
hagués estat només a les meves mans, jo<br />
hagués acabat tal i com estàvem”. Considera<br />
que “sempre és més difícil posar-se<br />
d’acord tres que dos”, tot i que recalca que<br />
“tots els grups tenim bona predisposició”.<br />
Mans explica que l’única condició que<br />
va posar per pactar va ser de mantenir les<br />
responsabilitats que tenia perquè “si inicies<br />
projectes en unes àrees, vols acabar-los”.<br />
Ara bé, el pacte també recull la llibertat de<br />
vot dels regidors en els assumptes extramunicipals.<br />
En un annex al pacte es concreta<br />
que els regidors del govern votaran<br />
de manera conjunta tret d’aquells assumptes<br />
“en què afecti conviccions ideològiques,<br />
morals o religioses individuals i en aquells<br />
altres que així es determini”. I en aquest<br />
sentit, Mans diu: “com ja és sabut, el PSC<br />
no està per la independència, defensem un<br />
model d’estat federal. A mi em trobaran<br />
per treballar pel poble, tot el que sigui supramunicipal<br />
ho hem de lluitar en un altre<br />
àmbit”.<br />
11
ACTUALITAT<br />
Glòria Mans (PSC), Andreu Francisco (ERC-SxA) i Cristina Xatart (CiU).<br />
El regidor del Partit Popular, Javier Berzosa,<br />
creu que la regidora socialista es<br />
trobarà incòmoda “ja que el PSC finalment<br />
s’ha definit com un partit constitucionalista<br />
que rebutja la celebració d’un<br />
referèndum”. En canvi, Xatart diu que no<br />
hi ha cap inconvenient perquè “la seva<br />
portaveu ha dit que estan per la consulta”.<br />
Francisco pensa que comptar amb el<br />
suport del PSC és “molt millor” perquè<br />
“nosaltres tenim responsabilitats sobre<br />
la ciutadania i com més representatius<br />
som, millor”.<br />
Pocs canvis al cartipàs<br />
Malgrat la incorporació dels tres regidors<br />
de CiU, Xatart és l’única que s’encarrega<br />
d’una regidoria: la recent creada Promoció<br />
d’Alella que substitueix la de Turisme<br />
que ocupava Isabel Nonell (ERC). Xatart<br />
diu que els seus dos companys al consistori<br />
no podien assumir responsabilitats<br />
ara com ara: “En Vicenç Llorca té molta<br />
responsabilitat professional i ara mateix<br />
no podia acceptar més càrrega de feina,<br />
i la Rosa Rubio primer ha de situar-se<br />
dins l’Ajuntament. D’aquí uns mesos no<br />
descartem que assumeixi alguna responsabilitat”.<br />
Marzo (Gd’A):<br />
“fa un any llarg que CiU<br />
no actua com a oposició”<br />
La cap de llista de CiU explica que han<br />
hagut de renunciar a unes poques demandes.<br />
En canvi, una de les condicions que<br />
sí que recull el pacte és que Xatart ocupi<br />
la primera tinença d’alcaldia i s’asseguri la<br />
seva “màxima presència pública al costat<br />
de l’alcalde”. Xatart creu que això és important<br />
“per fer visible la nostra presència<br />
en el govern”.<br />
Una oposició de tres regidors<br />
Sense CiU, a l’oposició hi queden només<br />
tres regidors. Berzosa, el regidor del PP,<br />
diu que aquest és un pacte que no tocava<br />
perquè “posa tots els veïns d’Alella en la<br />
clàusula de la independència de Catalunya,<br />
tot i que no tots ho volen així”.<br />
La cap de Gent d’Alella (Gd’A), Mercè<br />
Marzo, troba que tot plegat no suposa cap<br />
gran canvi perquè “ja fa un any llarg que<br />
CiU no actua com a oposició”. A més, valora<br />
que el pacte és una bona notícia per al<br />
seu partit “perquè ara estem més a prop de<br />
poder dialogar amb el govern: tenim una<br />
bona relació amb CiU i el PSC”.<br />
El pacte provoca l’enuig d’Unió<br />
Qui es mostra més sorprès amb l’anunci<br />
del pacte és Benjamí Izquierdo, el president<br />
local d’Unió Democràtica de Catalunya<br />
(UDC): “Per la sort d’haver estat regidor,<br />
estava assabentat de les negociacions, però<br />
des del moment que vaig deixar de ser-ho,<br />
12
ACTUALITAT<br />
ningú d’Unió en va saber res més. Ho vam<br />
saber pel Facebook de la Revista Alella”.<br />
La signatura del nou pacte de govern<br />
va tenir lloc el 31 d’octubre al matí, en un<br />
acte a Can Lleonart. Aquell mateix vespre<br />
va ser el primer en què es va celebrar un<br />
ple sense el regidor Izquierdo, que des del<br />
juliol va decidir renunciar al càrrec per<br />
motius personals. Tot i això, tant l’alcalde<br />
com Xatart afirmen a la revista Alella que<br />
el pacte s’hagués tirat endavant si Izquierdo<br />
continués de regidor. “S’hagués fet de la<br />
mateixa manera i amb la mateixa intenció”<br />
assegura Xatart, “no és cert que Unió no<br />
en sàpigues res, el regidor sortint va estar<br />
informat fins al setembre de cadascuna de<br />
les passes que s’anaven fent”.<br />
Izquierdo (UDC):<br />
“si Unió hagués participat<br />
de les negociacions, no<br />
s’hagués acceptat només<br />
una cartera”<br />
Izquierdo explica el seu enuig: “Vaig presentar<br />
un informe a Unió. Llavors, la Cristina<br />
Xatart em va trucar una hora abans de<br />
signar, fruit de rebre pressions provinents<br />
de nivell nacional. Em va dir que faríem<br />
un assemblea, però des de llavors no en sé<br />
res més”. Izquierdo també assegura que “si<br />
Unió hagués participat de les negociacions,<br />
les condicions serien diferents: no s’hagués<br />
acceptat només una cartera”.<br />
Marzo és l’única d’entre els contactats<br />
que recalca la pèrdua que suposa que Unió<br />
desapareixi del consistori.<br />
Més enllà de les fronteres municipals<br />
L’exregidor d’Unió no és l’únic que ha parlat<br />
de l’acord de govern amb representats de<br />
nivell nacional. Mans diu que en va parlar<br />
amb la junta de la federació del PSC i “no<br />
hi van posar cap mena de trava”. Francisco,<br />
que forma part directament de l’executiva<br />
d’ERC, diu que ha rebut el recolzament per<br />
tirar endavant el pacte.<br />
Xatart també n’ha parlat amb el seu<br />
partit, CiU, i espera que “l’exemple d’Alella<br />
s’estengui, sobretot a les màximes institucions<br />
del país”. Precisament, Francisco<br />
diu que “al Maresme s’ha creat un moviment<br />
de consolidació en aquesta línia: a<br />
Arenys de Munt aquest estiu hi va haver<br />
una moció de censura que va permetre<br />
una coalició govern entre ERC, CiU i PSC,<br />
i a Teià ha passat quelcom semblant recentment”.<br />
Com afectarà el pacte a les pròximes<br />
eleccions<br />
Els canvis a l’Ajuntament fan que hom es<br />
pregunti què passarà a les pròximes eleccions<br />
municipals previstes per al maig<br />
del 2015. Des d’Unió, Izquierdo creu que<br />
l’episodi mostra que la relació entre ells i<br />
Convergència no passa per un bon moment.<br />
Tot i això, declara que parlar de les llistes<br />
electorals és prematur. Xatart considera<br />
que “les coses han anat com havien d’anar<br />
i si ha faltat diàleg no ha estat pas per part<br />
nostra”. De cara a 2015, la líder convergent<br />
diu: “hi ha moments que em sembla que és<br />
millor que anem junts i altres que millor si<br />
anem separats”.<br />
Qui té més clar com afrontarà els<br />
comicis del 2015 és la regidora de Gd’A,<br />
Mercè Marzo: “El nostre objectiu és presentar-nos<br />
com una alternativa. Tothom<br />
sap que el pròxim govern serà o bé d’ERC<br />
amb CiU, encara que es presentin en llistes<br />
separades, o bé de Gd’A amb una altra<br />
força”.<br />
Què hi guanya o què hi<br />
perd Alella amb el nou<br />
pacte de govern<br />
Andreu Francisco<br />
Alcalde. ERC<br />
Alella guanya un govern més fort, més<br />
plural i amb una capacitat de presa de<br />
decisions encara més representativa de la<br />
ciutadania.<br />
Cristina Xatart<br />
Cap de llista de CiU, presidenta de CDC<br />
Els alellencs hi guanyen perquè tirarem<br />
endavant els projectes que estaven plantejats<br />
en el nostre programa, alhora que<br />
es consideraran els que ja estava duent a<br />
terme el govern anterior.<br />
Mercè Marzo<br />
Gent d’Alella<br />
El poble d’Alella perd representativitat.<br />
A més, aquest serà un govern molt bolcat<br />
en l’agenda nacional i això anirà en<br />
detriment de la gestió del dia a dia dels<br />
interessos locals.<br />
Javier Berzosa<br />
PP<br />
Alella no hi guanya pas res, penso que<br />
aquest pacte tracta qüestions que no són<br />
municipals en cap cas. Tot plegat només<br />
generarà despeses, no només perquè<br />
s’ha augmentat el nombre de regidors,<br />
sinó perquè es poden arribar a gastar<br />
diners en qüestions que van més enllà de<br />
les competències municipals.<br />
Glòria Mans<br />
PSC<br />
Hi guanya la suma de les tres formacions,<br />
el fet d’anar tots a la una. Al meu parer,<br />
fins al moment ja treballàvem molt bé,<br />
ara bé la incorporació de CiU pot aportar<br />
un nou aire i noves idees.<br />
Mercè Marzo (Gent d’Alella).<br />
Javier Berzosa (Partit Popular).<br />
13
ACTUALITAT<br />
Onada de robatoris<br />
a Mas Coll, Nova Alella<br />
i Can Comulada<br />
La primera setmana de novembre es produeixen fins a 11 robatoris a alguns<br />
dels nuclis alellencs més propers al bosc. Els lladres, que no són violents, entren<br />
quan no hi ha ningú i s’emporten els objectes que troben a la vista.<br />
AGNÈS CÉSPEDES<br />
Una finestra entreoberta, una alarma desconnectada,<br />
una porta de balcó sense la balda<br />
passada... són alguns dels descuits que els lladres<br />
van aprofitar entre el 4 i l’11 de novembre<br />
per entrar a algunes cases dels nuclis de Mas<br />
Coll, Nova Alella i Can Comulada. Al capvespre,<br />
vigilant si hi havia llums encesos o no,<br />
esperaven que no hi hagués ningú a les llars<br />
que s’havien marcat com a objectiu, i segurs de<br />
no trobar-hi cap persona, escalaven cap al que<br />
havien detectat com un accés fàcil, i des d’allà<br />
entraven als habitatges. De manera ràpida, en<br />
accions de no gaires minuts, s’emportaven<br />
tots aquells objectes de valor que trobaven a<br />
l’abast: petits aparells electrònics, mòbils, alguna<br />
joia, diners... i fugien cap al bosc.<br />
Aquest ha estat el modus operandi de la<br />
banda d’entre 3 i 4 membres que durant els<br />
primers dies de novembre va cometre fins<br />
a 11 robatoris a Alella i que es creu que és<br />
la mateixa que havia actuat també a Tiana<br />
abans de l’estiu. Es considera que no són lladres<br />
violents, ja que quan detecten la presència<br />
d’algú fugen ràpidament, fins i tot deixant<br />
enrere el que han agafat si és necessari, i tampoc<br />
estan especialitzats, ja que no busquen<br />
cap botí específic.<br />
Per terra i aire<br />
És per aquesta raó que avisats la Policia Local<br />
i Mossos d’Esquadra, el mateix dia 6 de<br />
novembre els Mossos van establir un dispositiu<br />
anomenat Sol Rogent, consistent en fer<br />
“un patrullatge mòbil intensiu”, tant d’agents<br />
uniformats com d’altres de paisà. “L’objectiu<br />
és, d’una banda, fer una activitat preventiva<br />
i, de l’altra, reactiva en el cas que siguin detectats”,<br />
remarca Bonaventura Comas, cap<br />
de la Comissaria dels Mossos d’Esquadra a<br />
Premià de Mar.<br />
D’aquesta acció policial en va destacar<br />
l’ús d’un helicòpter que durant uns dies va<br />
sobrevolar de manera reiterada els nuclis<br />
afectats pels robatoris. “Dins l’actuació general<br />
des Mossos, tenim un helicòpter que,<br />
aquells mateixos dies i per a un dispositiu<br />
més general que treballa sobre el Maresme i<br />
el Vallès, estava a la zona d’Alella, i vam aprofitar<br />
l’avinentesa perquè ens donés suport en<br />
DES DELS MOSSOS<br />
S’ACONSELLA ALS VEÏNS<br />
QUE TANQUIN BÉ FINESTRES<br />
I BALCONS<br />
la recerca d’aquests lladres que havien actuat<br />
aquí”, concreta l’Inspector Comas. “La mitjana<br />
de resposta que tenim entre que sona una<br />
alarma i arribem és de 12 minuts, però quan<br />
aquestes persones s’escapen per zona boscosa<br />
i de nit, ens és difícil fer seguiment des<br />
de terra. Des de l’helicòpter es compta amb<br />
un focus i una càmera tèrmica que permeten<br />
detectar un cos en la foscor”.<br />
Un cop els robatoris han cessat i l’helicòpter<br />
ha marxat, el dispositiu “segueix actiu”,<br />
com ens va confirmar el cap dels Mossos, i ho<br />
estarà encara unes quantes setmanes més. Per<br />
a dur-lo a terme, Bonaventura Comas apunta<br />
que es compta “amb la col·laboració de la<br />
Policia Local, tant d’Alella com de Tiana, i els<br />
serveis regionals d’ordre públic, a més dels<br />
serveis administratius que segueixen la investigació.<br />
Una investigació que, “gràcies a la collaboració<br />
dels veïns, va endavant. La línia és<br />
bona i tard o d’hora cauran”, assegura, malgrat<br />
que “encara és aviat per poder imputar aquests<br />
delictes a qui nosaltres pensem que són”.<br />
Tot i així, els robatoris van a la baixa<br />
Malgrat l’alarma creada per aquest seguit de<br />
robatoris ocorreguts recentment, aquest tipus<br />
de delictes ha anat en clar descens els últims<br />
anys. Així, aquest any 2013 només s’havien<br />
produït 20 robatoris –o intents de robatoriabans<br />
d’aquesta onada, que n’ha fet augmentar<br />
la suma fins als 31. L’Any 2012 en van ser<br />
només 21, mentre que l’any 2011 van ser 44<br />
les llars en les quals s’hi va robar o es van<br />
intentar fer-ho.<br />
Des dels Mossos s’aconsella als veïns<br />
posar el màxim de dificultats per a què els<br />
lladres accedeixin a les seves llars, assegurant-se<br />
de tancar bé finestres, balcons i terrasses.<br />
També suggereixen deixar els llums<br />
encesos o la utilització de temporitzadors<br />
de llum per fer creure als que puguin estar<br />
vigilant la seva casa que hi ha algú a dins,<br />
i connectar sempre les alarmes, encara que<br />
se surti a fer un encàrrec de pocs minuts. En<br />
última instància, “en el cas que algú sigui a<br />
casa i detecti la presència d’intrusos, no s’hi<br />
ha d’enfrontar mai i els ha de donar una via<br />
de fugida, alhora que seria bo que intentessin<br />
recordar els seus trets físics per explicar-los<br />
posteriorment a la policia”, apunta Comas, qui<br />
ofereix la col·laboració dels Mossos per fer<br />
xerrades a totes aquelles associacions de veïns<br />
que li ho requereixin per a aclarir dubtes<br />
i explicar-los com actuar.<br />
Cases okupades<br />
Paral·lelament a aquests robatoris, els veïns<br />
de Mas Coll han vist com recentment<br />
han estat ocupades il·legalment dues cases<br />
del seu nucli. La Policia Local i els Mossos<br />
d’Esquadra ja estan al cas d’aquest fet,<br />
n’estan fent el seguiment oportú i duent<br />
a terme les actuacions pertinents, però es<br />
troben ara pendents dels processos judicials<br />
necessaris per poder executar el seu<br />
desallotjament.<br />
15
ACTUALITAT<br />
Els tres<br />
peus<br />
del gat<br />
l’Ajuntament i Adana encaren<br />
la gestió de les colònies de gats<br />
Un dels gats de la colònia que hi ha al costat de l’Escorxador.<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
ARIADNA GUASCH<br />
Expliquen que, a l’Edat Mitja, la Inquisició<br />
va exterminar bona part de la població de<br />
gats per la creença que aquests felins eren la<br />
reencarnació del diable. Hi ha teories històriques<br />
que sostenen que aquest fet va afavorir<br />
la propagació d’epidèmies, com la pesta que<br />
va assolar Europa i Àsia l’any 1350.<br />
Actualment, i lluny de creences religioses,<br />
la presència de gats a diferents municipis<br />
catalans s’ha convertit en un tema<br />
que està damunt la taula de totes les parts<br />
implicades: veïns, administració i associacions<br />
protectores d’animals. En els últims 5<br />
anys, el nombre de gats abandonats a Alella<br />
ha augmentat considerablement i, en aquest<br />
sentit, totes les parts afectades han posat fil<br />
a l’agulla per gestionar aquesta situació.<br />
La tasca d’ADANA<br />
Què passa amb tots aquests gats Per què<br />
se’ls dóna menjar Com puc fer que no entrin<br />
a casa No se’n poden anar a una altra<br />
banda I un llarg etcètera de preguntes que<br />
han anat responent persones que es veuen<br />
afectades per la presència de gats en<br />
diferents punts del municipi d’Alella. Des<br />
d’ADANA, Associació per a la Defensa dels<br />
Animals i la Natura d’Alella, informen de<br />
la tasca que duen a terme per gestionar<br />
aquesta situació, a l’hora que recorden que<br />
la seva feina és acollir gossos a la protectora,<br />
tenir-ne cura i buscar-los famílies que<br />
puguin adoptar-los, a més de col·laborar<br />
amb l’Ajuntament en l’atenció als animals<br />
abandonats, perduts o atropellats. ADANA<br />
es va constituir l’any 2000, i actualment<br />
compta amb 18 voluntaris que duen a terme<br />
diferents tasques. Una d’elles “i a més,<br />
desagraïda”, tal com informen Ana Klunker,<br />
SEGONS ADANA,<br />
“LES COLÒNIES DE GATS<br />
ES FORMEN SOLES<br />
I DE MANERA NATURAL”<br />
presidenta d’ADANA, i Manel Julià, voluntari<br />
de l’associació, és la d’esterilitzar els gats<br />
abandonats. Fer aquesta feina de manera<br />
altruista es fonamenta en el respecte pels<br />
animals, en la consciència i en el coneixement<br />
sobre la manera de garantir-los una<br />
vida digna. Tal com informen des d’ADA-<br />
NA, les colònies de gats es formen soles i<br />
de manera natural, i corroboren amb dades<br />
l’abast de les tasques que duen a terme<br />
per controlar les colònies. En aquest sentit,<br />
durant el 2013 s’han esterilitzat 70 gats, i<br />
això, a 31 d’agost, ha comportat un cost de<br />
4.170 euros, que han assumit des de l’Associació,<br />
que en aquests moments compta<br />
amb 110 socis. Així mateix, informen que<br />
amb el control de les colònies i amb l’esterilització<br />
de gats, s’eviten baralles i miols, i<br />
que amb el fet de proporcionar-los menjar,<br />
s’evita que els gats rebentin escombraries.<br />
En aquest sentit, sempre s’evita donar-los<br />
menjar orgànic, i adquirir el pinso sec els ha<br />
comportat un cost addicional de 2000 euros.<br />
Una altra vessant d’aquesta feina és la<br />
de practicar l’eutanàsia a un gat quan està<br />
malalt. D’aquesta manera, s’ha aconseguit<br />
que, en l’últim any i mig, s’hagi eradicat la<br />
propagació de malalties entre aquests felins.<br />
Conscients que la presència de gats pot<br />
provocar prejudicis als veïns, recorden que<br />
en un lloc on hi ha gats, no hi ha rates, ni ratolins,<br />
i defensen que les colònies representen<br />
una bona solució perquè es garanteix el<br />
control d’aquests animals, al mateix temps<br />
que se’ls garanteix una vida digna.<br />
Tot i així, la presència de colònies de<br />
gats en terrenys privats és motiu de conflicte<br />
entre els protectors dels animals i<br />
els propietaris, que en el millor dels casos,<br />
presenten queixes a l’Ajuntament i mani-<br />
16
ACTUALITAT<br />
festen la seva impotència davant d’aquesta<br />
situació, que no els és agradable. En el pitjor<br />
dels casos, procedeixen a enverinar-los,<br />
provocant així un sofriment innecessari a<br />
l’animal, a més d’ocasionar un risc per a les<br />
persones que poden patir les conseqüències<br />
de tenir contacte amb el verí, que no desapareix<br />
fàcilment.<br />
ELS VEÏNS AFIRMEN QUE<br />
“SI NO TINGUESSIN MENJAR,<br />
MARXARIEN”<br />
Colònies municipals<br />
Davant la presència de gats i de colònies<br />
de gats en terrenys particulars, els propietaris,<br />
els veïns afectats i ADANA coincideixen<br />
en demanar la intervenció de l’Ajuntament<br />
d’Alella, que ha incorporat la gestió<br />
d’aquesta situació en l’ordre d’actuacions.<br />
En aquest sentit, Marc Almendro, regidor<br />
de Medi Ambient, informa que fa més d’un<br />
any que s’està treballant per trobar solucions<br />
que resolguin aquesta problemàtica.<br />
Per això, es va dur a terme la tasca d’identificar<br />
quina era la situació real dels gats a<br />
Alella, quantes colònies hi havia, així com<br />
el nombre de gats que hi havia en cadascuna<br />
d’elles. Tot i la “volatilitat de les dades,<br />
fruit de la dificultat de portar un control<br />
permanent sobre l’estat actual de les colònies”,<br />
tal com informa Marc Almendro, es<br />
va poder determinar l’existència d’11 colònies<br />
i la presència d’uns 100 gats aproximadament,<br />
tot i que tant des d’ADANA com<br />
des de Consistori, asseguren que el nombre<br />
de gats és superior. Des de l’Ajuntament, i<br />
amb la col·laboració d’ADANA, estan treballant<br />
per dibuixar un escenari on el control<br />
dels gats estigui garantit. En aquest context,<br />
es posarà en marxa una prova pilot,<br />
que consistirà en un dur a terme un seguit<br />
d’actuacions, que passen per poder triar<br />
els terrenys municipals adequats, preferiblement<br />
en espais verds. En aquestes colònies<br />
municipals, es construirà un espai<br />
a base de tubs de formigó perquè els gats<br />
puguin aixoplugar-se, sempre garantint les<br />
normes de seguretat; també es col·locaran<br />
unes bústies en què el menjar quedi alçat<br />
de terra, i un cartell informatiu per indicar<br />
que aquella és una colònia de l’Ajuntament.<br />
Aquestes proves pilot s’aplicaran a dues colònies,<br />
a la de Can Rull i a la del Canonge.<br />
Marc Almendro també avança que s’està<br />
treballant en la redacció d’un conveni amb<br />
ADANA sobre la gestió dels gats abandonats,<br />
tal com ja existeix amb la població de<br />
gossos. L’associació corrobora que tenir un<br />
conveni concret en aquest cas, els facilitaria<br />
la feina i els permetria tirar endavant<br />
amb l’àrdua tasca de l’esterilització, així<br />
com fer front a les elevades despeses que<br />
això implica; per tot això, també fan una<br />
crida i animen la població a col·laborar en<br />
l’atenció als animals abandonats.<br />
Parlem amb veïns del centre del poble<br />
que es veuen afectats per la presència de<br />
gats dins de casa seva i constaten la necessitat<br />
de fer alguna cosa perquè els felins<br />
marxin de la zona. “Si no tinguessin<br />
menjar, marxarien”. En aquest sentit, tal<br />
com informen des de l’Ajuntament i des<br />
d’ADANA, el trasllat de les colònies no és<br />
ràpid i “cal estudiar cada colònia de manera<br />
individual”, tal com confirma Marc<br />
Almendro.<br />
Ell mai no ho faria<br />
Uns i altres reflexionen al voltant de com ha<br />
evolucionat la presència d’animals abandonats<br />
als carrers dels municipis. I constaten<br />
que un dels fets que ha dificultat la gestió<br />
del col·lectiu de gats és que són animals inofensius.<br />
“Ningú no s’espanta quan veu un gat<br />
pel carrer”, informen les parts implicades, en<br />
canvi, avui dia, pràcticament ja no es veuen<br />
gossos circulant lliurament sense cap persona<br />
responsable. I és que davant la possibilitat<br />
de patir atacs, mossegades o malalties<br />
com la ràbia, totes les administracions van<br />
engegar grans campanyes de sensibilització<br />
en la tinença de gossos. És ben recordat per<br />
tothom l’anunci de televisió l’eslògan del qual<br />
apel·lava directament als amos dels gossos:<br />
“No l’abandonis. Ell mai no ho faria”. A poc<br />
a poc, aquest tipus de missatges han anat<br />
calant en la societat, tot i així, l’abandonament<br />
d’animals encara és una realitat, especialment<br />
amb els gats. En aquest sentit, les<br />
administracions i associacions com ADANA<br />
treballen cada dia per fomentar la tinença<br />
responsable d’animals i gestionar la presència<br />
d’animals abandonats. Recentment, el<br />
Consell Comarcal del Maresme juntament<br />
amb el Centre d’Atenció d’Animals Domèstics<br />
de Companyia del Maresme, fan campanya<br />
per seguir sensibilitzant la societat sobre<br />
la importància de responsabilitzar-se de les<br />
pròpies mascotes, que es valori què significa<br />
tenir-ne una, i recomanen la via de l’adopció<br />
a l’hora d’adquirir-ne una. El CAAD Maresme<br />
ofereix els seus serveis als municipis d’Alella,<br />
Argentona, Malgrat de Mar, Montgat,<br />
Òrrius, Pineda de Mar, Premià de Mar, Sant<br />
Andreu de Llavaneres, Santa Susanna, Sant<br />
Cebrià de Vallalta, Sant Iscle de Vallalta, Tiana<br />
i Tordera.<br />
Dos gats menjant a la seva colònia del carrer Tramuntana.<br />
YUYA PEREÑA<br />
La colònia de l’Escorxador, al costat de la Policia Local.<br />
YUYA PEREÑA<br />
17
ACTUALITAT<br />
Associació Asperger<br />
del Maresme<br />
La institució que dóna servei als afectats de la síndrome d’Asperger<br />
al Maresme treballa des de la seva seu a Alella<br />
Judith Garganté i Mª Carmen Rodríguez, psicòloga i presidenta de l’Associació Asperger del Maresme.<br />
ALBA CÉSPEDES<br />
L’accés a la informació a través d’Internet i<br />
les moltes campanyes de sensibilització organitzades<br />
per diverses associacions, han<br />
facilitat que en els últims anys moltes malalties<br />
i trastorns siguin de mica en mica més<br />
coneguts. Un d’ells és la síndrome d’Asperger.<br />
L’Associació Asperger del Maresme, amb la<br />
presidenta Mª Carmen Rodríguez i la psicòloga<br />
Judith Garganté al capdavant, treballa<br />
activament des d’Alella per a què cada dia siguin<br />
més els coneixedors d’aquest trastorn,<br />
ajudant així a la comprensió i rehabilitació<br />
dels seus afectats.<br />
La síndrome d’Asperger<br />
Sovint definida popularment com un tipus<br />
d’autisme, la síndrome d’Asperger és un trastorn<br />
neurològic que afecta bàsicament tres<br />
àrees de la personalitat: la interacció social,<br />
la comunicació –tan verbal com no verbal–<br />
i la inflexibilitat cognitiva o, dit d’una altra<br />
manera, l’alteració en conductes repetitives.<br />
La sospita que un infant pot patir síndrome<br />
d’Asperger sorgeix quan, en etapa de parvulari,<br />
es detecta una manca de socialització<br />
i proximitat amb altres nens, demostrada en<br />
un aïllament constant en els espais i estones<br />
d’oci. A més a més, s’hi sumen altres característiques<br />
com, per exemple, la incomoditat en<br />
el contacte físic, l’evitació de creuar la mirada<br />
amb l’interlocutor i la manca de comprensió<br />
de les pròpies emocions i les dels altres.<br />
Un altre aspecte alterat en les persones<br />
afectades d’aquesta síndrome és el llenguatge<br />
i la comunicació, en la qual es presenten<br />
dèficits en el manteniment d’una conversa,<br />
sovint amb un llenguatge pedant i excessivament<br />
formal, sense dobles sentits i de vegades<br />
amb l’ús de tecnicismes, sent monotemàtic i<br />
sense respectar els torns de paraula. Aquesta<br />
deficiència també els dificulta la comprensió<br />
del llenguatge no verbal, com ara expressions<br />
facials i postures corporals, i la correcta assimilació<br />
de gestos típics de la interacció social,<br />
com per exemple, el significat d’una abraçada.<br />
Finalment, en referència a la inflexibilitat<br />
cognitiva, els afectats de síndrome d’Asperger<br />
demostren un interès obsessiu per un o diferents<br />
temes, com els dinosaures, els trens o<br />
l’egiptologia, sent aquests repetitius en la seva<br />
conducta i discurs lingüístic.<br />
No obstant això, les persones que pateixen<br />
aquesta síndrome sovint tenen unes capacitats<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
intel·lectuals elevades i, si se’ls diagnostica<br />
des de petits i no hi ha altres trastorns associats,<br />
amb un correcte seguiment i tractament<br />
terapèutic hi ha moltes possibilitats d’èxit en<br />
la reconducció d’aquestes dificultats socials<br />
i de comunicació, assolint així l’autonomia<br />
personal.<br />
L’Associació Asperger del Maresme<br />
Fundada per la unió de sis famílies amb afectats<br />
per aquest trastorn neurològic, l’Associació<br />
Asperger del Maresme va néixer l’octubre<br />
de 2008 a Alella, com a filla de l’Associació<br />
Asperger de Catalunya, per tal de donar proximitat<br />
als afectats residents al Maresme i a<br />
les seves famílies. L’associació se centra en<br />
oferir a aquestes famílies un acompanyament<br />
per part de professionals que, a la vegada, vetllen<br />
per la protecció d’aquests afectats que<br />
necessiten una intervenció adequada en les<br />
etapes infantil i adolescent, així com també<br />
adulta.<br />
Amb una clara tendència de creixement<br />
en socis i la imminent inauguració d’un local<br />
a Mataró, l’Associació Asperger del Maresme,<br />
que compta amb un equip de 3 psicòlogues i<br />
8 voluntaris, organitza diverses activitats enfocades<br />
d’una banda als propis afectats, com<br />
són les teràpies individuals i de grup, l’esplai<br />
i el casal d’estiu, i d’altra banda, a les famílies<br />
i als professionals del camp de l’educació. Per<br />
a aquests últims, la intervenció i comprensió<br />
dels quals és molt important per al correcte<br />
desenvolupament social d’un infant o un<br />
adolescent amb aquest trastorn, l’Associació<br />
ofereix xerrades i tallers en els quals s’exposen<br />
les característiques de la síndrome i es<br />
faciliten eines per la correcta interacció amb<br />
un alumne afectat d’Asperger.<br />
Entre les perspectives de futur, que en són<br />
moltes, l’associació vol potenciar la participació<br />
activa de les entitats del poble. A Alella,<br />
l’esplai Guaita’l és l’entitat més involucrada<br />
en les accions de l’associació, i també és<br />
cada vegada més present la col·laboració de<br />
les escoles, sobretot a nivell de comprensió<br />
d’aquesta síndrome, fet fonamental per a què<br />
els seus afectats siguin acceptats i degudament<br />
tractats.<br />
18
ACTUALITAT<br />
Intercanvi educatiu<br />
a l’INS Alella<br />
Inscrits en el programa Comenius, actualment quatre alumnes de Martinica<br />
estudien a Alella<br />
Els quatre alumnes de Martinica, somrients al davant de l’INS Alella.<br />
JORDI ALBALADEJO<br />
Al llarg d’un trimestre, quatre alumnes de<br />
Martinica, departament francès d’ultramar,<br />
realitzen un programa d’intercanvi a l’Institut<br />
d’Alella. A finals de gener clouran la seva estada<br />
i se’n tornaran a l’illa caribenya acompanyats<br />
de quatre alumnes de l’Institut alellenc<br />
que hi romandran també tres mesos.<br />
Amb la coordinació de la professora Maria<br />
Rosa Estadella i acollits per quatre famílies<br />
alellenques amb els seus respectius “germans”<br />
també estudiants de l’Institut, Juliette<br />
Mérit, Maureen Eustache, Celine Letchimy i<br />
Tommy Catorc, porten a terme un “Erasmus”<br />
a nivell d’Educació Secundària. És el programa<br />
europeu Comenius. El nom fa referència<br />
a John Amós Comenius, pedagog txec que<br />
al segle XVII va destacar la importància de<br />
l’aprenentatge de les llengües.<br />
El programa el segueixen diferents estats de<br />
la Unió Europea: Espanya, França (Martinica),<br />
Alemanya, Txèquia, Turquia, Romania, Portugal<br />
(Açores) i Grècia, afavorint la mobilitat educativa<br />
individual i la cooperació entre institucions<br />
docents. La tria dels alumnes participants<br />
es fonamenta en la feina feta a classe, la seva<br />
maduresa, l’historial disciplinari i un sorteig.<br />
Els estudiants del programa reben finançament<br />
pel cost del viatge i una petita aportació<br />
econòmica per l’estada. En els desplaçaments<br />
més cars, un percentatge és aportat<br />
per les respectives famílies. En el cas de<br />
l’Institut d’Alella, els alumnes del Comenius<br />
desenvolupen un currículum a mida, amb<br />
classes compartides de quart d’ESO i primer<br />
i segon de batxillerat, amb les següents matèries:<br />
castellà, anglès, història, història de<br />
l’art, economia, literatura i, per part d’una de<br />
les alumnes, llatí i grec; i es reincorporaran<br />
al seu sistema d’educatiu una vegada tornin<br />
al seu lloc d’origen.<br />
“L’experiència està sent molt positiva, tot i<br />
que comporta molt de treball burocràtic amb<br />
el Ministeri d’Educació i la UE, que s’afegeix<br />
a la tasca docent pròpia”, subratlla Maria<br />
Rosa Estadella. Els quatre alumnes també<br />
valoren molt bé la vivència de l’intercanvi,<br />
especialment “la bona acollida que han rebut<br />
i el fet d’aprendre a viure diferent del seu<br />
lloc d’origen”. Coincideixen també a valorar<br />
el programa Comenius “com una oportunitat<br />
per sentir-se més francesos en viatjar a Europa”.<br />
Altres quatre companys seus estan fent<br />
l’intercanvi a Txèquia.<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
Els alumnes de Martinica -expliquen- estan<br />
acostumats a realitzar diferents intercanvis<br />
formatius: han viatjat a França i l’any passat,<br />
per exemple, alguns van visitar Nova York<br />
una setmana. Tanmateix, expliquen que els<br />
agrada més Barcelona perquè “la gent és<br />
més oberta, la ciutat és bonica, hi ha vida als<br />
carrers i moltes botigues”. Fa poc han anat<br />
d’excursió al Museu Nacional d’Art de Catalunya<br />
i al CaixaForum, i properament visitaran<br />
la Ciutat romana de Tàrraco. També amb<br />
els seus “germans” i les respectives famílies<br />
alellenques preveuen poder anar a esquiar<br />
aquest hivern, una activitat “insòlita” per a<br />
ells, com el fet de patinar que ja han pogut<br />
practicar a la pista de la plaça Catalunya.<br />
S’expressen en castellà amb gran fluïdesa,<br />
també en anglès, llengua de relació amb<br />
la seva coordinadora, entre ells parlen en<br />
francès, a més de conèixer el crioll propi de<br />
Martinica. Es sorprenen “del baix nivell de<br />
conversa en anglès dels estudiants d’aquí”,<br />
i pensen que “viatjant és la millor manera<br />
d’aprendre les llengües a més de tenir una<br />
actitud oberta”.<br />
Valoren Alella “com un lloc molt tranquil<br />
i bonic enmig d’un paisatge verd” i més enllà<br />
de compartir classes i quotidianitat amb els<br />
seus “germans”, cada vegada més van relacionant-se<br />
amb altres companys. Pensen que<br />
els alumnes de l’Institut que vagin a Martinica<br />
al gener “tot i la diferència cultural, s’adaptaran<br />
bé perquè la gent d’allà és oberta i està<br />
acostumada als intercanvis”. Els ha sorprès,<br />
més que l’arribada del fred -que també– ja que<br />
no el coneixen a l’illa caribenya, un aspecte<br />
social: “com es viu amb intensitat l’independentisme<br />
respecte l’Estat espanyol” ja que ells<br />
“són un departament francès amb un règim<br />
especial que respecta les seves arrels caribenyes<br />
i africanes, i mig franceses”.<br />
Les seves experiències a l’Institut d’Alella,<br />
les sortides lúdiques i com és el seu sistema<br />
educatiu, força diferent al nostre, són motiu<br />
de diferents escrits que fan a la <strong>web</strong> “Desocupado<br />
lector. Comunidad de aprendizaje de<br />
Castellano del INS Alella”. Una bona oportunitat<br />
per conèixer més com viuen l’intercanvi<br />
i la seva estada al poble.<br />
19
COL·LABORACIÓ<br />
Els estius a Alella<br />
La Maria Möller va deixar als seus fills i filles, néts i nétes, i per a que ho contin<br />
als seus, un recull de records que va aplegar en el volum Memòries (edició<br />
no venal, Alella, 2008). En memòria seva, volem compartir alguns fragments<br />
d’aquest text evocador de l’Alella del segle passat en aquestes pàgines de la<br />
revista que tant estimava<br />
Homenatge a la vellesa, 3 d’agost de 1944, a l’envelat.<br />
MARIA MÖLLER<br />
Gràcies a aquest mil·lenari poble d’Alella es<br />
van conèixer les famílies Möller i Bertran i<br />
la seva relació es consolidà amb el casament<br />
dels meus pares, en Ricardo Möller Cruset i<br />
la Maria Bertran Olivella, el 1927. Han passat<br />
els anys i els descendents no només hem conservat<br />
una gran estimació per aquest poble,<br />
sinó que bona part de la família hi hem acabat<br />
vivint i alguns ja són fills i filles d’Alella.<br />
Des que es va casar, la meva mare va estiuejar<br />
a Can Bertran i així fou com, des dels<br />
primers mesos de la meva vida, vaig començar<br />
a venir a Alella. La vida a l’estiu a Alella era<br />
meravellosa. Ens instal·làvem al segon pis de<br />
la casa amb els meus pares i el meu germà<br />
Ricardo, i en el primer pis hi tenia l’àvia i els<br />
oncles que m’estimaven molt. La tieta m’ensenyava<br />
a fer punt de creu i ganxet, l’àvia<br />
m’explicava contes i amb l’oncle jugàvem al<br />
dòmino i anàvem a passejar fins a la Creu de<br />
Pedra, al bosc de Can Boquet o a posar flors<br />
a la capelleta del sant Crist a tocar dels Escolapis.<br />
La distracció dels matins de l’estiu era<br />
anar a la platja del Masnou. En Malhivern<br />
regentava el bar del costat de la platja i era<br />
l’encarregat de les casetes de bany de famílies<br />
d’Alella com els Sensat, Caralps, Castellví,<br />
Colomer i Rifà. Des de la platja i cap a mar endins,<br />
hi havia una corda gruixuda que surava<br />
gràcies a dues botes i servia per a que la gent<br />
que no sabia nedar s’hi agafés. Aquestes persones,<br />
per a més seguretat, solien lligar-se a la<br />
cintura els suros que van substituir a les famoses<br />
carbassetes quan quedaren en desús per<br />
ser massa ridícules. Els banyadors eren molt<br />
decorosos, especialment els de les senyores,<br />
amb una faldilla bastant llarga de llaneta, i<br />
eren més púdics que moltes peces de roba que<br />
ara es fan servir per sortir al carrer. A la platja<br />
no hi anava massa gent i, furgant una mica en<br />
la sorra en el rompent de les onades, senties<br />
un lleuger pessigolleig que delatava la presència<br />
d’un cranc. Eren fàcils d’atrapar i en un<br />
matí podies agafar-ne uns quants i portar-los<br />
a casa en una galleda per tirar-los a l’arròs.<br />
Des de que les platges semblen formiguers de<br />
gent, se n’ha perdut la mena.<br />
Un esdeveniment que es repetia cada estiu era<br />
la visita del matalasser, que pujava en la seva<br />
bicicleta des del Masnou, on tenia la botiga<br />
just davant de l’estació. Portava a l’esquena<br />
un sarró amb els estris que li calien: cintes,<br />
21
COL·LABORACIÓ<br />
A l’’esquerra: Can Bertran, a finals dels anys vint. Al mig i a la dreta, el pati i l’hort de Can Bertran, als anys trenta.<br />
cordill, una agulla saquera i els bastons. La<br />
mamà, un parell de dies abans, havia fet rentar<br />
la tela i quan arribava el matalasser es collocava<br />
tocant al garatge, que era el lloc més<br />
adient perquè estava cimentat. Treballava<br />
amb molta destresa, picant els pals l’un sobre<br />
l’altre per fer saltar la llana de forma que<br />
s’anés esponjant. Un cop esponjada, estenia<br />
un llençol a terra sobre el que posava la tela<br />
i un cop reomplerta començava a cosir-la i<br />
passar els llaços pels ullets del matalàs cosint<br />
per últim les voreres amb uns repunts que deixaven<br />
un matalàs perfecte. Aquesta tècnica<br />
rebia el nom de “fet a la anglesa”.<br />
Durant l’estiu podíem menjar verdura<br />
fresca de l’hort i gaudir d’una gran varietat<br />
de fruita. Unes peretes molt petites eren les<br />
“primerenques”, seguides de les “Castells”,<br />
més conegudes com “peres de sant Joan”. De<br />
la fruita que no es consumia immediatament<br />
en fèiem conserva. Les prunes servien per<br />
melmelada; les peres, pelades i bullides en<br />
Maria Möller, el seu germà i cosins, a la platja del Masnou el 1943.<br />
almívar, servien de postres durant l’any quan<br />
la fruita escassejava; dels tomàquets també es<br />
feia conserva per a l’hivern; i en acabar l’estiu,<br />
era l’època de fer el codonyat que servia per<br />
berenar o per postres.<br />
“LES PERES DEL ‘BON CRISTIÀ’<br />
CRUES NO VALEN RES, PERÒ<br />
SÓN LES MÉS ADIENTS PER<br />
FER EL PLAT DE FESTA MAJOR”<br />
A l’agost madurava la varietat de peres del<br />
“bon cristià”: crues no valen res ja que són<br />
molt dures i eixutes, però són les més adients<br />
per fer el plat típic de la festa major d’Alella,<br />
que són les peres farcides de carn i guisades.<br />
A casa no recordo que se’n fessin i fins<br />
fa poc no podia opinar sobre aquest plat en<br />
particular. Amb el transcurs dels anys, però,<br />
he adquirit fama de bona cuinera i això m’ha<br />
permès participar molts anys com a membre<br />
del jurat del concurs de paelles. Suposo que<br />
aquest fou el motiu pel qual també em van<br />
convidar a formar part del jurat del concurs<br />
de peres farcides que s’organitza cada any a<br />
Can Lleonard. Es celebra el primer dia de la<br />
festa major en sortir de l’ofici, i del jurat en<br />
formem part la Roser Arenas, en Joaquim Fabregat,<br />
en Ramon Ruiz i jo. Tancats en una<br />
habitació i sense saber qui són els cuiners,<br />
anem tastant i puntuant per separat el gust i<br />
la presentació del plat.<br />
Els meus pares eren molt estrictes i, de<br />
jove, per la Festa Major, no em deixaven anar<br />
al ball a la nit, ni tan sols anar a la sarsuela<br />
que feien el 31 de juliol. No hi havia forma de<br />
fer-los canviar de parer, ni tant sols amb l’excusa<br />
que a les altres amigues els hi donaven<br />
permís. Jo tenia l’ordre de ser a casa a les nou<br />
del vespre, obligació que em feia marxar la<br />
primera de les reunions i tornar tota sola i corrent<br />
per arribar a casa quan encara repicaven<br />
els últims tocs en el campanar.<br />
L’estiu del 1943, amb motiu d’haver complert<br />
els quinze anys, finalment em van deixar<br />
anar a la representació de la sarsuela La<br />
tabernera del puerto, que tenia lloc després<br />
del «repique general de campanas y disparo<br />
de morteretes anunciando la fiesta». Els diferents<br />
actes de les festes es repetien any rere<br />
any. Tan sols variava l’obra i ocasionalment<br />
també l’orquestra. L’habitual era La Selvatana.<br />
L’any següent van fer Marina, i més tard el<br />
quadre escènic d’Alella va substituir la sarsuela<br />
per obres de teatre com La Dida de Serafí<br />
Pitarra i Les joies de la Roser. La Mercè<br />
Arenas i en Godàs eren molt bons actors, i<br />
la Roser Arenas crec que va debutar fent el<br />
paper que duia el seu nom.<br />
Els tres dies de Festa Major eren molt intensos<br />
perquè no ens volíem perdre cap acte i a<br />
les nits ens retiràvem més tard que de costum.<br />
Uns dels dies a la tarda es feien les cucanyes a<br />
la riera: carreres de sacs i de cèrcols, donar-se<br />
22
COL·LABORACIÓ<br />
mútuament melindros sucats amb xocolata<br />
amb els ulls embenats, agafar amb les dents<br />
unes monedes d’una paella emmascarada o<br />
treure un meló i fruites variades d’una portadora<br />
amb aigua mentre amb un bastó els anaven<br />
esquitxant. A la riera també es ballaven<br />
les sardanes i no recordo que això provoqués<br />
cap problema als pocs cotxes que transitaven.<br />
Això sí, la calor era aclaparadora i en acabar<br />
de ballar, havia d’anar a casa a refrescar-me i<br />
canviar-me de roba per poder tornar a l’envelat.<br />
Al matí, quan jo hauria volgut descansar i<br />
dormir, m’obligaven a anar el primer dia a l’ofici<br />
en honor del patró sant Feliu; el segon, a la missa<br />
pels difunts del poble perquè em deien que<br />
els avis Bertran en formaven part per estar enterrats<br />
a Alella; i el tercer, tenia lloc l’homenatge<br />
a la vellesa, i les noies del poble i algunes de<br />
la colònia hi contribuíem fent d’acompanyants<br />
dels vellets. Els recollíem a casa seva, per anar<br />
a l’ajuntament. D’allí, amb les autoritats, ens<br />
dirigíem a missa i després a l’envelat on es<br />
lliurava a cada homenatjat un petit obsequi<br />
en diners que se’ls hi ingressaven a La Caixa.<br />
Aquell any em va tocar acompanyar un vellet<br />
del Rost conegut com en Poc esmorza. Tot el<br />
matí vaig estar patint perquè la seva filla em va<br />
advertir, en recollir-lo, que jo l’hauria d’ajudar<br />
si em demanava per fer pipí. Per sort el pobre<br />
home no va necessitar ajut, perquè jo no me les<br />
havia vist mai de tan fresques.<br />
Anys més tard, aquest homenatge a la vellesa<br />
ha passat a ser una festa amb caràcter<br />
propi que es celebra el tercer diumenge de<br />
juny amb un dinar multitudinari a què l’ajuntament<br />
convida tots els avis del poble, incloent-hi<br />
els ingressats a la residència i a les ceguetes<br />
d’una altra institució del Masnou. Qui<br />
m’havia de dir a mi que jo acabaria anant-hi<br />
com homenatjada ja que ara formo part del<br />
col·lectiu d’avis del Casal!<br />
En acabar la Festa Major, quedàvem una<br />
mica esgotats, però amb ganes de seguir<br />
ballant. Teníem uns gramòfons portàtils als<br />
quals s’havia de donar corda fent girar la maneta<br />
per cada disc que durava pocs minuts.<br />
Organitzàvem ballaruques als salons de la<br />
casa de la Carmen Llabrés o a la dels Mercadal,<br />
i els discos que estaven més de moda<br />
eren: San Francisco, Maria Elena, Tiroliro,<br />
Brasil, Perfidia, Bésame mucho (cantat per<br />
Rina Celi), La conga de Jaruco o el Tico-tico.<br />
No deixàvem acabar cap estiu sense fer<br />
alguna xocolatada, una anada a les fonts de<br />
Can Ginesta i de l’Esquerda, i al setembre<br />
fèiem la clàssica excursió a Sant Mateu i el<br />
dinar a Can Gurguí. Totes aquestes activitats,<br />
però, eren extraordinàries, perquè el<br />
que acostumàvem a fer a diari era jugar al<br />
ping-pong. A la planta baixa de cal Baró ens<br />
“NO DEIXÀVEM ACABAR<br />
CAP ESTIU SENSE FER ALGUNA<br />
XOCOLATADA O UNA ANADA<br />
A LES FONTS DE CAN GINESTA<br />
O DE L’ESQUERDA”<br />
van cedir una habitació completament independent<br />
de la vivenda on hi teníem instal·lada<br />
la taula de ping-pong, que podíem utilitzar a<br />
tota hora, com si fos un casino. Els germans<br />
Ricardo i Alberto Balcells i el seu oncle Ricardo<br />
Portabella eren bons jugadors, junt amb<br />
en Josep Cebrian i en Joan Manuel Bofill. Les<br />
noies que formàvem l’equip érem la Tere Cardona,<br />
la Carmen Llabrés, la Paquita Sáenz, la<br />
Roser Ferran i jo. En Josep acostumava a ser<br />
el meu company de dobles i tenia un joc llarg<br />
i molt tallat a distància de la taula, que era el<br />
que a mi m’agradava. Els Balcells eren socis<br />
del Club 7 a 9 i van aconseguir que el campió<br />
Dueso i en Dacs, que era extraordinàriament<br />
alt i gras i jugava amb l’esquerra, vinguessin a<br />
fer una exhibició a Alella, i en diferents ocasions<br />
vam competir contra Tiana, El Masnou,<br />
Argentona i La Garriga.<br />
Quan l’estiu estava a punt d’acabar, començava<br />
el temps de la verema i la calma habitual<br />
del poble es transformava en un anar i venir<br />
de carros carregats de portadores. Hi havia<br />
força pagesos que elaboraven el seu propi vi,<br />
però la gran majoria portaven el raïm a la Cooperativa<br />
Alella Vinícola. La forta pendent que<br />
havien de vèncer els carros per arribar allà on<br />
descarregaven les portadores els obligava a<br />
posar un altre cavall de reforç. Se sentien els<br />
crits i renecs dels carreters que es barrejaven<br />
amb la dringadissa de les premses que s’allargava<br />
fins ben entrada la nit ja que mentre hi<br />
havia la claror del dia els pagesos aprofitaven<br />
per anar collint el raïm. Les mosques i les<br />
abelles de les contrades més properes es donaven<br />
cita per concentrar-se en aquest poble<br />
i es convertien en una veritable plaga.<br />
Allargàvem l’estiueig fins després del 15<br />
d’octubre, festivitat de santa Teresa, que era<br />
l’onomàstica de l’àvia i de la tieta. La tardor<br />
tenia un encant especial perquè la calor havia<br />
quedat enrere gràcies a les tempestes i pluges<br />
després de les quals tornaven a venir dies de<br />
cel blau amb un sol radiant i una fresca deliciosa<br />
que convidaven a sortir d’excursió.<br />
Entre la fruita d’aquest temps destacava<br />
una varietat de prunes grosses de pell vermella,<br />
les figues i les magranes que s’esberlaven<br />
deixant entreveure els granets vermells.<br />
M’agradava passejar per l’hort i menjar la<br />
fruita collida de l’arbre però, de tant en tant,<br />
aquest plaer m’havia jugat males passades<br />
degut a que les taques de magrana o de nous<br />
quedaven marcades en algun vestit.<br />
Tancar la casa en finalitzar l’estiu era un<br />
enrenou dels grossos. Tot s’havia de fer l’últim<br />
dia. Rentar tots els llençols i deixar la roba<br />
guardada ens obligava a aixecar-nos més aviat<br />
que de costum. Els llits havien de quedar tapats<br />
i amb boles de naftalina als matalassos,<br />
deixar tots els armaris de la cuina ben nets,<br />
tot el pis fregat, etc., i les maletes tancades<br />
a punt de marxa perquè a Can Bertran no hi<br />
tornaríem fins el proper estiu.<br />
A l’’esquerra: L’envelat. Festa Major d’Alella, 1941. A la dreta, homenatge a la vellesa, 3 d’agost de 1944, a l’envelat.<br />
23
QUÈ FA<br />
Què fan… Aborígens<br />
L’alellenc Àlex Domínguez i el masnoví Cesc Castro, juntament amb el vilafranquí<br />
Àlex Resta, formen un trio que dona cos i ànima a l’interessant projecte Aborígens<br />
(www.aborigensbarcelona.com/ca/), dedicat a difondre la cultura i la tradició<br />
catalanes a través de la gastronomia del nostre país<br />
D’esquerra a dreta, Àlex Resta, Àlex Domínguez i Cesc Castro.<br />
CEDIDA<br />
ALBERT ALABAU<br />
Periodistes de formació i professió, la parella<br />
maresmenca es va conèixer jugant al CF<br />
Alella i van coincidir a diversos mitjans. Però,<br />
a banda de l’ofici i la comarca d’origen, els<br />
unia la passió per la bona teca i la beguda,<br />
sobretot les autòctones. Portaven temps comentant<br />
allò de “hauríem de muntar alguna<br />
cosa plegats” fins que, un bon dia, ara fa 2 anys<br />
i mig, la seva situació professional i personal<br />
es va alinear i van començar a esbossar la<br />
idea que després prendria forma sota el nom<br />
d’Aborígens.<br />
Van passar-se prop de 6 mesos treballant<br />
en el concepte i en el pla d’acció. Cercant informació<br />
sobre què es feia aquí, van concloure<br />
que era tot molt genèric i típic: “la mateixa<br />
empresa que feia excursions culturals per<br />
Catalunya també en feia de gastronòmics a<br />
Barcelona. Tant et duien a veure Montserrat,<br />
Figueres i Sitges, com de tapes a qualsevol bar<br />
del Poble Sec”, comenta en Cesc. L’objectiu,<br />
doncs, era clar: fer de “cicerones” del seu país<br />
fent el que més els agradava, però defugint<br />
els tòpics habituals de “paella i sangria”, tot<br />
plegat, guanyant-se la vida en l’intent.<br />
I, excepte pel darrer punt –confessen que<br />
ara comencen a malviure dels fruits d’aquesta<br />
empresa–, vaja si ho han aconseguit! Des<br />
de mitjans com el suplement dominical The<br />
Sunday Times del diari britànic The Times<br />
o la també britànica Food and Travel Magazine<br />
–que els ha seleccionat com una de les<br />
millors experiències gastronòmiques a Europa–,<br />
arribant fins a les antípodes amb la seva<br />
aparició a l’australiana Financial Review, els<br />
plouen les felicitacions i les ressenyes a una<br />
tasca feta amb molta cura, intensa passió i un<br />
gran savoir faire.<br />
Però, ull viu, s’ho han guanyat a pols. La<br />
tria dels llocs és molt personal. Tots els guies<br />
són autòctons i tenen un ampli coneixement<br />
local, tant històricocultural com gastronòmic.<br />
A més, van canviant de recorregut contínuament<br />
amb la voluntat de mantenir l’experiència<br />
el més viva i fresca possible. “Potser<br />
TOTS ELS GUIES SÓN<br />
AUTÒCTONS I TENEN UN<br />
AMPLI CONEIXEMENT LOCAL<br />
no fem el millor tour, però sens dubte sí que<br />
és el més personal i original. Busquem que<br />
cada establiment que visitem sigui representatiu<br />
d’estils de cuina i/o moments històrics<br />
diferents, però complementaris; que es puguin<br />
traçar línies temporals que expliquin la<br />
nostra història i que aquesta proporcioni el<br />
màxim d’informació i contextualitzi la visita<br />
en el seu conjunt”, comenta l’Àlex. No cobren<br />
comissions, precisament per poder ser lliures<br />
i tenir la màxima flexibilitat a l’hora d’escollir<br />
restaurants i bars, fet que els permet improvisar<br />
sobre la marxa, sobretot quan fan tours<br />
personalitzats amb poca gent. I emfatitzen<br />
el producte local: vins, olis, formatges, embotits...<br />
“quan anem a veure un productor de<br />
formatges no ens interessa només provar els<br />
productes, sinó sobretot tenir accés al seu<br />
obrador i poder mostrar com els elaboren.<br />
Això ens fa únics”, explica en Cesc.<br />
La seva oferta actual es centra en 4 productes<br />
principals: ruta de matí –centrada en<br />
esmorzars de forquilla–, ruta de tarda –publicitada<br />
al seu lloc <strong>web</strong> com a “ruta informal per<br />
gaudir de la gastronomia irreverent de Barcelona<br />
a través dels seus bars més genuïns. Molt<br />
més que unes tapes”, rutes rurals –rutes temàtiques<br />
d’un dia complet que amplia el radi a<br />
tota Catalunya i en les quals inclouen visites a<br />
cellers i vinyes d’Alella– i, finalment, les rutes<br />
a mida – en les que es dona màxima llibertat<br />
d’expressió a la creativitat desenfrenada. I és<br />
que a les seves habilitats com a periodistes,<br />
se’ls uneix una encantadora oratòria mordaç<br />
que els permet fer l’adequat enfocament pedagògic<br />
quan, per posar-ne un exemple, porten<br />
a una parella de ianquis a menjar cargols a<br />
la llauna.<br />
Com a plans de futur immediat, tenen<br />
entre cella i cella començar a distribuir productes<br />
artesans selectes així com seguir fent<br />
difusió a nivell internacional de la nostra cultura<br />
gastronòmica. La següent parada la faran<br />
a Austràlia, al Melbourne food and wine<br />
festival, al qual han estat invitats a participar<br />
i on, de ben segur, deixaran el llistó ben alt.<br />
Ah, i tot plegat, la seva oferta també la<br />
trobareu vestida amb un alternatiu i original<br />
val de regal. Ara que venen festes ja teniu<br />
regal per als més sibarites, tot contribuint a<br />
fer país.<br />
24
CULTURA<br />
Correllengua 2013.<br />
Un any més, la festa de la<br />
llengua passa per Alella<br />
El Cor País Meu, a l’església.<br />
QUICO LLUCH<br />
Espectacle d’animació infantil, a la plaça de l’Ajuntament.<br />
QUICO LLUCH<br />
CARLES PÉREZ<br />
Del 18 al 25 d’octubre els alellencs vam poder<br />
participar en els actes del Correllengua.<br />
Aquesta festa reivindicativa de la llengua<br />
catalana que a Alella ja ha superat la desena<br />
d’edicions, es va dedicar enguany a la figura<br />
de Miquel Martí i Pol, justament ara que fa 10<br />
anys que el poeta de Roda de Ter ens ha deixat.<br />
El Correllengua d’Alella ha comptat amb<br />
una presència de públic desigual. El recital<br />
poètic popular realitzat el passat dia 22 d’octubre<br />
a Can Manyé i la projecció de la pellícula<br />
documental Entre dos gegants que reflexiona<br />
sobre la identitat cultural dels catalans<br />
a banda i banda dels Pirineus projectada<br />
el passat 18 d’octubre, no van despertar gaire<br />
interès entre els nostres veïns. Tot i això, els<br />
organitzadors creuen que cal continuar programant<br />
actes com aquests, atès que valoren<br />
més la satisfacció dels assistents, encara que<br />
siguin pocs, que la quantitat d’aquests.<br />
On sí es va aplegar un bon grapat de gent<br />
va ser a l’església, un escenari no utilitzat anteriorment<br />
per a fer actes del Correllengua. El<br />
Cor País Meu amb l’espectacle Exili, cançons<br />
en escena va interpretar una quinzena de cançons<br />
relacionades amb l’exili que milers de<br />
catalans van haver de patir fruit de la Guerra<br />
civil espanyola. El públic i els cantaires van<br />
acabar cantant junts Els Segadors posant fi<br />
així a una vetllada carregada d’emotivitat.<br />
Elisenda Cortada llegeix el manifest<br />
El manifest d’aquest any, escrit per Josep Maria<br />
Terricabras, va ser llegit per la directora<br />
de l’escola Fabra l’Elisenda Cortada. Amb<br />
aquesta tria, els organitzadors van voler donar<br />
suport al col·lectiu de professors que amb<br />
la seva feina lluiten dia sí dia també per a garantir<br />
la qualitat de l’educació pública del nostre<br />
país davant agressions tan inacceptables<br />
com les provinents de l’infaust ministre Wert.<br />
La directora no va ser l’únic membre de la<br />
comunitat educativa en participar en el Correllengua.<br />
Les tres Associacions de Mares i<br />
Pares d’Alumnes dels centres públics d’Alella<br />
pertanyents a la taula d’entitats Alella pel català,<br />
van organitzar el joc AMPAraulats. L’esdeveniment<br />
va tenir lloc a la plaça de la Vila el<br />
passat dissabte 19 d’octubre. L’equip guanyador<br />
d’aquest joc lingüístic va ser el compost<br />
integrament per regidores de l’Ajuntament.<br />
No va faltar tampoc aquest any la tradicional<br />
rebuda de la flama que simbolitza la unitat<br />
de la llengua, portada pels joves atletes del<br />
club Serra Marina. Van córrer tan de pressa<br />
que la flama va arribar 15 minuts abans del<br />
previst a la plaça de l’Ajuntament on, tot seguit,<br />
es va realitzar un espectacle d’animació<br />
infantil.<br />
Els premis literaris d’Alella<br />
Des de la primera edició del Correllengua que<br />
els premis literaris alellencs formen part del<br />
programa. En aquesta edició, el guanyador del<br />
Maria Oleart ha estat en Josep Fàbrega i Selva<br />
per l’obra I la llum es va fer. Maria Dolors<br />
Fernández Guerrero va aconseguir el Guida<br />
Alzina per l’obra Lisboa i l’Isidre Pòlit va anar<br />
a les mans d’en Josep M. Bertran Teixidor per<br />
l’obra Des d’Arcetri, amb esperança.<br />
Es dona el cas que en Josep Fàbrega i Selva<br />
ja va guanyar l’edició passada i, ens consta,<br />
que malgrat que a les bases del concurs no<br />
es prohibeix la presentació d’anterior guanyadors,<br />
aquest fet no va acabar d’agradar<br />
a algun membre del jurat que va decidir no<br />
assistir al lliurament de premis.<br />
25
CULTURA<br />
El Club de lectura del poble<br />
bufa deu espelmes aquest febrer<br />
Ens trobem un vespre, a la biblioteca Ferrer i Guàrdia, amb les tres persones<br />
que van posar-lo en marxa i que encara avui mantenen la il·lusió del primer dia<br />
Toni Tomàs i Tònia Minguet, conductors del Club de Lectura.<br />
CRISTINA GAGGIOLI<br />
AVUI, DEU ANYS DESPRÉS,<br />
HAN PARLAT DE 111 LLIBRES,<br />
DES DELS CLÀSSICS ALS<br />
MÉS ACTUALS<br />
CRISTINA GAGGIOLI<br />
Són la Rosa Casas, directora de la biblioteca,<br />
la Tònia Minguet Pla, catedràtica de llengua<br />
i literatura catalanes, i en Toni Tomàs, professor<br />
d’història. Recorden com va arrencar<br />
tot a partir d’una proposta de la Rosa. “La<br />
gent que venia a la biblioteca em demanava<br />
un club de lectura i, arran de l’interès i la necessitat,<br />
vaig pensar que havia de buscar un<br />
conductor”. No va trigar a trobar-lo. Un dia,<br />
veient des del taulell que entrava en Toni, li<br />
va suggerir. I una mica més tard, per telèfon,<br />
va fer el mateix amb la Tònia. Els dos eren<br />
usuaris de la biblioteca i s’hi van animar de<br />
seguida. Era el febrer del 2004. Una reunió<br />
per copsar l’estat de la qüestió, i començava<br />
la feina. La Tònia recorda que era un tot un<br />
desafiament, “aquelles coses que et passen<br />
en un moment i que suposen un repte, però<br />
també un aprenentatge”.<br />
De clubs de lectura, però, n’hi ha molts.<br />
“Volíem trobar un element nou per al nostre<br />
club. Un to diferent”. I la resposta va ser<br />
precisament la combinació dels dos coordinadors:<br />
en Toni “aportaria el context històric<br />
i social de l’obra de què es parlaria”, i<br />
la Tònia, “la part més literària i lingüística:<br />
personatges, argument, gènere...”. Tot això,<br />
complementat amb la presentació de cadascun<br />
dels autors que faria la Rosa.<br />
Avui, després de deu anys, la dinàmica<br />
ha donat tan bon resultat que encara continua.<br />
Han parlat de 111 llibres, des dels clàssics<br />
als més actuals, des de novel·listes a<br />
poetes, i ho han fet convidant autors com<br />
Jaume Cabré, Maria Carme Roca, Sílvia<br />
Alcántara, Núria Esponellà, Joan Margarit<br />
o Enric Cassasses.<br />
La passió amb què els nostres protagonistes<br />
viuen les lectures de què parlen és<br />
tan viva que no es limiten a comentar certs<br />
llibres. Hi ha mesos que també organitzen<br />
sortides, com per exemple la que van fer a<br />
Lleida per conèixer l’obra del poeta Màrius<br />
Torres de la mà d’una de les seves estudioses<br />
o la que els va portar al Vendrell a visitar<br />
la Fundació d’Apel·les Fenosa arran del poemari<br />
d’Espriu Formes i paraules. També<br />
han anat al teatre a veure La dona justa de<br />
Sándor Márai o al Centre de Cultura Contemporània<br />
de Barcelona a visitar l’exposició<br />
sobre Roberto Bolaño.<br />
No, no ens oblidem de dir-vos quan es<br />
reuneixen: cada primer dijous de mes, a les<br />
21h, a la biblioteca Ferrer i Guàrdia. No patiu<br />
per si es fa tard: les sessions són dinàmiques<br />
i intenten no allargar-se més enllà de<br />
quarts d’onze o les onze.<br />
26
CULTURA<br />
LISBOA<br />
Conte guanyador del premi “Alella a Guida Alzina”<br />
Maria Dolors Fernández Guerrero / Il·lustracions: David Roman<br />
Tot va començar en el moment d’aterrar a l’aeroport<br />
de Portela, a Lisboa. La meva editorial,<br />
Incògnita Punt i Coma, en un atac de generositat,<br />
m’havia elevat a la categoria “d’enviat<br />
especial” a la ciutat. L’objectiu: fer un seguit<br />
d’il·lustracions sobre Lisboa.<br />
I tot perquè un matí atrafegat de febrer -un<br />
parell de setmanes abans-, el meu cap em va<br />
citar al seu minúscul despatx de l’avinguda<br />
de General Mitre, a Barcelona. Recordo que<br />
el so tronador del trànsit feia l’aclaparadora<br />
banda sonora d’aquesta bonica història.<br />
Les consignes van ser clares. Es tractava<br />
de fer unes il·lustracions de caire realista,<br />
prou detallades i degudament alineades amb<br />
el caràcter romàntic i evocador del text que<br />
acompanyarien. Si la meva feina era del grat de<br />
l’editor, tindria com a premi l’opció d’il·lustrar<br />
la resta de volums, una col·lecció dedicada a<br />
diferents ciutats europees, de llarga tradició<br />
històrica i interès monumental inqüestionable.<br />
Aquesta perspectiva m’havia engrescat<br />
prou com per obrir una escletxa d’optimisme<br />
sobre el meu futur. La línia editorial pretenia<br />
mantenir el mateix estil gràfic a tots els llibres<br />
de la col·lecció Descobreix Europa, dit<br />
i fet. Roma, París i, fins i tot, la meva estimada<br />
Barcelona tindrien cabuda a tan estimulant<br />
proposta. Les possibilitats eren immillorables<br />
per a mi, amb feina garantida per força temps.<br />
Déu n’hi do. Això era el que em calia per ferme<br />
un nom dins del sector.<br />
Òbviament, vaig acceptar com un gos ensinistrat<br />
i fidel.<br />
Així les coses, em sentia pletòric i, als<br />
meus ulls, Portugal em rebia amb els braços<br />
oberts. La primera nit vaig dormir com un<br />
beneit a un fantàstic llit de 2m x 2m. A la televisió,<br />
que mai no falti, l’Amália Rodrigues<br />
em va cantar un dels seus fados.<br />
L’endemà i els dies següents van resultar<br />
molt fructífers. Vaig començar pel castell de<br />
São Jorge, amb el seu caràcter sòlid i orgullós.<br />
Gairebé em sentia com un joglar, revivint<br />
les gestes antigues del seu heroi, Martim Moniz.<br />
Amb aquest estat d’ànim, la meva ment<br />
es va il·lusionar de seguida amb el següent<br />
projecte i ja em veia volant cap a Sintra amb<br />
27
CULTURA<br />
els meus estris, amb aquella mena d’ànsia que<br />
m’embarga quan m’apassiono amb un treball.<br />
Però per arribar-hi encara caldria esperar<br />
una mica.<br />
Tornant a la realitat, havia de telefonar la<br />
Noèlia, la meva xicota. Tenia tres trucades<br />
perdudes seves al mòbil. No era pas d’estranyar,<br />
ja que no li havia dit ni fava des de la<br />
meva arribada a Portugal...<br />
Portava quatre dies i escaig a Lisboa quan<br />
vaig decidir sortir a sopar i conèixer món. La<br />
il·luminació escassa dels fanals feia difícil<br />
orientar-se pels carrerons del casc antic. Pel<br />
que m’havia comentat un veí de l’hotel molt<br />
amable que acabava de conèixer, el Barri Alt<br />
era el lloc perfecte per anar a sopar i conèixer<br />
la nit més autèntica de la ciutat. Juntament<br />
amb la degustació de peix fresc a bon<br />
preu, tindria l’oportunitat d’escoltar fados<br />
en restaurants de façanes humils i interiors<br />
pintorescos. Com un intrús àvid d’exotisme,<br />
jo també volia penetrar els secrets de la nit<br />
perquè l’experiència em deia que el seu misteri<br />
s’esvaïa amb els primers raigs.<br />
És a dir, que vaig fer via cap a un local<br />
on el vinho verde va apaivagar la meva solitud.<br />
Amb una o dues copes més, fins i tot<br />
gosaria convidar les dones que seien davant<br />
meu, en una taula de reduïdes dimensions,<br />
com la meva, adossada a la paret. Però encara<br />
no havia arribat a aquest punt, o sigui<br />
que em vaig limitar a fer un altre glop mentre<br />
observava amb deteniment els retrats penjats<br />
arreu, fotografies antigues i recents, sense<br />
cronologia ni aparença d’ordre.<br />
En un moment donat, els llums del local,<br />
tènues com el reflex de la lluna, van convergir<br />
al centre de l’espai. Una dona vestida de<br />
negre amb un xal brodat amb enormes flors<br />
rogenques es va fer palesa davant els meus<br />
ulls com una aparició. El cabell li queia per<br />
la cara, lleugerament ondulat, i els seus llavis<br />
vermells, intensos i llaminers, em van segrestar<br />
la raó –vull dir, la poca que encara surava<br />
sobre el vi.<br />
Quan va començar a cantar em vaig quedar<br />
bocabadat. La seva veu era potent i oscillant<br />
com un vaixell que es bressola per evitar<br />
les onades desordenadament arrenglerades<br />
pel vent. El seu timbre càlid em colpia als<br />
aguts i se m’insinuava, lacònic, als tons més<br />
baixos, gairebé como un xiuxiueig.<br />
Em vaig alçar de la taula quan la bella<br />
va acabar la cançó i, amb prou perícia, m’hi<br />
vaig acostar per saludar-la. El vinho verde<br />
havia acomplert la seva missió. “És un plaer<br />
conèixer-la. Té una veu meravellosa.”, li vaig<br />
dir amb força convicció, pronunciant els sons<br />
sibilants del portuguès com si m’hagués ficat<br />
un moniato calent a la boca .<br />
Es deia Marisa i recordo que vam sortir<br />
junts del restaurant, molt junts, i que en el<br />
moment de marxar se’ns va acostar un home<br />
que tot just aquell matí havia conegut al meu<br />
hotel mentre esmorzava. Vaig pensar: “I ara,<br />
què vol aquest..” La seva salutació efusiva<br />
va anar seguida de la meva resposta tallant i<br />
freda. No recordava el seu nom. Mentre, les<br />
temples em palpitaven i els pocs reflexos que<br />
em restaven eren per altres temes que m’esperonaven<br />
amb impaciència. En cap moment<br />
va desaparèixer un somriure sardònic de la<br />
seva boca. Simplement va comprendre, es va<br />
fer a un costat i ens va deixar passar.<br />
“MINUTS DESPRÉS<br />
ASSABORIA LA PELL ARDENT<br />
DE LA MARISA, ELS SEUS<br />
PITS JUGANERS I PLENS”<br />
Minuts després assaboria la pell ardent de la<br />
Marisa, els seus pits juganers i plens, i l’excitació<br />
s’anava apoderant de mi, desitjant amb<br />
ànsia aquell vertigen inesperat.<br />
Penso que els moments especials o les<br />
anècdotes imprevistes fixen els llocs a un<br />
racó preferent de la memòria. Per a mi Lisboa<br />
sempre serà Marisa i els seus fados com<br />
enigmes de passió.<br />
Al matí em vaig despertar molt tard. El<br />
sol omplia l’habitació d’una rara claror no<br />
demanada, i jo la tornava a buscar a les palpentes,<br />
però la Marisa no hi era. No va deixar<br />
cap nota ni cap número de telèfon pintat amb<br />
carmí al mirall.<br />
La Noèlia tornava a trucar i jo no tenia<br />
ganes de sentir retrets ni plors.<br />
Tornava a la feina i Sintra, amb el seu espectacular<br />
Castelo da Pena, va esdevenir la<br />
model i el paisatge. Va posar per a mi mentre<br />
jo guixava frenètic al meu quadern. Però l’esplendor<br />
de les seves muralles i torres, sorprenents,<br />
inversemblants, eclèctiques, em<br />
despertava sentiments creuats.<br />
“ALGÚ VA TOCAR A<br />
LA PORTA. UNA MICA<br />
CONTRARIAT, VAIG OBRIR...”<br />
Quan a l’hotel enllestia el dia empolainant-me<br />
per tornar de nou al Barri Alt, a la<br />
recerca de la Marisa, algú va tocar a la porta.<br />
Una mica contrariat vaig obrir i, davant meu,<br />
el veí d’hotel em va disparar un “Bona nit!”<br />
enèrgic i confiat. Me’l vaig quedar mirant<br />
sorprès. No recordava haver-li dit quina era<br />
la meva habitació. En canvi, des del dia que<br />
ens vam conèixer era un personatge gairebé<br />
omnipresent. En aquesta ocasió duia a<br />
les mans un sobre amb mata-segells urgent,<br />
internacional. Els meus ulls es van fixar a<br />
la carta sense dissimulació i el meu interlocutor,<br />
amb el seu etern somriure, me la va<br />
lliurar, adduint que li havia fet un favor al<br />
recepcionista.<br />
Resumint, es podria dir que era una carta<br />
de la meva editorial en la qual em comminava<br />
sense opció de rèplica a anar a Porto per<br />
entrevistar-me amb el senyor Vasco Soares,<br />
propietari d’una important galeria d’art amb<br />
qui Incògnita Punt i Coma mantenia tractes<br />
comercials.<br />
Vaig rumiar aquestes notícies totalment<br />
desconcertat, fins a oblidar-me del meu veí,<br />
però ell, insensible a aquest descuit, i sense<br />
que ningú no el convidés a entrar, se’m<br />
va acostar i va reposar la seva mà a la meva<br />
espatlla. La porta tancada obria un espai d’intimitat<br />
entre tots dos, que va saber aprofitar<br />
per oferir-me el seu ajut.<br />
Ara recordava el seu nom: Duarte Alves.<br />
Em sentia molt decebut, però havia d’ajornar<br />
la visita al Barri Alt. A aquestes alçades<br />
encara no em podia fer a la idea de fins a quin<br />
punt trobaria a faltar la Marisa.<br />
Era prop de migdia a Porto i en Duarte,<br />
al volant d’un BMW sèrie 5, em comentava<br />
que el centre de la ciutat havia estat declarat<br />
Patrimoni de la Humanitat i m’enumerava<br />
alguns dels seus atractius turístics, com ara<br />
la Torre dels Clergues, la Casa de la Música<br />
o la Fundació Serralves.<br />
Entre paraules vanes que omplien els<br />
buits del nostre diàleg, vaig sentir que la galeria<br />
del senyor Vasco Soares es trobava a la<br />
Rua Santa Caterina i que, com que no tenia<br />
pressa, no li feia res portar-me allà en el seu<br />
cotxe. Aprofitaria l’avinentesa per saludar el<br />
propietari, gran amic seu. “No l’hi havia dit<br />
abans No, em devia descuidar.”<br />
Aquestes últimes paraules van ressonar<br />
com una alarma enmig de la nyonya que em<br />
tenia endormiscat. “Quina casualitat..!”, vaig<br />
pensar.<br />
L’entrevista amb el senyor Soares va ser<br />
atípica i incòmoda. Però també era possible<br />
que la incomoditat ja la dugués enganxada<br />
al meu ànim abans de fer acte de presència<br />
davant el “Gran Home”. L’apel·latiu em va sorgir<br />
de seguida que el vaig veure, però vaig<br />
preferir retenir-lo a la punta de la llengua per<br />
cortesia –encara no teníem prou confiançai<br />
perquè l’amenaça que em fessin una cara<br />
nova no era menyspreable. Només calia mirar<br />
els col·laboradors que pul·lulaven pel recinte,<br />
amb un posat malfiat.<br />
El retrobament d’en Duarte i en Vasco es<br />
va signar amb una abraçada memorable i copets<br />
a l’esquena. Després de les salutacions,<br />
van xiuxiuejar quelcom que devia referir-se<br />
a mi, més que res perquè tots dos alhora em<br />
van clavar una mirada de complicitat.<br />
L’única conclusió que vaig poder treure<br />
aquell dia era que duria un catàleg marcat<br />
amb algunes correccions tipogràfiques a<br />
casa del senyor Leoão Ferreira. Semblava que<br />
tothom havia oblidat que jo era dibuixant,<br />
il·lustrador, artista, qualsevol d’aquestes coses<br />
menys un alcavot de la meva editorial.<br />
M’estava començant a pujar la mosca al nas…<br />
28
CULTURA<br />
Per acabar d’adobar-ho, esmaperdut entre<br />
aquestes cabòries, vaig rebre un cop<br />
a l’esquena de caràcter sísmic, que em va<br />
agafar desprevingut, acompanyat d’un crit<br />
estentori: “Estem de sort, amic meu! -em<br />
va espantar en Duarte.- Seré el teu acompanyant<br />
aquest dies a Porto. És un favor<br />
que li faig al meu amic<br />
Vasco.”<br />
Aquella mateixa<br />
tarda em vaig encaminar<br />
a casa del marxant<br />
d’art. Pernoctaríem a<br />
l’hotel Intercontinental<br />
Porto-Palacio das<br />
Cardosas, magnífic i<br />
senyorial, molt a prop<br />
de la plaça Liberdade,<br />
al centre de Porto. Així<br />
ho va decidir en Duarte.<br />
La meva opinió no<br />
hi comptava.<br />
En Leoão Ferreira<br />
vivia a una casa –o<br />
palauet– modernista<br />
i sumptuós, ubicat a<br />
la plaça Liberdade –<br />
casualment –, una de<br />
les zones benestants<br />
de Porto. L’entrevista,<br />
aquí, va ser encara més breu que l’anterior.<br />
En Duarte em va esperar a l’hotel, i em<br />
va fer a mi dipositari i únic custodi del<br />
catàleg. La meva comesa era entregar-lo<br />
a mans del majordom, i així vaig fer sense<br />
més intercanvis protocol·laris, fora de<br />
lloc.<br />
Durant el sopar d’aquella nit, em vaig limitar<br />
a beure como una esponja. Ni tan sols<br />
em vaig assabentar que en Duarte, sobri i<br />
amb el seus cinc sentits alerta, havia muntat<br />
guàrdia enfront de la casa d’en Ferreira<br />
per esbrinar tots els seus moviments.<br />
L’arribada del matí em va trobar desorientat,<br />
dins una habitació elegant que no<br />
reconeixia. Per no parlar-ne de la batucada<br />
apoteòsica que colpejava el meu cervell,<br />
fins al punt de regirar-me l’estómac.<br />
Definitivament, de beure, no en sabia. I<br />
com que el cap embotornat mai no ha estat<br />
un bon company de jocs, penso que no vaig<br />
reaccionar amb prou agilitat. No m’adonava<br />
que alguna cosa estava passant, que no<br />
podia ser que aquesta història tingués un<br />
guió tan estrafolari i incoherent.<br />
Però no vaig tenir temps de pensar-hi<br />
gaire més. Va entrar en Duarte a la meva<br />
habitació, d’hora, i com un huracà em va<br />
fer ensopegar i recollir la bossa. Tot seguit<br />
ens vam capbussar en el trànsit infernal de<br />
Porto.<br />
El providencial Duarte Alves no em va<br />
donar cap explicació, només que havíem<br />
d’arribar a Aveiro cames ajudeu-me. Això<br />
començava a ser un costum.<br />
Des de Porto a Aveiro deu haver-hi uns<br />
75 km, però amb un BMW d’alta cilindrada<br />
com el que conduïa en Duarte, això no era<br />
res i si, com ell, no respectaves els límits de<br />
velocitat, encara menys.<br />
Vam arribar a la ciutat, solcada per un laberint<br />
de canals i moliceiros, tan semblants<br />
a les gòndoles venecianes. En un dels molls<br />
vam pujar a un i vam recórrer una intricada<br />
teranyina de braços de mar.<br />
En un moment donat, altres moliceiros<br />
es van congregar en una zona precisa,<br />
aïllada i arrecerada de possibles mirades<br />
indiscretes. Llavors, homes silenciosos<br />
van començar a dipositar a l’interior de les<br />
embarcacions paquets de mida reduïda i diferents<br />
objectes amb una coreografia veloç<br />
que cada vegada entenia menys.<br />
“RÀPID, RÀPID, QUE EN<br />
FERREIRA DEU ESTAR A PUNT<br />
D’ENVIAR ELS SEUS ESBIRROS<br />
A FOTRE’NS UN TRET”<br />
“Ràpid, ràpid, que en Ferreira deu estar a<br />
punt d’enviar els seus esbirros a fotre’ns<br />
un tret”, li deia en Duarte al que feia de<br />
capitost del cos de ball. En aquest moment<br />
vaig començar a entendre que el catàleg<br />
ple de marques vermelles no era un innocent<br />
document entre galerista i marxant,<br />
sinó un missatge xifrat que volia allunyar<br />
el senyor Ferreira d’una valuosa mercaderia,<br />
d’un mos ben suculent… I semblava<br />
que el repartiment es faria entre dos: els<br />
d’Incògnita Punt i Coma i el galerista Vasco<br />
Soares.<br />
Però jo, què pintava en tot això Noèlia,<br />
i ara per què no trucaves<br />
Crec sincerament que en Duarte va tenir<br />
temptacions de clavar-me un tret entre les<br />
celles i desfer-se de mi. Per alguna raó que<br />
desconeixia aleshores es devia pensar que<br />
jo estava a l’aguait de la situació. En canvi,<br />
les meves intencions a Portugal sempre van<br />
ser honestes i senzilles: jo només volia dibuixar,<br />
pintar i fer-me un<br />
home de profit.<br />
Finalment en Duarte<br />
devia entendre que jo era<br />
aliè a tot aquell enrenou i,<br />
en contrapartida a la meva<br />
mort, em va comprar un<br />
mòbil de gamma alta i em<br />
va pujar a un avió camí de<br />
Brasil. Sense donar-me<br />
cap explicació, com ja era<br />
costum.<br />
Ara sí, Barcelona quedaria<br />
molt lluny, i els petons<br />
ardents de la Marisa<br />
passarien a la història. No<br />
era just. I tot plegat, no sabia<br />
exactament per què…<br />
A l’avió m’havia tocat finestreta.<br />
Sempre la trio si<br />
tinc l’oportunitat. Sobrevolar<br />
els núvols em dóna una<br />
sensació indescriptible de<br />
llibertat que m’hipnotitza. Puc passar-me<br />
llargues estones deambulant entre el cotó<br />
del cel com un Peter Pan revifat.<br />
Aquesta vegada, però, la primera plana<br />
d’un diari que algú llegia a prop meu va<br />
atreure poderosament la meva atenció, i de<br />
sobte vaig abandonar la meva passejada celeste.<br />
La fotografia de la Marisa sense vida<br />
a dins d’un moliceiro, em va esclafir al cap.<br />
Era ella, inconfusible, bella i hieràtica, pàllida,<br />
amortallada en un vestit verd. El titular<br />
deia: “Mor assassinada a Aveiro la dona del<br />
magnat i mecenes Leoão Ferreira”.<br />
El trencaclosques començava a encaixar<br />
a la perfecció. A mi, que semblava ser qui<br />
havia espatllat el negoci de Ferreira, m’havien<br />
relacionat amb la Marisa –la seva dona,<br />
amb qui suposadament devia estar conxorxat–,<br />
per la qual cosa el marit, gelós i traït,<br />
havia decidit aplicar-li un càstig exemplar.<br />
Jo m’havia escapat pels pèls, de moment…<br />
Començava a pensar que en Duarte podia<br />
tenir alguna cosa a veure en tot aquest frenesí<br />
d’enganys i mort, i vaig recordar quan<br />
ens vam veure al restaurant. No oblidaré mai<br />
el seu somriure mordaç. Els fados sempre<br />
són cançons tristes. Ara entenc que ella en<br />
cantés i que jo no m’hi pogués resistir.<br />
Noèlia havia deixat de trucar i, a cada<br />
minut que passava, Barcelona s’allunyava<br />
més. Qui sap si algun dia hi tornaria…<br />
Han passat anys i a hores d’ara encara<br />
busco la Marisa en tots els retrats que faig a<br />
São Paulo. Mai faig servir el verd. Crec que<br />
és l’indefugible color de la desesperança.<br />
29
DOSSIER<br />
Trenta anys dels<br />
Diables del Vi d’Alella<br />
QUICO LLUCH<br />
JORDI ALBALADEJO<br />
El patrimoni festiu pren el seu sentit quan les persones<br />
se’l fan seu. Després del franquisme, els<br />
sectors culturalment més inquiets van posar en<br />
marxa tota una sèrie d’expressions lúdiques amb<br />
un esperit d’alliberament i de diversió, especialment<br />
amb actes festius al carrer oberts a tothom. Així,<br />
van sorgir a Alella diferents colles de cultura popular i tradicional,<br />
i entre elles, ara fa tres dècades, els Diables del Vi<br />
d’Alella. En aquells moments, gairebé la mateixa gent pionera<br />
formava part de diferents colles. Mig història, mig llegenda,<br />
un conegut conte alellenc relata l’origen dels diables la Nit<br />
de Nadal de 1982.<br />
Tota llegenda té una part de veritat i una altra de mite.<br />
Es diu que els diables van sortir de les entranyes de l’infern<br />
pel volcà de Sant Mateu, del clot de davant de l’ermita.<br />
Una fabulació original que l’entès dels mites i llegendes del<br />
Maresme, Ramon Coll, pot afegir a la del Montcabrer entre<br />
Cabrils i Cabrera, indret associat a fenòmens màgics i que,<br />
antigament, hi ha qui afirmava haver vist sortir fum d’entremig<br />
de les pedres.<br />
La festa on van aparèixer per primera vegada els diables<br />
amb els seus petards va ser a la “Torrada” que organitzava,<br />
a la plaça de l’Ajuntament, primer el Casal d’Alella, segons<br />
explica Pep Sabater, i després va repescar-la el Centre Excursionista<br />
d’Alella l’any 1982. Consistia en fer torrades i<br />
botifarra a la brasa juntament amb un brou, aplegant-se els<br />
joves a la vora del foc per menjar, beure i passar-s’ho bé. El<br />
1983, va tornar-se a repetir la festa i, en la tercera edició<br />
l’any següent, la crònica de revista Alella parla també de<br />
sopa d’all per escalfar-se i cremat per beure, molta animació<br />
i l’enlairament de globus de colors. En Toni Ribes situa, en<br />
aquesta festa l’any 1983 (hi ha certs dubtes si 1982 o 1983),<br />
l’aparició dels diables quan ell, en Josep Mª Gispert, Núria<br />
Cornudella i Montse Comas van anar al Masnou i els de la<br />
colla d’allà van deixar-los uns vestits i uns petards que ben<br />
bé no sabien com anàvem, però que van fer molta gresca a<br />
Alella, com recorda també en Toni Mayol. Els primers anys<br />
vuitanta, els correfocs eren tota una novetat.<br />
Finalment, per arrodonir la llegenda, l’esperit del vi, alegre<br />
i transgressor, sens dubte és motiu d’inspiració prèvia de<br />
l’ocupació lúdica-comunitària del carrer per part del diables.<br />
I què dir de la voluntat de protegir els ceps dels estralls de la<br />
fil·loxera que tant de mal va fer en les darreres dècades del<br />
segle XIX, portant a la ruïna a molts propietaris locals: els<br />
Cabús, els Arenas, els Jonch, els Sanmiquel, els Serra, els<br />
Pujades, els Coll, els Monnar, els Casals o els Gurri. Com és<br />
sabut, tot es renova, i el foc, símbol de purificació, esdevé una<br />
expressió per exorcitzar els mals.<br />
Les primeres cercaviles i correfocs<br />
A les Festes d’Alella s’hi realitzava la “Traca” amb un gran<br />
espetec de pólvora el primer dia. Al costat dels gegants i capgrossos,<br />
flabiolaires i grallers, actuaven colles de foc com els<br />
Trabucaires de Solsona el 1982, o els Dimonis de la Barceloneta<br />
el 1983. Segons els programes de festes editats, la primera<br />
participació dels dimonis d’Alella va ser en la Festa Major de<br />
1984. Seguint el fil dels programes, la primera vegada que va<br />
31
DOSSIER<br />
aparèixer escrit el nom sencer de Diables del Vi va ser el 1989,<br />
realitzant una cercavila; i la primera vegada que va aparèixer<br />
el mot correfoc va ser en el programa de festes de 1990. Un dels<br />
veterans que va ser de la colla, Sergi Moreno, té encara molt present<br />
el seu primer correfoc el 1988, sortint del local del costat de<br />
Can Jana a la plaça de l’Ajuntament. Les bones sensacions van<br />
mantenir-lo durant vint anys en actiu amb ells, divertint-se en<br />
les actuacions festives i en les barbacoes –que també recorda<br />
amb entusiasme Toni Ribes– que s’organitzaven davant de la<br />
seva seu a Can Patatina (masia desapareguda a cavall del Casal<br />
i de l’aparcament de Santa Eulàlia; avui hi ha uns pisos).<br />
Toni Ribes explica com “El Bitxo”, una figura inspirada en<br />
el déu Bacus i amb cos de cabra, en referència al diable, dins<br />
d’una portadora de vi, va construir-se el 1991 a Can Boter de<br />
Tiana i va tenir un cost de 689.000ptes, una quantitat força<br />
apreciable. En aquella època, el 1992, va tenir lloc la legalització<br />
de la colla dels Diables<br />
del Vi d’Alella, organitzar-se<br />
internament sobretot les<br />
mesures de seguretat amb<br />
la pirotècnia. Ribes incideix<br />
en la participació dels diables<br />
d’Alella en un acte singular:<br />
els 50 anys del primer<br />
teleesquí a La Molina (i a tot<br />
l’Estat), fent una festa de foc<br />
nocturna sobre la neu.<br />
La llegenda<br />
Festa, irreverència i...<br />
organització<br />
La part divertida, per força,<br />
havia de tenir un contrapès<br />
organitzatiu amb la figura del<br />
cap de colla tal i com coincideixen<br />
els diferents protagonistes<br />
del vídeo commemoratiu<br />
dels trenta anys: Jordi<br />
Soriano, Joan Ribas, Guillem<br />
Bautista, Oscar i David Lluch,<br />
Ferran Gras, Míriam Requena,<br />
Josep Mª Gispert, Toni Ribes<br />
i Sònia Sánchez. Fer quadrar<br />
els diables requeria una bona<br />
dosi d’energia com també les<br />
relacions amb l’Ajuntament, a<br />
vegades conflictives com en la<br />
Festa Major i la Festa de la Verema<br />
de l’any 1994. Els diables<br />
van editar un full de protesta<br />
explicant perquè es negaven<br />
a participar en la Festa de la<br />
Verema després de dotze anys<br />
sortint ininterrompudament,<br />
ja que la regidoria de Cultura<br />
del moment havia pres decisions<br />
unilaterals sobre el recorregut,<br />
els horaris i el dia<br />
de sortida sense consultar-los<br />
(en l’anterior Festa Major ja se’ls havia canviat el recorregut).<br />
En Sergi Moreno recorda que, fruit del conflicte i per reivindicar-se<br />
davant del consistori, van fer una cercavila només amb<br />
les torxes sense petards i, en arribar a la plaça de l’Ajuntament<br />
després de la lectura d’un manifest, van tenir una gran ovació<br />
de la gent congregada.<br />
La nit de Nadal de 1982, com cada any a les 24h, les famílies<br />
d’Alella es dirigien cap a l’església del poble per celebrar el<br />
naixement del nou nat. Mentrestant, a les entranyes de l’infern,<br />
uns éssers folls es preparaven per sortir de les tenebres cap al<br />
món terrenal, enviats per Satanàs per aconseguir un beuratge<br />
embriagador d’aroma i gust exquisit.<br />
Quan la gent joiosa sortia de missa, els carrers del poble<br />
eren plens d’una boira espessa acompanyada d’una fortor a<br />
sofre inaguantable. El Volcà de Sant Mateu havia esclatat,<br />
donant a llum diables que van omplir la plaça de festa, foc i<br />
color, al ritme d’uns tabals infernals. El Poble d’Alella va decidir<br />
obsequiar aquells éssers estranys amb unes botes de vi i<br />
part de la collita, a canvi de protegir les vinyes de la temible<br />
fil·loxera que atacava el seu apreciat fruit. Els alellencs, feliços,<br />
els batejaven amb el nom de Diables del Vi d’Alella.<br />
Any rere any, els diables visitaven les vinyes, aprofitant la<br />
Festa Major i les Festes de la Verema, per assegurar-se que les<br />
plagues no malmetessin les collites. Fins que, el 1992, quan<br />
la fil·loxera amenaçava la verema, el Rei de les Tenebres els hi<br />
va enviar una bèstia bicèfala formada per un cap de cabra i<br />
un dimoni foll que habitava l’avern. Quan la bèstia va sortir<br />
del cràter es va servir d’una portadora de raïm com a cos per<br />
ajudar els diables a combatre la perillosa plaga. Aquest ésser<br />
diabòlic va ser anomenat “El Bitxo”.<br />
Una nit d’estiu de 1994, mentre els Diables del Vi d’Alella<br />
rondaven per les grutes secretes que uneixen casa nostra amb<br />
el Castell de Burriac, van topar amb uns diablons que tenien<br />
moltes ganes sortir cap a l’exterior, ja que volien expressar tot<br />
allò que tenien dins les seves ànimes diabòliques. Sota la capa<br />
dels Diables d’Alella van aprendre el que era la festa, la rauxa<br />
i la disbauxa, el foc, la llum, els trons, el fum i el vi. D’ençà fins<br />
ara, els Diabòlics Anònims han estat uns fillols diabòlicament<br />
fantàstics, junts han viscut moltes experiències, fins el punt<br />
d’engendrar una única colla, compartint i estenent la ideologia<br />
del foc i les tenebres per indrets insospitables.<br />
Des d’aleshores, cada any, els Diables del Vi d’Alella, amb<br />
força i follia, tornen a omplir els carrers i converteixen el poble<br />
en un indret on regna l’alegria, el foc i el Vi!<br />
El que va ser cap de colla a mitjans dels noranta, Joan Ribas,<br />
posa de relleu el punt de teatralitat que suposen les actuacions<br />
dels diables, juntament amb la voluntat de transgressió i de<br />
xou insòlit com quan van fer participar una moto i un cotxe<br />
alemany, un kubelwagen. Les ganes boges de festa i el recolzament<br />
de la gent van poder amb tots els entrebancs. El 1996<br />
“els del Vi” van participar en el bateig de la colla de diables de<br />
Tiana, Trempera Nostramu. A nivell organitzatiu, els diables<br />
van deixar Can Patatina per passar a una nova seu d’acollida,<br />
el Casal de Can Gaza.<br />
20, 25, 30 i per molts anys més!<br />
L’any 2003, els diables, amb Jordi Soriano com cap de colla,<br />
van celebrar els seus vint anys amb diferents actes: una “atabalada”<br />
pels carrers del poble, un correfoc juntament amb<br />
diferents colles convidades, un concert d’ska, una retornada<br />
matinal i una botifarrada<br />
popular a Can Gaza. El lema<br />
era prou explícit: “som els<br />
apòstols de Bacus, som els<br />
deixebles del déu del vi”. Cinc<br />
anys més tard va arribar la<br />
celebració dels vint-i-cinc en<br />
què va programar-se l’exposició<br />
“25 anys cremant” a Comafosca,<br />
node d’art i pensament<br />
(l’actual centre cultural<br />
Can Manyé). Va tenir lloc un<br />
reconeixement municipal a la<br />
tasca desenvolupada al llarg<br />
dels anys per l’entitat i, finalment,<br />
una festa de foc amb<br />
una dotzena de colles que van<br />
participar en 4 correfocs des<br />
de diferents indrets del poble<br />
i van confluir a Can Lleonart.<br />
La concentració final a la Riera<br />
va acabar amb una batucada<br />
i traca final.<br />
L’any 2010 els Diables del<br />
Vi i els Timbalers del Vi van<br />
apadrinar el bateig dels Trabucaires<br />
del Vi d’Alella que<br />
començaven la seva singladura.<br />
I enguany s’han celebrat<br />
els actes del trenta aniversari<br />
de la colla, concentrant-se<br />
l’activitat el 9 de novembre<br />
amb un gran dinar popular<br />
a la plaça de l’Ajuntament,<br />
parlaments, un berenar, una<br />
tabalada, la primera actuació<br />
dels Diablons, la colla infantil,<br />
i una gran festa de comiat<br />
de foc. Per a l’ocasió s’havia<br />
realitzat un enregistrament<br />
commemoratiu dels trenta<br />
anys del que hem anat comentant al llarg d’aquest article,<br />
portant-lo a terme, en la direcció, Pau Groba & Irene Mayol;<br />
amb muntatge de Pau Groba; entrevistes realitzades per Irene<br />
Mayol & Màrius Vila; i veu en off de Lluís Àvila.<br />
Deixeu-me acabar: “pleased to meet you, hope you guess<br />
my name”.<br />
32
DOSSIER<br />
Toni Ribas durant el correfoc de la Verema 1998, a Can Lleonart. FOTO: ARXIU. Preparant un correfoc (1999). FOTO: QUICO LLUCH. Els Diables del Vi d’Alella, a Carquefou<br />
el 2000. FOTO: QUICO LLUCH. Inici del correfoc de Festa Major de 2004, recordant la porta de Can Patatina. FOTO: QUICO LLUCH. Un dels correfocs de la festa dels 25 anys,<br />
el 2008. FOTO: QUICO LLUCH. El Bitxo surt de Can Gaza a l’inici del correfoc de Festa Major d’enguany. FOTO: QUICO LLUCH<br />
33
DOSSIER<br />
“Un correfoc és eufòria...<br />
controlada, però eufòria”<br />
Paraules des de l’infern. Entrevista als Diables del vi d’Alella<br />
Requena, Noy i Martin, cap de colla, secretària i tresorera de la colla de Diables del Vi d’Alella.<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
RAMON ANGLADA<br />
El que havia de ser una entrevista individual s’ha acabat<br />
convertint en una conversa a tres bandes amb la<br />
Míriam Requena, cap de colla, la Laura Martin, secretària,<br />
i la Georgina Noy, tresorera i coordinadora de<br />
la colla infantil. Una conversa divertida, esbojarrada,<br />
caòtica per moments, i també rigorosa... en certa manera, com<br />
la colla de diables de què formen part i dirigeixen actualment.<br />
A dia d’avui, quants membres sou<br />
Georgina Noy: A la colla devem ser uns quaranta, i ara amb la<br />
colla infantil pugem a seixanta cinc.<br />
La vostra colla la conformen només els diables o també els grups<br />
de percussió que us acompanyen<br />
Míriam Requena: Diables són els que cremen i són els que toquen<br />
els tabals. Aquest són els grans dels tabals, perquè la colla dels<br />
Timbalers del most és una entitat a part; quan els seus membres<br />
es fan grans passen a la nostra colla. Hi ha dos colles de timbalers<br />
al poble. La gran és nostra... la petita no, però és la pedrera.<br />
D’aquests quaranta, tots participen al correfoc<br />
Laura Martin: Als correfocs d’Alella, el de la Verema i la Festa<br />
Major, participa tothom, sobretot els que estan en actiu.<br />
G.N: Pel correfoc tothom ve, tot i que ara és una mica més complicat<br />
perquè per ser diable has d’haver fet un curs de formació.<br />
Ara ja no és arribar i cremar, però ve tota la gent que està formada<br />
i podem arribar a ser uns vuitanta.<br />
Quines són les característiques bàsiques de la colla actual<br />
que la diferencien de les d’èpoques anteriors<br />
L.M: Penso que és molt semblant a la d’altres èpoques, el que<br />
passa és que ara estem regits per la llei i tenim formació.<br />
G.N: Pot haver canviat la manera de portar la colla, però el seu<br />
tarannà és sempre el mateix. Nanos que entren amb setze o divuit<br />
anys, actualment amb més diversitat que mai. Els diables sempre<br />
són el mateix, un grup de nois i noies amb ganes de passar-s’ho<br />
bé i als que els encanta el foc.<br />
M.R: És un grup apolític i no és excloent amb ningú.<br />
A més dels propis diables, també teniu El Bitxo. Explica’ns<br />
alguna cosa més d’aquest estrany ésser<br />
M.R: Normalment el bestiari de foc són dracs o són dimonis<br />
molt grans, però aquí van voler fer alguna cosa diferent. Van<br />
crear una bèstia bicèfala amb un dimoni de l’avern, una cabra<br />
i, com a símbol, la portadora del vi. Es diu que jugant van caure<br />
dins de la portadora i d’allà dins ja no van poder sortir mai més.<br />
34
DOSSIER<br />
Teniu previst augmentar el bestiari<br />
que acompanyi la colla en un futur<br />
G.N: Tenir una bèstia són diners, i<br />
nosaltres primer hauríem d’arreglar<br />
El Bitxo perquè estigués perfecte. Fer<br />
una nova bèstia suposaria molts diners<br />
que ara mateix no tenim.<br />
Quin és el material bàsic que es<br />
necessita per convertir-se en un<br />
diable<br />
L.M: En realitat, amb roba de cotó ja<br />
podries entrar al correfoc.<br />
M.R: Amb uns texans, unes xiruques,<br />
una dessuadora, una jaqueta texana,<br />
un barret de palla i un mocador vas<br />
preparadíssim per entrar a un correfoc...<br />
i que la roba no estigui mullada.<br />
Pel que fa al vestuari, cadascú es<br />
fa el seu o es compren de forma<br />
conjunta<br />
M.R: Fa cinc o sis anys es va decidir<br />
uniformitzar la colla pel que fa al vestuari. El més important és<br />
que no porti botons ni cremalleres perquè sigui més ràpid de<br />
treure. Ha de tancar bé els canells, la zona del coll i tenir una<br />
caputxa que et cobreixi.<br />
G.N: En aquell moment es va decidir que els vestits no fossin de<br />
la colla, perquè els diners disponibles es van destinar a timbals<br />
nous, i cada diable va comprar la seva roba. Amb els petits ja<br />
ho hem fet diferent i les casaques, en principi, seran de la colla<br />
i intentarem que vagin passant d’uns als altres.<br />
A més del correfoc de la Festa Major i el de la Verema,<br />
quina és l’activitat de la vostra colla al llarg de l’any<br />
M.R: Es fa la torrada la nit de Nadal a la plaça, on fem vi calent,<br />
brou, un sorteig de paneres i un espectacle on portem els timbals.<br />
També anem sovint al correfoc de Vilassar de Dalt; nosaltres som<br />
els seus padrins i ells venen sempre a cremar a aquí.<br />
L.M: En realitat hi ha dues maneres de poder participar en altres<br />
correfocs. Una que podríem dir reglada, que és quan et conviden<br />
a través d’una aplicació oficial, i l’altra quan tu vas individualment<br />
a cremar perquè coneixes l’altra colla, però no hi pot anar<br />
la teva en conjunt perquè no seria legal.<br />
Quines diferències presenten els dos correfocs propis<br />
M.R: El de la Festa Major acaba a la plaça i el sostre de foc<br />
d’Alella és reconegut.<br />
G.N: Amb la nova normativa, acabarem fent el mateix correfoc<br />
per Festa Major perquè està tot més marcat. Per la Verema, normalment<br />
passem pel bolet de la riera i acabem trobant-nos amb<br />
les paradetes. Al final hi ha el castell de foc i és un correfoc amb<br />
moltíssima gent.<br />
El correfoc és la part visible, però hi ha una feinada prèvia<br />
de preparació...<br />
L.M: Els que més s’ho preparen són els timbalers, que assagen<br />
cada dijous per als correfocs que tenen durant tot l’any, ja siguin<br />
nostres o de fora. Els diables ens activem dos mesos abans del<br />
correfoc, i la junta anem treballant quasi bé contínuament i funcionem<br />
molt bé amb diverses comissions.<br />
M.R: Abans de cada correfoc toca fer formacions perquè els<br />
últims que han entrat puguin cremar. Dos mesos abans has de<br />
decidir a qui convides i aconseguir que et confirmin quanta gent<br />
vindrà. Has de pactar el recorregut, triar la pirotècnia i demanar<br />
tot el material que ens cedeix l’Ajuntament i que ens arriba de la<br />
mà del Polo, que mereix ser mencionat.<br />
L’acabada d’estrenar colla infantil, a la porxada del mercat<br />
Quin és el secret d’un bon correfoc<br />
M.R: Bon rotllo i estar ben organitzats perquè sempre hi hagi<br />
foc. Bé, és bon rotllo i bon ritme, perquè sovint tots tenim moltes<br />
ganes de cremar... ho tirem tot i, de cop i volta, no hi ha foc.<br />
L.M: També té molt a veure amb el públic. Si tens gent molt animada,<br />
el correfoc és molt millor. També és molt positiu que ara,<br />
a Alella, entren molts nens al correfoc.<br />
Parlem de sensacions... què sentiu ballant envoltats de foc<br />
G.N: Doncs és força caòtic. Les guspires, els petards, la gent...<br />
és un moment força accelerat.<br />
M.R: Un correfoc és eufòria... controlada, però eufòria.<br />
L.M: Penso que es viu de diverses maneres. Quan cremes a casa<br />
teva, has de coordinar moltes coses i tens certa preocupació<br />
perquè tot vagi bé. Quan vas a un correfoc d’una altra colla,<br />
vas tant lleuger que vas cremant i estàs feliç. A casa, però, quan<br />
s’acaba el correfoc i entres al sostre de foc, estàs tranquil·la, feliç,<br />
i penses que la feina de tants dies ha valgut la pena.<br />
Quins passos hauria de seguir algú que volgués formar<br />
part de la vostra colla<br />
M.R: El més fàcil és que escriguin un correu a diablesdelvid<strong>alella</strong>@gmail.com<br />
o també al Facebook de l’entitat. Nosaltres ja<br />
ens posarem en contacte amb ells.<br />
L.M: És una colla oberta a tothom i l’única limitació és l’edat.<br />
Cal tenir 16 anys per poder cremar. Aquest és un dels motius de<br />
la creació de la colla infantil.<br />
Cal pagar alguna mena de quota econòmica per ser-ne<br />
membre<br />
G.N: No pagues una quota, pagues l’assegurança. Són uns 20<br />
euros a l’any per cobrir l’assegurança obligatòria. L’altra despesa<br />
és el preu de la casaca quan entres a la colla, que et pot costar<br />
de 80 a 100 euros, tot i que no és obligatori.<br />
M.R: També pots entrar amb un mono de treball de cotó com<br />
s’ha fet tota la vida. No exigim el vestit perquè seria una pena<br />
no poder entrar a la colla per no poder pagar-ho.<br />
Parlem ara de seguretat, normatives i lleis. ¿Com valoreu<br />
els nous requeriments que us demanen decrets com<br />
el 82/2010 que incideix en mesures d’autoprotecció,<br />
indumentària, assegurança de responsabilitat civil<br />
M.R: Ara per fer qualsevol cosa necessites un pla d’autoprotecció.<br />
Per exemple, si ara ens convidessin de l’Institut per celebrar el<br />
QUICO LLUCH<br />
35
DOSSIER<br />
final de curs, com s’havia fet anys enrere, on compràvem poca<br />
pirotècnia i la cremàvem al pati, no podríem anar-hi perquè primer<br />
hauríem de tenir un PAU. Aquest el van començar a demanar<br />
quan ni tan sols hi havia gent titulada per poder-lo donar. La realització<br />
d’aquest PAU pot valer més de 1000 euros i et serveix per<br />
una vegada. És a dir que per tirar 200 en petards, n’has de gastar<br />
més de 1000 per tenir un pla d’autoprotecció. A Alella hem tingut<br />
la sort que la Laura Nadeu s’ha acreditat i l’ha pogut redactar.<br />
L.M: Tenim la gran sort que la Laura Nadeu és de Berga i sap<br />
el que implica la festa de foc i, dins del PAU, ens ha afavorit el<br />
màxim possible que li permetia la llei.<br />
inicials de formació, perquè la Generalitat no dóna cap dossier<br />
sobre el què s’ha d’explicar. L’última formació es va millorar<br />
perquè s’havia d’ensenyar als nens de la colla infantil i als seus<br />
pares. Vam fer una cosa molt més visual.<br />
Quina valoració feu dels actes de celebració del vostre 30<br />
aniversari<br />
G.N: Molt contents. Estem en un moment molt dolç. Veníem d’un<br />
moment força dur com a colla i, de cop i volta, tenim gent amb<br />
moltes ganes, els timbalers van sobrats de força, la gent està molt<br />
contenta, hem aconseguit implicar antics membres... a la plaça<br />
estava tothom molt content i els nens s’ho van passar molt bé.<br />
Membres de la colla de diables durant el dinar de la festa del 30è aniversari.<br />
¿Com es porta l’alt nivell de responsabilitat que li atorga<br />
al cap de colla la Instrucció tècnica 18 del Reial Decret<br />
563/2010 i el rol de Responsable de Grup de Consumidors<br />
Reconeguts com a Experts (RGCRE)<br />
L.M: Una cosa és ser responsable de grup, que és quan dones<br />
el permís de qui utilitza la pirotècnia, i l’altra és que,<br />
penalment, la colla està dirigida per algú que és responsable<br />
davant de tots els fets que puguin passar. En el nostre cas,<br />
la Míriam és la responsable de totes dues coses com a cap<br />
de colla i RGCRE.<br />
A grans trets, en què consisteix la formació obligatòria com<br />
a Responsable de Grup<br />
M.R: És una formació que s’hauria de fer quan s’entra per primer<br />
cop a una colla i es desconeix aquest món. Es parla de l’origen de<br />
les festes de foc, dels tipus de pirotècnia, de què és la pólvora,<br />
també s’ensenyen primers auxilis o tipus de cremades. Les grans<br />
paraules de la formació que fa la Generalitat són: seny i sentit<br />
comú. Les repeteixen constantment.<br />
Com heu realitzat la formació a la resta de diables, o Consumidors<br />
Reconeguts com a Experts (CRE) tal com els anomena<br />
el decret A què esteu obligats<br />
M.R: Nosaltres expliquem els orígens del foc perquè es situïn<br />
històricament, què és la pirotècnia, com funciona un correfoc,<br />
com funciona el nostre correfoc i com estem organitzats. També<br />
se’ls explica com han d’anar vestits i les mesures de seguretat<br />
tant pròpies com amb els altres. Un cop explicat tot això, els<br />
fem un examen i una prova de foc perquè es trobin enmig d’una<br />
situació real.<br />
L.M: La mateixa colla va ser la que va preparar els materials<br />
Com va néixer la idea de<br />
crear una colla infantil<br />
G.N: Com a junta, veiem que<br />
no hi havia relleu. Els nens,<br />
quan són petits, volen ser diables,<br />
però no podien entrar<br />
fins als setze anys. I quan arriben<br />
a aquesta edat, costa més<br />
entrar a una colla de diables<br />
on la gent és més gran.<br />
Com ha estat tot el procés de<br />
creació de la colla infantil<br />
G.N: Vam començar anant a<br />
l’Institut, a l’escola Fabra i,<br />
ben aviat, vam començar a<br />
rebre inputs de gent que volia<br />
ser diable. La normativa, però,<br />
impedeix que els menors de<br />
setze anys puguin utilitzar la<br />
pirotècnia que nosaltres fem<br />
servir. Per superar aquest<br />
problema, vam pensar en els<br />
pares. Els pares són membres<br />
de la colla, fan la formació, entren a l’aplicació i perquè els nens<br />
puguin cremar han de tenir-los al seu costat. La responsabilitat,<br />
en aquest, cas no és nostra, sinó dels seus propis pares que són<br />
al mateix temps diables.<br />
QUICO LLUCH<br />
Quants membres en formen part<br />
G.N: Ara som vint-i-cinc, nens i nenes, i segurament pararem a trenta.<br />
M.R: Hi ha colles infantils en altres pobles que tenen vuit o deu<br />
membres.<br />
La potència dels petards és menor<br />
G.N: Ens els han fet expressament. L’últim petard no és un tro,<br />
és un “xino”. La categoria del petard i la quantitat de pólvora és<br />
més petita. Fins i tot, es poden demanar sense el petard final.<br />
Els nens no toquen el petard en cap moment perquè és un adult<br />
qui els hi carrega.<br />
Com va anar la presentació de la colla dins dels actes del<br />
vostre 30 aniversari<br />
G.N: Van sortir de la porxada i havien d’anar cap al centre de la<br />
plaça, però van anar a “cremar” la gent com fem els grans. Van<br />
fer-ho durant uns vint minuts, cinc carretilles cadascú com a<br />
molt, i els hi vam fer un final amb serpentines i van estar molt<br />
contents. Van dir-nos que els hauria agradat cremar més estona.<br />
Ja per acabar, voldríeu afegir alguna cosa que no haguem<br />
tractat<br />
L.M: Sí, voldríem demanar que les persones que segueixen el<br />
correfoc al costat del carro de la pirotècnia que, si us plau, no<br />
fumin, perquè no són conscients del perill que suposa.<br />
Totes: I moltes gràcies a Alella i a la seva gent!<br />
36
DOSSIER<br />
Els Timbalers del Vi i els del Most d’Alella<br />
Diables, Timbalers i Trabucaires del Vi i... Timbalers del Most<br />
d’Alella! Com podeu observar en el nom de les colles festives, el<br />
vi de la Denominació d’Origen Alella és un element d’inspiració<br />
i singularitat que fa reconèixer-les arreu.<br />
JORDI ALBALADEJO<br />
Els Timbalers del Vi van sorgir acompanyant els Diables<br />
del Vi d’Alella que acaben de celebrar 30 anys com<br />
a colla. Els primers temps, els timbalers no comptaven<br />
amb una banda fixa i els acompanyaven músics<br />
dels gegants i algun diable que s’animava. A final dels<br />
noranta, la colla va estabilitzar-se, tot i que trobar lloc per assajar<br />
no els va ser gens fàcil durant anys, com recorda Pau Conesa:<br />
“A l’estiu assajàvem abans dels correfocs, ho fèiem al bosquet<br />
a mitja tarda, després, en començar a assajar amb regularitat,<br />
vam intentar-ho a Can Gaza, però els veïns es queixaven fins i tot<br />
quan ho fèiem a les golfes, i ens en vam tornar al bosquet”. Aquest<br />
handicap va trobar vies de solució després de diferents gestions<br />
amb l’Ajuntament i l’IES<br />
Alella, al gimnàs del qual<br />
van poder anar a assajar.<br />
La colla va constituir-se<br />
legalment com a secció<br />
l’any 2008.<br />
Els timbalers animen<br />
les festes populars amb<br />
els seus ritmes, acompanyant<br />
els diables en els<br />
Correfocs com el de la<br />
Festa Major i de la Verema<br />
d’Alella i, com a banda,<br />
en actes com el Cercatasques.<br />
També participen<br />
en cercaviles d’altres poblacions:<br />
Teià, Vilassar de<br />
Dalt, Sant Cebrià, Badalona...<br />
i en algunes actuacions<br />
internacionals: a Carquefou,<br />
el 2007, i a Roth, al<br />
costat de Nuremberg, promocionant la 1a cursa Challenge Costa<br />
del Maresme 2008. El secret del seu aprenentatge: motivació i<br />
assaigs regulars, dues hores els dilluns de 20 a 22h.<br />
El coordinador dels timbalers, Pau Conesa, destaca “la illusió<br />
i la voluntarietat de la vintena de membres de la banda<br />
per mantenir el ritme d’assaigs i les ganes de passar-s’ho bé a<br />
les actuacions”, a la vegada que vol recordar la feina feta pel seu<br />
antecessor, Marc Salas.<br />
Conesa posa de relleu “la bona sintonia i la col·laboració<br />
amb les altres entitats d’Alella” i les actuacions conjuntes amb<br />
membres dels Timbalers del Most. Una anècdota ben divertida<br />
sobre la colla, recorda Conesa, va ser en una Festa Major del<br />
poble quan “una senyora gran se’ns va acostar després del correfoc<br />
i ens va comentar que ho havíem fet molt bé –“no com els<br />
que van tocar l’any passat que feien un soroll horrorós”– el que<br />
no sabia la senyora era que l’any anterior havíem tocat, més o<br />
menys, els mateixos”.<br />
Una nova fornada de percussionistes<br />
Els Timbalers del Most són una associació juvenil que té els seus<br />
orígens l’any 2008. L’inici va ser una proposta a l’Àgora i al Casal<br />
de joves situat a Can Gaza, per impulsar un taller de percussió<br />
jove per aprendre a tocar un tambor en format de banda. Ferran<br />
Llombart, Joan Marc Noguer i Ferran Pou, amb el suport dels<br />
companys Timbalers del Vi, van ser els capdavanters de l’activitat<br />
que va esdevenir un punt de trobada a l’entorn de l’associacionisme<br />
per a infants i adolescents.<br />
En Joan Marc va ser el primer director, i a partir de 2009 va<br />
ser-ho Ferran Pou. El grup de percussió va consolidar-se i el 12 de<br />
desembre del 2010 van decidir constituir-se com a entitat alellenca.<br />
Com “els del Vi”, van passar a assajar al gimnàs de l’IES Alella, compartint<br />
els instruments de<br />
la colla dels grans.<br />
En Ferran Pou veu<br />
l’associacionisme i l’aprenentatge<br />
com un motor<br />
de valors. Així destaca “el<br />
foment dels valors com a<br />
principi bàsic i elemental<br />
per tirar endavant la banda”<br />
ja que “són una colla<br />
de nens i adolescents que<br />
han de conviure no només<br />
durant els assaigs sinó<br />
que han de ser ambaixadors<br />
d’una manera de<br />
fer”. Els assaigs es desenvolupen<br />
de 17:00 a 18:30<br />
els dimarts per la tarda,<br />
la colla està formada per<br />
21 integrants i, des de fa<br />
un any, compta amb Lluis<br />
Cañellas com a sotsdirector. Aquesta pedrera de percussionistes<br />
té com a objectius principals, aprendre i passar-s’ho bé gaudint de<br />
l’associacionisme, poder actuar en públic i, després d’uns anys de<br />
formació en la banda, arribar a formar part de la colla dels grans.<br />
Després d’uns anys, “els del Most” han consolidat la seva presència<br />
festiva al poble d’Alella. Pou destaca entre les actuacions<br />
locals més rellevants “la de Festa Major on participem amb moltes<br />
colles: Gegants i Capgrossos d’Alella, Trabucaires o amb els CEPS”,<br />
també per la trajectòria participativa en quatre edicions de la Verema<br />
i una actuació màgica com és “la participació a la Cavalcada<br />
de reis on, des de fa uns 3 anys, hi participem molt activament’.<br />
A nivell de “bolos” fora del poble, Pou incideix en la bona relació<br />
de la colla dels grans amb Vilassar de Dalt, que s’ha traduït<br />
en actuacions també dels Timbalers del Most, així com “hem<br />
participat amb algunes escoles del Masnou i hem tocat a Millars<br />
(França) gràcies a la colla Gegantera d’Alella que ens hi ha convidar<br />
aquest any 2013”.<br />
Membres de les dues colles, junts durant la festa dels 30 anys de la colla de diables.<br />
QUICO LLUCH<br />
37
DOSSIER<br />
SALA DE MOSTRES<br />
LAURA ALOY<br />
Quan jo vaig entrar-hi, el cap de<br />
colla era en David Lluch. Em van<br />
comentar que els faltava gent i<br />
que necessitaven ajuda; així<br />
doncs, vaig decidir donar-los<br />
un cop de mà. Vaig deixar-ho fa<br />
tres anys, en canviar de poble.<br />
En guardo molt bons records;<br />
era una pinya molt maca i hi<br />
havia bon ambient. L’anècdota<br />
de què sempre me’n recordaré<br />
és quan, als correfocs de la<br />
festa major de 2009, vaig haver<br />
d’anar vestida de diable a un<br />
ple de l’ajuntament, ja que en<br />
aquell moment era la regidora<br />
i no vaig tenir temps de canviar-me.<br />
JORDI SORIANO<br />
Fa 17 anys, dels 30 que la colla<br />
d’Alella és en marxa, que en<br />
sóc membre. Vaig entrar-hi a<br />
través del meu veí, perquè des<br />
de petit havia estat la il·lusió<br />
de la meva vida. La colla va començar<br />
arran d’un grup d’amics<br />
d’Alella que coneixien gent de<br />
la colla de diables del Masnou.<br />
Aquests els van prestar materials:<br />
carretons, capes, etc. i una<br />
nit de Nadal, es van posar a la<br />
sortida de la missa del gall a espantar<br />
tothom. Des de llavors<br />
va començar a prendre forma i,<br />
actualment, és una entitat que<br />
presta els seus serveis amb un<br />
pressupost acordat prèviament.<br />
MERCÈ GALLIFA<br />
Fa uns 20 anys que formo part<br />
de la colla de diables d’Alella. Tot<br />
i que últimament he estat més<br />
desconnectada perquè visc a Tarragona,<br />
sempre que ho necessiten<br />
els faig un cop de mà. Com<br />
que vivia a Barcelona i estiuejava<br />
a Alella, vaig pensar que entrar a<br />
la colla seria una manera d’integrar-me<br />
al poble. Un dels records<br />
més divertits que en tinc és de<br />
quan vam decidir fer un calendari<br />
despullats. El problema va ser<br />
que érem pocs, i encara menys<br />
els que es volien treure la roba.<br />
Així que aprofitant un sopar d’entitats<br />
del poble al Casal d’Alella<br />
vam convèncer més gent.<br />
PEP SABATER<br />
La colla de diables d’Alella neix<br />
de la necessitat d’agrupar gent.<br />
De fet, fa uns 30 anys va haver-hi<br />
un esclat i van començar<br />
a sorgir agrupaments i colles arreu<br />
de Catalunya. Va costar d’arrancar<br />
perquè al principi érem<br />
4 gats, però vaig gaudir molt<br />
formant-ne part. Una vegada<br />
em vaig apuntar a un cercavila<br />
de Terrassa sense avisar ningú,<br />
vestit estrafolàriament, mentre<br />
la resta duia els seus uniformes.<br />
Em vaig barrejar amb ells i la<br />
gent em mirava com dient “qui<br />
és aquest”. L’última que vaig fer<br />
abans de marxar de la colla va<br />
ser cremar el meu anorac.<br />
SERGI MORENO<br />
He sigut membre de la colla dels<br />
diables d’Alella durant vint anys,<br />
des de 1988 fins a 2008. Hi vaig<br />
entrar a través d’un veí que formava<br />
part de la colla. Llavors era<br />
més senzill entrar-hi perquè els<br />
faltava gent. Actualment és més<br />
complicat, s’han de complir una<br />
sèrie de requisits. Vaig deixar-ho<br />
perquè va arribar un punt en<br />
què ja no ho gaudia, no m’omplia,<br />
tot i que no descarto tornar-hi.<br />
El pitjor record que tinc<br />
és quan, el 1989, un membre<br />
de la colla va patir una cremada<br />
greu i va ser ingressat a l’hospital<br />
de la Vall d’Hebron. A partir<br />
d’aquell moment es van prendre<br />
mesures més estrictes per protegir<br />
els diables.<br />
TONI RIBAS<br />
He format part de la colla des<br />
de 1980 fins a 2000, i en vaig<br />
ser cap des del 90 fins al 94.<br />
Considero que primer sóc diable,<br />
després català i després la<br />
resta. Ho he gaudit molt, penso<br />
que és una manera de ferte<br />
més persona. Coneixes gent<br />
amb la que traves amistat i,<br />
quan els tornes a veure al cap<br />
d’un temps, tens un sentiment<br />
de pertinença. Un molt bon record<br />
que guardo és quan, l’any<br />
1992, la Molina feia el 50è aniversari<br />
i ens van contractar per<br />
fer-los un espectacle. Va pujar<br />
mig poble amb autocars a veure-ho,<br />
el públic era a les pistes i<br />
nosaltres dins la neu fent guerra<br />
de petards.<br />
DAVID LLUCH<br />
Fa 15 anys que estic a la colla<br />
i vaig entrar-hi a raó de que a<br />
casa sempre hem viscut la cultura<br />
del foc i la pólvora i, en<br />
aquella època, el meu germà<br />
era el cap de colla. Sempre és<br />
difícil organitzar un grup de<br />
gent més o menys gran perquè<br />
hi has d’estar a sobre, però<br />
quan al costat hi tens gent<br />
compromesa, coordinar-se és<br />
fàcil. Recordo molt la celebració<br />
del 25è aniversari, aleshores<br />
jo era el cap de colla. Va ser espectacular!<br />
Vam aconseguir fer<br />
quatre correfocs simultanis per<br />
tot el poble amb varies colles<br />
de diables amigues.<br />
MARIONA SERRA<br />
Jo vaig entrar a la colla de diables<br />
a principis dels 90 perquè<br />
hi havia els meus germans<br />
grans i perquè tenia amics que<br />
també s’hi van apuntar. Això<br />
del foc no em feia massa gràcia<br />
així que vaig començar portant<br />
el carro de les municions i<br />
després vaig trobar el meu lloc<br />
formant part dels primers músics<br />
de la colla. Quedàvem al<br />
Bosquet i practicàvem temes<br />
de batucada i d’altres inventats<br />
per integrants del grup. M’ho<br />
vaig passar molt bé! Ara ja fa<br />
anys que no estic a la colla,<br />
però m’emociona anar a veure<br />
els correfocs i veure aquest<br />
grup de músics tan potent que<br />
hi ha ara!<br />
38
La cara oculta del correfoc<br />
DOSSIER<br />
Les noves normatives legals han provocat que perfils professionals<br />
vinculats a la seguretat siguin indispensables per la celebració<br />
de festes de foc<br />
RAMON ANGLADA<br />
Guspires, el so de les carretilles quan s’encenen, la<br />
força dels timbals, els moviments imprevisibles dels<br />
diables o les corredisses de la gent són alguns dels<br />
elements més visibles de tot correfoc. Queda clar<br />
qui són els protagonistes de la festa, però aquesta no<br />
seria possible sense la feina de tot un seguit de professionals que<br />
treballen abans, durant i després de la seva celebració i que, quasi<br />
bé sempre, són invisibles als nostres ulls. L’objectiu d’aquestes<br />
línies és fer-los ben visibles per una vegada.<br />
Les regles del joc<br />
Reials decrets llei com el 563/2010; instruccions tècniques complementàries<br />
com la número 18 de l’anterior decret referents<br />
a manifestacions<br />
festives religioses,<br />
culturals i tradicionals;<br />
directives<br />
europees com la<br />
2007/23/CE; i especialment<br />
el Decret<br />
82/2010 que estableix<br />
l’obligació<br />
dels plans d’autoprotecció,<br />
han establert<br />
noves regles<br />
del joc pel que fa a<br />
la seguretat i han<br />
marcat la participació<br />
de professionals<br />
diversos en la preparació<br />
i realització<br />
de festes de foc. És<br />
precisament dins<br />
d’aquest pla d’autoprotecció,<br />
vàlid<br />
durant quatre anys<br />
abans de la seva<br />
revisió, on podrem<br />
conèixer amb exactitud<br />
les tasques i<br />
responsabilitats de<br />
totes les persones implicades en la celebració d’un correfoc.<br />
Direcció i agents de la policia local, l’Agrupació de Defensa Forestal<br />
(ADF) i membres de la Creu Roja serien alguns dels professionals<br />
implicats.<br />
Així doncs, el pla d’autoprotecció específic per al correfoc<br />
de la Festa Major d’Alella, aplicat per primera vegada aquest<br />
2013, marca, en primer lloc, la necessitat d’un centre de control<br />
d’alarma i comunicacions (CAC) i d’un centre receptor d’alarmes<br />
(CRA). En tots dos casos estaran sota direcció d’agents de la<br />
policia local. Entre les seves principals funcions, destaca la de<br />
rebre avisos d’emergència i informar de forma immediata al Cap<br />
d’Emergència i Intervenció, càrrec que recau en el Sotsinspector<br />
en cap Joan Carles Pindado i en el caporal de la policia local com<br />
a suplent. Moltes són les seves funcions, com la coordinació in<br />
situ dels equips per realitzar una primera intervenció. La policia<br />
local és també indispensable per crear l’equip de suport a l’evacuació<br />
i confinament - grup d’ordre. Quatre agents en formaran<br />
part, comunicats per emissora. Seran els responsables que les<br />
vies d’evacuació i accés estiguin obertes i els que, en cas d’emergència,<br />
hauran d’evacuar les persones afectades al mateix temps<br />
que informen el Cap d’Emergència i Intervenció.<br />
Al marge de les funcions establertes al pla d’autoprotecció,<br />
la policia local serà la responsable d’aprovar el recorregut, notificar<br />
l’avís i facilitar consells de seguretat als veïns i veïnes, i<br />
realitzar els talls de circulació necessaris durant la celebració<br />
del correfoc.<br />
L’Equip de Primera<br />
Intervenció (EPI),<br />
format pels membres<br />
de l’Agrupació<br />
de Defensa Forestal<br />
d’Alella (ADF), serà<br />
l’encarregat d’extingir<br />
el foc i, si fos<br />
necessari, evacuar<br />
la zona afectada fins<br />
l’arribada dels bombers.<br />
Finalment,<br />
cal destacar l’Equip<br />
de Primers Auxilis<br />
(EPA) que serà l’encarregat<br />
de prestar<br />
atenció mèdica en el<br />
mateix lloc de l’accident<br />
i valorar la<br />
gravetat dels ferits.<br />
L’equip estarà format<br />
per membres de<br />
la Creu Roja.<br />
Com a totes les<br />
festes, la brigada<br />
municipal i la tècnica<br />
responsable de<br />
l’àrea de festes, Laura<br />
Nadeu, també tenen un paper destacat. La brigada, portant<br />
a terme infinitat de tasques com la instal·lació del pal central a<br />
la plaça on es col·locarà el sostre de foc o el trasllat de sacs de<br />
sorra fins al terrat de l’ajuntament per aguantar les estructures<br />
de ferro des d’on es llençarà la pirotècnia. La tècnica, realitzant la<br />
interlocució constant amb la colla de diables, infinitat de tràmits<br />
com la contractació d’assegurances obligatòries i molt especialment<br />
per la redacció i signatura, després d’haver-se acreditat a la<br />
DGPC, del pla d’autoprotecció per al correfoc de la Festa Major<br />
d’Alella. Ara resta pendent la creació del pla d’autoprotecció pel<br />
correfoc de la Festa de la Verema amb un itinerari i un ús de la<br />
pirotècnia ben diferent.<br />
La instal·lació al centre de la plaça del pal que aguanta el sostre de foc és una de les<br />
moltes tasques de la brigada municipal relacionades amb el correfoc.<br />
AJUNTAMENT D’ALELLA<br />
39
DOSSIER<br />
El Correfoc, una tradició moderna<br />
JORDI ALBALADEJO<br />
Amitjans anys vuitanta, un dels himnes corejats als<br />
concerts de la Dharma deia “Foc! Foc! Correfoc!<br />
Crema! Crema! Fot-li fort!”, era la cançó Correfoc.<br />
Els correfocs, amb diables i bestiari de foc, despuntaven<br />
a les festes populars com un nou símbol<br />
de modernitat inspirat en la tradició cultural del país. Pólvora,<br />
espurnes, dracs, cuques i altres figures mitològiques, juntament<br />
amb els tabals, conquerien els carrers i les places compartint<br />
un ball frenètic amb la gent.<br />
El grup de teatre Comediants té molt a veure en la fabulació<br />
etnogràfica dels balls de diables del món rural. Els de Canet van<br />
protagonitzar el primer<br />
correfoc, anunciat<br />
com a tal l’any 1980 a<br />
les Festes de la Mercè<br />
de Barcelona; una<br />
creació que responia<br />
a un ambient col·lectiu<br />
gestat des de moltes<br />
entitats i entesos de la<br />
cultura popular durant<br />
el postfranquisme. Un<br />
any abans, el 1979, a<br />
les Festes de la Mercè<br />
va haver-hi una primera<br />
trobada de dracs i<br />
també hi havia un parell<br />
de colles de diables.<br />
I el 1980, Comediants<br />
van rebre l’encàrrec<br />
de l’Ajuntament de<br />
Barcelona d’organitzar<br />
una festa amb foc on<br />
hi participessin dracs<br />
i bèsties de tot Catalunya.<br />
La gent, sorpresa,<br />
va socarrimar-se i va Correfoc de la Festa Major d’Alella de l’any 2000.<br />
divertir-se començant<br />
l’èpica dels correfocs,<br />
que s’afegia a la rellevància en la cultura del foc de la Patum.<br />
La voluntat era recuperar les tradicions i també generar, a<br />
partir d’elles, noves expressions col·lectives a l’espai públic.<br />
La pròpia paraula Correfoc és un invent del moment. Així, de<br />
seguida, les colles de diables i els dracs varen proliferar arreu<br />
de viles i ciutats, i en el cas d’Alella, van sorgir els Diables del<br />
Vi el 1983. Sí, el 1983!<br />
El primer Correfoc<br />
El Correfoc té el seu origen en el ball de diables de l’Edat Mitja,<br />
una representació teatral de la lluita del bé contra el mal. Fent<br />
un salt en el temps, la seva forma actual i l’origen de la paraula<br />
correspon al segle XX. Situem-nos en les Festes de la Mercè, la<br />
patrona de Barcelona. L’any 1979 va programar-se una Trobada<br />
de dracs de Catalunya, en aquells moments se’n varen localitzar<br />
sis: el de Vilafranca, Olot, Vilanova i la Geltrú, Sant Pere de<br />
Ribes (el de Solsona i la Guita de Berga no hi varen assistir);<br />
també varen participar la cuca de Castellbisbal, la cuca fera<br />
de Begues, la Momerota de Mataró (figura en forma de bou que<br />
treia espurnes de foc per les banyes i que havia empaitat tothom<br />
en la seva presentació en Les Santes el mes de juliol), i les colles<br />
de diables de l’Arboç i Vilanova. Va ser aleshores quan, en<br />
un moment de la cercavila, varen sortir-se del protocol i varen<br />
passar del ball estàtic al foc en moviment. Algú va posar-se a<br />
ballar sota els diables en comptes de fugir-ne, i es va produir<br />
l’associació d’idees que va donar nom al correfoc.<br />
L’any 1980, la Cercavila de foc de Sant Joan a Reus, per part<br />
del Ball de Diables de la ciutat, va ser un altre precedent de<br />
correfoc sense que fos anomenat encara així. El nom, com assenyalava<br />
abans, va aparèixer per primera vegada en el programa<br />
de les Festes de la Mercè de 1980. Es preveia un acte original<br />
coordinat pels Comediants<br />
inspirant-se en un<br />
dels plens de la Patum.<br />
Reculem, però, uns<br />
mesos abans. Comediants<br />
havien estat<br />
cridats pel director de<br />
la Biennal de Venècia<br />
perquè recuperessin i<br />
reinventessin la festa<br />
del Carnestoltes que<br />
feia 150 anys que no s’hi<br />
celebrava. Van fer una<br />
proposta amb pirotècnia<br />
i percussió que va<br />
recórrer canals i places.<br />
Amb aquesta reeixida<br />
experiència prèvia, el<br />
departament de Cultura<br />
de l’Ajuntament de<br />
Barcelona va encarregar-los<br />
l’organització<br />
d’una festa de foc amb<br />
dracs i bèsties de tot<br />
Catalunya. Els diablespersonatge,<br />
inspirats<br />
en els personatges de<br />
Dante Alighieri, van<br />
acompanyar amb bombes de fum, flames, espurnes i un grup<br />
de percussió, els dracs i les figures participants de l’edició<br />
anterior (menys la de Begues) i uns quants més: els dracs de<br />
Sitges, Sant Quintí de Mediona, Castellbisbal, la cuca fera de<br />
Tortosa, el drac petit de Vilafranca d’en Pinzellets i alguns<br />
dracs de roba com els dels grups d’animació Gralla, El Drac<br />
i Comediants. El drac de la Bisbal d’Empordà (la peça antiga<br />
original) també hi va anar, i la Tarasca de Tarascó (Occitània),<br />
tot i estar anunciada, finalment no va assistir. Les bèsties de<br />
foc convidades pel consistori barceloní varen anar sortint per<br />
la porta de l’ajuntament com si fos la porta de l’infern i varen<br />
seguir un itinerari pels carrers del barri gòtic banyant amb foc<br />
i fent moure l’esquelet a tothom.<br />
L’èxit del Correfoc va córrer, mai millor dit, com la pólvora i<br />
van començar a sorgir colles de diables i bèsties de foc a moltes<br />
poblacions catalanes, generalitzant-se com elements festius<br />
en molts àmbits urbans, fins el moment orfes d’elements de<br />
cohesió i de participació, esdevenint també un factor positiu<br />
d’associacionisme per a la joventut.<br />
QUICO LLUCH<br />
40
ELS ANYS TRÀGICS<br />
EN MEMÒRIA DELS ALELLENCS REPRESALIATS PEL FRANQUISME<br />
“Els infants estan poc atesos<br />
i vigilats, i la poca cura que es té<br />
d’ells fa que vagin bruts”<br />
ANC<br />
Nens refugiats fent cua per menjar i beure.<br />
ELS REFUGIATS ARRIBATS<br />
AL NOSTRE POBLE VAREN<br />
HAVER DE CONVIURE AMB<br />
LA CARESTIA ALIMENTÀRIA,<br />
LES MALALTIES I UNS<br />
CENTRES D’ACOLLIDA AMB<br />
MOLTES MANCANCES<br />
RAMON ANGLADA<br />
Tal com es va analitzar amb detall dins del<br />
número 323 d’aquesta publicació, Alella va<br />
realitzar una intensa tasca d’acollida de refugiats<br />
a partir de l’any 1937. Tres refugis<br />
oficials, gestionats directament per l’Ajuntament<br />
de Barcelona i situats a les Quatre<br />
Torres, la Vil·la Martorell i la Torre del Governador,<br />
varen conviure amb els emplaçats<br />
a la finca de Cal Marquès, la rectoria de l’Església<br />
de Sant Feliu i l’anomenada fàbrica<br />
de pintures. De l’existència del primer s’ha<br />
conservat documentació a l’Arxiu Municipal<br />
d’Alella, vinculada als censos oficials de<br />
refugiats que l’Ajuntament d’Alella estava<br />
obligat a remetre mensualment a la l’Oficina<br />
Administrativa d’Ajut als Refugiats de<br />
la Generalitat de Catalunya. Del segon, en<br />
tenim constància documental a través del<br />
qüestionari Relación de los hechos ocurridos<br />
con motivo de la guerra determinada<br />
por el levantamiento cívico-militar del 18<br />
de julio de 1936, enviat per les autoritats<br />
eclesiàstiques a totes les parròquies del Bisbat<br />
de Barcelona el 1941. En concret, dins<br />
del capítol IV, Otros bienes de la Iglesia, a la<br />
pregunta de quin ús es dóna als edificis no<br />
destruïts, Mossèn Joan Vallès destacava que<br />
“la parte no destruida de la casa rectoral fue<br />
destinada a domicilio de refugiados. La de<br />
las monjas, a asilo de niños; la de los Escolapios,<br />
a asilo de niñas refugiadas”. Finalment,<br />
la presència de refugiats a l’antiga fàbrica<br />
de pintures no té suport documental, però<br />
sí diferents testimonis orals que descriuen<br />
la construcció, dins de la nau, d’una mena<br />
41
ELS ANYS TRÀGICS<br />
decoratius i grans edificis envoltats d’hortes<br />
i camps, ens permeten pensar-ho. Dins de<br />
l’apartat de falles, se’ns transmet que la vida<br />
a Alella no era fàcil. Ens descriu la roba dels<br />
infants acollits com a bruta, vella i guardada<br />
en farcells a terra perquè no disposaven de<br />
cap mena d’armari; la seva higiene personal<br />
era mínima; les escombraries generades es<br />
trobaven escampades pels jardins; i també<br />
sembla clar que les racions alimentaries que<br />
rebien eren insuficients ja que “els arbres<br />
queden sense fruita abans d’hora amb el subsegüent<br />
perill per la salut dels infants”. Les<br />
mancances també es centren en l’àmbit sanitari<br />
perquè, tot i disposar de tres infermeres<br />
professionals, la infermeria, en el moment<br />
de la inspecció, encara era inexistent. L’informe<br />
destaca que “s’atenen en habitacions<br />
separades els casos de malaltia que es presenten.<br />
Fins ara, l’escassetat d’aigua calenta<br />
haurà dificultat enormement l’atenció que<br />
LA DOCUMENTACIÓ<br />
LOCALITZADA FINS A DIA<br />
D’AVUI PERMET DOCUMENTAR<br />
LA MORT DE TRES INFANTS<br />
ALS REFUGIS ALELLENCS AL<br />
LLARG DE 1938<br />
Cens de refugiats de guerra acollits al municipi d’Alella corresponent a l’abril de 1938.<br />
d’estructures de fusta elevades que es varen<br />
habilitar com a dormitoris.<br />
Així doncs, malgrat haver pogut fugir<br />
de la guerra des d’Andalusia, el centre peninsular,<br />
Astúries, Cantàbria, el País Basc<br />
i el front d’Aragó, aquests homes, dones i<br />
nens no varen poder deixar enrere unes<br />
condicions de vida duríssimes. Aquest és,<br />
doncs, l’objectiu d’aquest article: tractar de<br />
descriure la situació d’uns desplaçats que, al<br />
nostre poble, varen haver de conviure amb<br />
la carestia alimentària, les malalties i uns<br />
centres d’acollida que presentaven moltes<br />
mancances. Ho farem a través de dos documents.<br />
Per un costat, l’Informe sobre el<br />
centre d’acollida d’infants: Casa de Convalescència<br />
d’Infants d’Alella, elaborat per<br />
Assistència Social de la Generalitat, i per<br />
l’altre, la documentació adjunta dels censos<br />
oficials de refugiats de guerra que, malauradament,<br />
recullen la mort d’infants refugiats<br />
de curta edat.<br />
L’Informe sobre la Casa de Convalescència<br />
d’Infants d’Alella<br />
Aquestes quatre pàgines mecanografiades<br />
que recullen les impressions de la visita<br />
d’inspecció realitzada el 17 de maig de 1937,<br />
són essencials per poder copsar la duresa<br />
del dia a dia dels refugiats. Dividit en tres<br />
grans apartats: falles observades, personal<br />
i opinions per solucionar les falles observades,<br />
el document situa la casa de convalescència<br />
als Escolapis, tot i que no ho apunta<br />
directament. Les descripcions de llacs, sortidors,<br />
jardins amb estàtues, gerros, motius<br />
AMA<br />
requereixen certes malalties infeccioses que<br />
s’han presentat. Cosa ja esmenada amb la<br />
instal·lació d’un comptador de gas de suficient<br />
capacitat”. Finalment, es destaca la<br />
deixadesa general dels camps de conreu i<br />
les hortes en època de greus mancances alimentàries.<br />
Tota aquesta feina és a mans d’un<br />
jardiner i dos pagesos sense identificar que,<br />
segons l’informe, no donen l’abast davant de<br />
les dimensions de la finca.<br />
Dins l’àmbit del personal és on es detecten<br />
noves irregularitats. Molts dels treballadors<br />
del refugi, començant per la seva<br />
directora Nieves Pastor Bardario, tenen<br />
familiars acollits que no haurien d’ocupar<br />
una plaça al refugi. El cas de la família de<br />
la directora és paradigmàtic, ja que sumen<br />
nou persones on destaquen el marit, 3 fills,<br />
una tia, dues germanes i el seu pare de 70<br />
anys. Els responsables de la inspecció expressen<br />
la seva preocupació perquè “mengen<br />
seguidament a la casa, el mateix que<br />
mengen els nens acollits”. Una altra de les<br />
anomalies detectades, que els membres<br />
d’Assistència Social consideren que s’ha<br />
d’esmenar de forma immediata, té relació<br />
amb el pare de la directora. Enrique Pastor<br />
Chillida, secretari jubilat de l’Ajuntament<br />
de Jaén, dorm en una cambra de nenes i<br />
l’informe destaca que “els dormitoris estan<br />
poc vigilats de nit”. Altres empleats, com<br />
42
ELS ANYS TRÀGICS<br />
les mestresses nomenades per l’Ajuntament<br />
de Barcelona, porten nens acollits. Aquest<br />
és el cas de l’Amparo de la Fuente, que té a<br />
càrrec seu el nen Octavi Casiellas. En tractar<br />
aquest tema, el redactor de l’informe es<br />
pregunta “Cal parlar del personal que menja<br />
a la casa i, si hi pot menjar, ha de seguir cobrant<br />
igualment la totalitat del sou”. Entre<br />
l’organigrama del refugi trobem també la<br />
Pilar Pérez Terreu, de 20 anys, membre del<br />
Institut Antonio Solís d’Alcalá de Henares,<br />
que ajuda a les feines de la casa. Aquest<br />
és l’únic cas de refugiada que, al mateix<br />
temps, forma part del personal de la casa<br />
de convalescència.<br />
L’últim gran apartat, opinions per a solucionar<br />
les falles observades, se centra en la necessitat<br />
de fer productiva la finca i en la conducta dels<br />
acollits. En primer lloc, es considera que cal<br />
netejar i conrear els camps de la propietat i començar<br />
a criar bestiar aprofitant, per exemple,<br />
els grans galliners existents “donat que hi ha<br />
terreny i departaments buits, donada la ufanor<br />
de vegetació que hi ha en molts llocs de la finca,<br />
la conveniència de tenir llet fresca i també ous i<br />
que, sense despeses d’alimentació, podent sortir<br />
tot de la mateixa finca, podria criar-se bestiar i<br />
aviram. ¿No seria convenient pensar en l’aprofitament<br />
de dita finca en aquests aspectes Si<br />
diàriament el camió ve a Barcelona a cercar<br />
queviures i ve de buit, no podria portar verdures<br />
i altres fruits per als demés establiments d’Assistència<br />
emplaçats a Barcelona”.<br />
La mala conducta d’alguns dels acollits,<br />
identificada per exemple en el no compliment<br />
de les normes i els desperfectes causats a la<br />
finca, és una altra de les grans preocupacions<br />
expressades. Com a solució, es proposa<br />
l’activitat constant dels refugiats combinant<br />
joc, estudi i treball. L’informe apunta que<br />
“és imprescindible reglamentar un horari,<br />
de manera que en acabar-se qualsevol joc<br />
o treball se sàpiga ja quin altre treball o joc<br />
s’ha d’emprendre [···] Periòdicament i sovint,<br />
neteja a fons del cos, cap, tallada de cabells i<br />
ungles. Cada infant major pot tenir, a molts<br />
d’aquests respectes, la cura d’un infant petit.<br />
Totes aquestes tasques, acompanyades<br />
d’un descans suficient i no excessiu, unes<br />
nou hores, poden ocupar les 24 de cada dia,<br />
sense deixar temps per a vagabundejar ni un<br />
minut, ni per atropellar l’estatge, ni viciar-se<br />
i l’infant aprofitarà el temps en bé propi”.<br />
Els censos de refugiats de guerra<br />
Tot i que els censos només ofereixen dades<br />
mensuals sobre el número de refugiats localitzats<br />
a la població, diferenciant entre<br />
sexes i franges d’edat, és a la documentació<br />
adjunta que acompanya els formularis<br />
oficials on trobem dades sobre la mortalitat<br />
de refugiats. Tot i tenir documentació<br />
fragmentada, el llistat de baixes d’agost de<br />
1938 informa de dues morts d’infants. Per un<br />
costat la nena Maria Luisa López del Campo,<br />
d’un any i natural de Portugalete, morta el<br />
8 d’agost, i per l’altre, Corsino Díaz Suárez,<br />
de la mateixa edat i de Sama de Langreo<br />
a Astúries, que va morir el dia 17 d’aquest<br />
més. Una nova mort es produïa mesos més<br />
tard. La llista de baixes de refugiats d’octubre<br />
de 1938 recollia la mort de Roberto<br />
Santos Mendieta, de 3 mesos i originari de<br />
Portugalete. Sense cap mena de dubte els<br />
més petits varen ser les principals víctimes<br />
del conflicte armat. Entre tanta desolació,<br />
dues bones notícies. L’octubre de 1938 naixia<br />
al poble Rolan Ejarque Bartes, fill d’un<br />
matrimoni entre un aragonès i una francesa<br />
també refugiats, que era donat d’alta el 5<br />
d’octubre amb vuit dies de vida. El desembre<br />
de 1938 només es varen produir dues altes.<br />
Una d’elles, la de Pedro Bravo Rodríguez de<br />
15 dies d’edat i nascut a Alella.<br />
Si els nostres lectors/res coneixen més dades<br />
dels refugiats protagonistes d’aquest<br />
article, preguem es posin en contacte amb<br />
nosaltres per tal de seguir reconstruint<br />
aquest petit fragment de la nostra història:<br />
Pàgina de l’Informe sobre la Casa de Convalescència d’Infants d’Alella on es recullen les<br />
propostes per corregir les anomalies detectades.<br />
ANC<br />
revista.<strong>alella</strong>@gmail.com<br />
cerquemlesarrels@gmail.com<br />
43
Premsa Comarcal<br />
Suport als municipis<br />
La Diputació de Barcelona<br />
destina 30 milions d’euros<br />
al pla d’urgència social<br />
L’objectiu és cobrir la despesa social que ha d’assumir el món local<br />
Els municipis rebran<br />
aquest ajut<br />
per poder fer<br />
front a les situacions<br />
d’urgència i de<br />
risc d’exclusió social<br />
derivades de<br />
l’actual conjuntura<br />
econòmica.<br />
Redacció<br />
Barcelona<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
44
Premsa Comarcal<br />
Suport als municipis<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Es dóna<br />
cobertura a<br />
situacions de<br />
necessitat greu<br />
que afecten<br />
la qualitat de<br />
vida de<br />
les persones<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
S’hi incorporen<br />
nous<br />
conceptes<br />
com la pobresa<br />
energètica, el<br />
subministrament<br />
de medicaments<br />
o garantir<br />
les places<br />
d’educació<br />
infantil<br />
(0-3 anys)<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Els ajuts es distribuiran en tres grans àmbits:<br />
10<br />
millons d’euros<br />
per a la cobertura de<br />
situacions<br />
d’urgència social i el<br />
sosteniment<br />
dels equips<br />
professionals<br />
de serveis socials:<br />
Ajuts per a subministraments<br />
bàsics; lloguer/<br />
hipoteca de l’habitatge<br />
habitual; pèrdua d’habitatge<br />
per desnonament;<br />
alimentació i<br />
necessitats bàsiques de<br />
subsistència; alimentació<br />
infantil, higiene i<br />
lactància; roba i calçat.<br />
8<br />
millons d’euros<br />
per a la cobertura<br />
de la prestació<br />
de serveis<br />
d’atenció<br />
domiciliària i del<br />
transport adaptat:<br />
Ajuts adreçats a<br />
persones que, per<br />
raó d’edat, dependència<br />
o discapacitat,<br />
tenen limitada<br />
l’autonomia per realitzar<br />
les activitats<br />
bàsiques de la vida<br />
diària o requereixen<br />
atenció permanent<br />
i a distància.<br />
12<br />
millons d’euros<br />
per a la línia<br />
de suport<br />
d’atenció<br />
als infants:<br />
Ajuts per al<br />
sosteniment<br />
dels serveis<br />
complementaris<br />
educatius relacionats<br />
amb l’educació<br />
infantil (0-3<br />
anys) i adquisició ió<br />
de material<br />
al<br />
escolar<br />
i llibres.<br />
45
ARRELS<br />
Testimonis d’Alella.<br />
Rosa Casals<br />
“Has de procurar transmetre alegria als que t’envolten”<br />
Vila Martorell, seu de “Les Monges”, on la Rosa va estudiar de petita fins l’esclat de la Guerra Civil, quan tenia quinze anys. Avui, seu de l’Escola Hamelin.<br />
CERQUEM LES ARRELS<br />
SIGRID GUILLEM<br />
Compartim conversa amb l’alellenca Rosa Casals<br />
(Alella, desembre de 1921) quan tot just<br />
celebra els seus noranta-dos anys: descobrim<br />
una gran dona plena de vida, amb una gran<br />
sensibilitat i amb qui compartir conversa és<br />
imbuir-se de vitalitat i rebre consells savis.<br />
Carinyosa, propera, és d’aquelles persones<br />
que es fan estimar. Ha viscut molt i ha donat<br />
molt, però insisteix a dir que encara té molt<br />
de camí per recórrer. “Hi ha tantes coses per<br />
aprendre; la vida és tan, tan maca –emfasitza–<br />
que sap greu que passi tan de pressa. I<br />
quan arriba el vespre penso: “que poc he fet<br />
avui... Però bé, sempre voldries fer més del<br />
que fas. I jo encara tinc moltes coses a fer!”.<br />
Mare, besàvia, àvia de cinc néts, parla de<br />
tots ells amb gran afectuositat i orgull, no<br />
sense deixar anar un deix de preocupació<br />
per l’actual conjuntura del país. “Nosaltres<br />
ho teníem tot més planer, vosaltres lluiteu<br />
d’una altra manera, esteu en temps difícils.<br />
Us heu de moure molt”, assevera pensativa.<br />
“Però el temps passa igual de ràpid per a tots”<br />
–comenta– “i, per tant, no hem de deixar en<br />
el pensament, ni per l’endemà, els nostres<br />
somnis. I sobretot perseverar.”<br />
Ha viscut una part de la seva vida a Barcelona,<br />
però ella se sent d’aquí. A casa seva<br />
hi té emplaçada una “Escola de treballs manuals”<br />
amb la seva sòcia, la Marta Barnadas,<br />
on fan classes de manualitats dos cops per<br />
setmana.<br />
46
ARRELS<br />
Vista de la Rambla d’Àngel Guimerà, l’”Avenida del Generalísimo”, a l’època. Com la recorda la Rosa, la casa on va créixer<br />
i on els pares tenien la merceria (segona finca al costat dret), veïna de la barberia i casa Bancells, “el Barber de Baix”.<br />
La Rosa també ha estat voluntària durant<br />
molts anys a la Residència Germans Aymar<br />
i Puig, arran de la forta amistat que la unia<br />
amb l’antiga directora M. Carme. Amb més de<br />
vuitanta anys, organitzava activitats amb els<br />
residents i va acabar creant un cor que ella<br />
mateixa dirigia. Precisament, comenta somrient,<br />
sempre li ha agradat molt cantar. Així feia<br />
a les misses de la parròquia d’Alella: “L’Antonieta<br />
Barnils tocava l’orgue i la Rosa Barnils<br />
i jo cantàvem”, explica alegrement.<br />
El seu pare, Lluís Casals, treballava a les<br />
oficines de l’Alella Vinícola –”al Sindicat”–. La<br />
família vivia a la riera principal, a la casa que<br />
avui és de propietat municipal i on hi ha emplaçat,<br />
entre altres, el local de l’Associació de<br />
Dones Montserrat Roig. A la mateixa finca hi<br />
tenien una merceria que portava la mare de<br />
la Rosa i que, anys més tard, traspassarien a<br />
la Neus Rodó i que encara funciona avui. La<br />
Rosa també hi donava un cop de mà i encara<br />
recorda que anaven amb el tren a Barcelona<br />
a comprar el gènere per a la merceria a majoristes,<br />
doncs encara no hi havia el “directe”.<br />
Activa de mena, la Rosa porta a la sang<br />
la inquietud per aprendre i per la cultura. El<br />
seu pare va ser director del grup de teatre<br />
d’Alella i el seu germà Josep va ser redactor<br />
a la Revista de l’Associació d’Antics Alumnes<br />
de l’Escola Pia, on va estudiar, i a la Revista<br />
Alella després (evolució de l’anterior), amb el<br />
seu nom i el pseudònim “Jocamer” (per Josep<br />
Casals Colomer), –”li agradava molt i escrivia<br />
molt bé”–. I a la Rosa li agrada molt llegir i té<br />
especial predilecció per la música i el piano,<br />
que va aprendre a tocar de petita al Conservatori<br />
del Liceu amb la seva amiga Neus Rodó.<br />
“Hi vam anar durant tres anys amb el tren.<br />
Era tan diferent d’ara! Baixàvem i pujàvem<br />
a peu. Avui qui puja a peu del Masnou a les<br />
deu de la nit”. I recorda animosament que<br />
al Conservatori van conèixer la Victòria dels<br />
Àngels, que estudiava cant.<br />
COM LA GRAN MAJORIA DE<br />
LES NENES DE L’ALELLA DE<br />
PRINCIPIS DEL SEGLE XX, LA<br />
ROSA VA ESTUDIAR A LES<br />
MONGES<br />
Com la gran majoria de les nenes de l’Alella<br />
de principis del segle XX, la Rosa va estudiar<br />
a les monges fins que la guerra va forçar el<br />
tancament de les escoles religioses. Manté un<br />
viu record i estimació envers aquesta institució<br />
i la congregació de monges salesianes: “he<br />
estat una veritable alumna salesiana” indica<br />
amb convicció. I recordar-les és també per a<br />
ella reviure el record de la guerra civil, que va<br />
esclatar quan la Rosa tenia quinze anys. “Van<br />
ser tres anys molt difícils. La nit del 36, des del<br />
bosquet es veia com cremaven les esglésies a<br />
Barcelona. Un amic nostre ens va demanar<br />
que ajudéssim a treure les monges del convent.<br />
En vam tenir a casa durant uns quants<br />
dies, i després el meu pare les va ajudar; en<br />
va acompanyar a Barcelona i altres van anar<br />
cap a València. Cadascuna va tornar a la seva<br />
CERQUEM LES ARRELS<br />
terra. El convent es va<br />
tancar. Quan va acabar la<br />
guerra van tornar, però ja<br />
no va ser el mateix. Temps<br />
difícils aquells; ara també<br />
ho són, però és diferent”.<br />
Precisament durant la<br />
guerra civil la Rosa va conèixer<br />
el seu marit, l’Esteve<br />
Rifà. Barceloní, es va<br />
traslladar amb la seva família<br />
a la finca La Miralda<br />
d’Alella per protegir la propietat,<br />
que “era d’un amic<br />
del seu pare que va haver<br />
d’emigrar en esclatar la<br />
guerra i hi van anar per<br />
evitar que la requisessin”.<br />
“L’Esteve pujava al poble<br />
a comprar pa i primer<br />
va conèixer el meu germà,<br />
i de retruc a mi”. “Era una<br />
persona molt intel·ligent,<br />
molt inquieta” –el recorda<br />
amorosament i amb<br />
admiració. “Enginyer industrial,<br />
va ser professor<br />
a l’escola industrial, a la<br />
d’enginyers i d’arquitectura<br />
a Barcelona. Va haver<br />
d’interrompre els estudis d’enginyeria durant<br />
la guerra, va estar fins i tot empresonat i es va<br />
haver de fer càrrec de la mare i els germans<br />
en morir el seu pare”.<br />
La Rosa i l’Esteve es van casar a Alella<br />
acabada la guerra i es van traslladar a viure<br />
a Barcelona, a l’Avinguda Sarrià, on van<br />
residir durant vint anys. Van tenir dos fills,<br />
l’Esteve i la Immaculada. La Rosa diu que no<br />
es va enyorar de la vida de poble. “Vam fer<br />
molt bona amistat amb els veïns de l’escala.<br />
Vaig ser feliç, però també ho sóc ara, ho he<br />
estat sempre...”<br />
Activa i inquieta de mena, com també<br />
recorda al seu marit, ha viatjat molt. “Amb<br />
l’Esteve viatjàvem molt. He sigut sempre molt<br />
intrèpida! Gairebé portava sempre jo el cotxe<br />
perquè a ell no li agradava massa; en canvi a<br />
mi sí. Et dóna molta independència”.<br />
Van estiuejar durant vint anys a Taradell,<br />
a raó que el seu fill patia asma i en trobar-hi el<br />
recer d’un lloc amb clima sec: “Marxàvem el<br />
juny i tornàvem a casa per la Mercè, al setembre.<br />
Eren estius divertidíssims, fèiem moltes<br />
caminades; anàvem a Tona, a Viladrau, a Vic...<br />
Ho aprofitàvem tot!”<br />
Es traslladarien a viure definitivament<br />
a Alella, on es van fer una casa i on encara<br />
viu avui. I de casa diu ja no moure’s massa:<br />
“surto a missa, per anar a la perruqueria o a<br />
la residència...” Però la seva llar és un món on<br />
sempre té per estar ocupada. “No sé què vol<br />
dir avorrir-se. Per a mi no n’hi ha hagut mai<br />
avorriment”, diu convençuda, doncs estima<br />
molt la vida. Ella ho ha tingut clar: “Estimar<br />
i ajudar molt”.<br />
47
MAGAZÍN<br />
TASQUES DIPLOMÀTIQUES<br />
El discurs de la por<br />
Eudald Serra<br />
Fa poc més d’un any que la vida social i política<br />
de Catalunya viatja a un ritme de vertigen, i per<br />
més que en alguns moments tinguem la sensació<br />
que el procés que viu el país s’encalla o<br />
no avança com una majoria destacable voldria,<br />
gairebé ningú es podria haver imaginat fa un<br />
temps tots els esdeveniments que s’han anat<br />
desencadenant des de la Diada del 2012.<br />
Les últimes enquestes indiquen que més<br />
d’un vuitanta per cent dels catalans són partidaris<br />
de fer una consulta on es pugui expressar<br />
quin camí ha de seguir el nostre futur col·lectiu,<br />
i més d’un cinquanta-cinc per cent es declara<br />
fermament a favor de la independència o de la<br />
construcció d’un estat propi. Són dades, com<br />
a aquest punt del recorregut. Mai fins ara s’havia<br />
plantejat la possibilitat d’una Catalunya independent<br />
d’una forma tan oberta i clara amb<br />
total normalitat. I perquè quan un escenari és<br />
nou i no existeixen precedents semblants és<br />
molt difícil dir què pot acabar passant.<br />
Deixeu-me dir també que, per contra, els altres<br />
possibles escenaris, o vies com a alguns els<br />
hi agrada dir, ja sabem on ens porten. Des de<br />
l’actual estat autonòmic, amb un estatut laminat<br />
i últimament ofegat per la voluntat recentralitzadora<br />
del govern espanyol, passant per un hipotètic<br />
estat federal que més enllà de Catalunya<br />
té tants pocs adeptes que es podrien comptar<br />
amb els dits de les mans. Bàsicament perquè si<br />
no es creu fermament amb aquest projecte és<br />
més importants es neguen en rodó, no només<br />
a permetre una consulta pactada sinó fins i<br />
tot a parlar-ne, a negociar-la. Però al mateix<br />
temps es dediquen a estendre el discurs de la<br />
por sobre què ens podria passar als catalans si<br />
acabéssim creant un estat independent.<br />
Si l’estat espanyol no té cap intenció de<br />
permetre una consulta, per què tota aquesta<br />
campanya de la por Si creuen fermament que<br />
Catalunya seguirà formant part d’Espanya, peti<br />
qui peti, per què ens amenacen constantment<br />
amb que quedarem fora de la Unió Europea,<br />
que haurem de deixar de fer servir l’euro o que<br />
ens quedarem sense pensions i amb un país<br />
aïllat i en fallida tècnica<br />
Si una Catalunya independent, segons ells,<br />
he comentat en alguna altra ocasió, impensables<br />
ara fa uns anys, però que evidencien que<br />
la realitat del país està canviant.<br />
És evident que el panorama que s’ha obert<br />
aquesta darrera època a Catalunya és d’un futur<br />
incert. Em fa l’efecte que ni els mateixos<br />
dirigents de Catalunya ni els d’Espanya saben<br />
ben bé com acabarà tot plegat. És com demanar-li<br />
a un economista quan i com s’acabarà la<br />
crisi. Però d’altra banda, és ben lògic i normal<br />
que sigui així. Ens trobem davant d’un escenari<br />
desconegut perquè mai fins ara havíem arribat<br />
difícil poder-lo defensar i, en segon lloc, perquè<br />
per arribar-hi caldria reformar la constitució amb<br />
els vots favorables de tres quartes parts del congrés,<br />
i això tots sabem que és gairebé impossible<br />
que pugui passar a curt i mitjà termini.<br />
Davant, doncs, d’aquesta situació i amb un<br />
cas semblant com el d’Escòcia, on el govern<br />
britànic i l’escocès han pactat un referèndum i,<br />
a partir d’aquí, tothom defensa els seus punts<br />
de vista abans que els ciutadans votin, aquí la<br />
dinàmica del procés s’ha convertit en surrealista.<br />
El govern espanyol i els dos partits polítics<br />
WWW.CATWINEUSA.COM<br />
no és possible, per què fan prediccions d’un<br />
futur que tenen clar que no s’arribarà a produir<br />
Doncs perquè, segurament, una cosa és<br />
el discurs i una altra són els esdeveniments.<br />
I perquè si la voluntat majoritària d’un poble<br />
és demanar una consulta on puguem decidir<br />
el nostre futur, i aquest desig no s’encalla sinó<br />
que es va fent més gran, saben que tard o<br />
d’hora els serà impossible aturar-ho.<br />
Perquè saben que una consulta democràtica<br />
i pacífica acabarà tenint més pes que el<br />
discurs constant del “no” i de la por.<br />
48
MAGAZÍN<br />
LES CASES DE LA RIERA<br />
Cal Noiasso<br />
JORDI RIBAS<br />
JORDI RIBAS<br />
La pujada per anar a cal Noiasso amb el magatzem que havia servit<br />
com a garatge a en Pere Homs.<br />
Des del jardí de la casa, molt renovada, es pot veure encara la<br />
forma de teulada de la casa antiga.<br />
Jordi Ribas<br />
És una més de les cases de la Riera, aquesta separada uns quaranta metres<br />
de la llera antiga de la Riera, com moltes altres que ja hem vist i, possiblement,<br />
també vinculada a Can Gurri.<br />
Hem anat tan enrere com hem pogut, fins al 15 de maig de 1888, i hem<br />
trobat la Rosa Piferrer i Monar com a propietària.<br />
Més tard, en va ser propietària la Dolores Giralt i Grifol, que ho havia<br />
heretat del seu marit Manel Vicens i Montaner. Al final, sembla que va anar<br />
a parar a mans de la seva filla, ja que el notari de Barcelona Guillermo A.<br />
Tell Lafont (és sorprenent aquest nom) escriptura, l’any 1922, la venda de<br />
la finca propietat de Juana Peña i Medina, filla de Dolores Giralt i Grifol.<br />
Clarament els noms no coincideixen perquè la Juana va ser adoptada i se li<br />
van canviar els cognoms passant a dir-se Juana Giralt i Grifol, que eren els<br />
de la seva mare adoptiva. El pare adoptiu va ser el farmacèutic d’Alella Francisco<br />
Álvarez Montaner. El comprador era el Noiasso, Francisco Homs Bruy.<br />
Aquest tenia quatre germans: en Joan, en Bruno, l’Aquilino i la Pepeta,<br />
que durant un temps va fer de majordoma. Tots ell, per un motiu o altre<br />
varen ser persones destacades al poble.<br />
El Noiasso segurament era fill de la primera dona del seu pare, ja que el<br />
seu segon cognom era Bruy i no Tort com el dels seus germans.<br />
Suposem que el seu malnom li va caure a sobre perquè era alt i sorrut, i<br />
formava part del grup dels anomenats NOIS. (Noi gran i Noi petit del café,<br />
Noi de Can Calderó etc.)<br />
El noiasso vivia sol, era solter amant del billar, dels jocs de cartes i també<br />
de la feina. Conreava una vinya que era propietat de Can Calderó.<br />
A instàncies del seu nebot Pere, en Francisco va deixar-li construir un<br />
magatzem dintre de la seva propietat i, més tard, fins i tot li va vendre el<br />
terreny. Tot plegat era per guardar el camió, ja que en Pere feia de transportista<br />
i recader, després de comprar el negoci a en Castells l’any 1930.<br />
Més tard, en Pere també va vendre el negoci i un camió a en Diego Culla,<br />
que també el va tancar en el mateix garatge durant uns anys. En Diego va<br />
tenir el negoci aproximadament des de l’any 1958 al 1973.<br />
A la mort d’en Francisco, la propietat va passar a mans d’en Joanet de<br />
Ca les Monges, (del perquè d’aquest nom potser algun dia en parlarem)<br />
germà del Noiasso.<br />
Llavors, la Pepeta Homs Amat, filla d’en Joanet, va condicionar una mica<br />
la casa i hi va anar a viure amb el seu marit Eliseu Rei, nascut a Mataró, i la<br />
seva filla Montserrat.<br />
La Pepeta Homs Amat ja havia deixat la casa quan, anys després, en<br />
Pere Homs Amat, la va comprar al seu pare i la va reconstruir de manera<br />
que en va fer un habitatge a la part de dalt que va ser ocupat pel seu fill<br />
Joan Homs Batista i la seva esposa Roser Arenas Sonet.<br />
Aquest matrimoni va tenir quatre fills: en Pere, en Francesc, la Roser i<br />
en Joan. Al baix, en Pere també hi va construir un altre garatge, perquè ja<br />
tenia dos camions. Va quedar, no obstant, una petita part habitable on hi<br />
va anar a viure la Pepeta Homs Tort només un parell d’anys. En quedar buit,<br />
en Pere Homs Amat va llogar aquell espai com a taller de joieria a l’Arturo<br />
Sunyer i Pinilla durant uns sis o set anys.<br />
En Pere Homs Amat va viure a la part habitable de baix amb la seva<br />
esposa Lola Batista Callís, filla de Darnius, i el seu fill Josep. Tant en Joan com<br />
en Josep, des de molt joves i durant molts anys varen treballar a l’empresa<br />
del seu pare, en feines dures i pesades tal com és una pedrera.<br />
En Pere va morir i, en principi, la seva esposa Lola es va quedar a la<br />
casa amb el seu fill Josep, fins que al cap d’un temps va anar a viure amb<br />
en Joan, l’altre fill seu.<br />
La casa va quedar en propietat dels dos germans Homs Batista, fins<br />
que en Josep va comprar la part del seu germà Joan, passant a ser-ne l’únic<br />
propietari.<br />
Actualment hi viu una família formada per en Josep, en Joan Salvans,<br />
en Joan Duran i la Maria Salvans, ocupant tota la casa.<br />
49
MAGAZÍN<br />
AVUI TASTEM...<br />
2 de Testuan<br />
2 de Testuan és la tercera anyada del Testuan, un vi que neix a una vinya<br />
de Cabrils després que un grup de joves amics decidissin arrendar una<br />
vinya a un pagès de la zona per treballar-la amb il·lusió durant l’any, amb<br />
l’objectiu de fer-se el seu propi vi. Després de dos anys essent elaborat<br />
amb el 100% de pansa blanca, l’anyada 2012 va incorporar un petit<br />
percentatge de macabeu. És un vi jove i fresc, on podem endevinar<br />
alguns aromes amb gust de iode, arran de la situació geogràfica de la<br />
vinya mirant al mar però, sense renunciar al cos típic dels vins de la comarca.<br />
En nas, 2 de Testuan, ofereix una atractiva combinació d’aromes<br />
molt expressius de flors, fruites exòtiques i pinya molt madura. En boca,<br />
proporciona frescor i una agradable acidesa d’entrada i, a continuació,<br />
s’obre guanyant volum i potència. La subtil salinitat que hi trobem en<br />
fa un vi agradable i fàcil de beure. 2 de Testuan casarà, naturalment,<br />
amb una terrassa amb sol, calamars a la planxa i tots els mariscs.<br />
LLIBRES<br />
El barret<br />
del Milicià*<br />
Laia Altarriba<br />
i Guillem Cifré<br />
Tantàgora, 2013<br />
Ramon Anglada<br />
Com explicar coses inexplicables com els bombardejos<br />
indiscriminats de ciutats com Barcelona, la mort<br />
de familiars al front, la carestia alimentària, la fam<br />
o la sensació constant de por. La història d’un nen<br />
de 10 anys que s’erigeix en defensor dels cartells<br />
de propaganda de la Catalunya republicana que un<br />
desconegut arranca davant de casa seva, ho aconsegueix<br />
amb escreix. El barret del milicià i els altres<br />
contes de la col·lecció La guerra dels grans, editats<br />
amb cura per Tantàgora, són eines indispensables<br />
per fer entendre el significat de tota guerra.<br />
LA PARRÒQUIA AVUI<br />
Montse Donada<br />
La recollida d’aliments dels dies 8, 9 i 10 de<br />
novembre a benefici de Càritas parroquial va<br />
ser un gran èxit de col·laboració, participació<br />
i generositat. La recollida la van dur a terme<br />
les voluntàries de l’Associació de Dones<br />
Montserrat Roig, i es va comptar amb l’ajuda<br />
del Servei de Manteniment de l’Ajuntament.<br />
Es pot dir que tothom hi va posar el seu granet<br />
de sorra per tal de continuar fent arribar<br />
el més bàsic a les famílies que pateixen una<br />
difícil situació econòmica. Les responsables<br />
de Càritas volen fer palès el seu agraïment al<br />
poble d’Alella per la seva generositat.<br />
A partir del primer dissabte de novembre,<br />
i fins al dissabte 15 de març inclòs, la<br />
missa vespertina dels dissabtes se celebrarà<br />
a les 19h, en comptes de a les 20h com és<br />
costum. El canvi obeeix a la petició d’un<br />
grup de fidels assistents habituals que així<br />
ho han demanat per als mesos més freds<br />
de l’hivern.<br />
El dia 1 de desembre comença el temps<br />
d’Advent, temps de preparació per a les<br />
festes de Nadal, i la parròquia es prepara<br />
per celebrar amb tota solemnitat la commemoració<br />
del naixement de Jesús. El grup<br />
de Litúrgia, sota la direcció del rector, és<br />
el responsable de donar lluïment a les celebracions.<br />
Els nens de catequesi, juntament amb<br />
les seves famílies, elaboren les figures pel<br />
pessebre, amb què participem en el concurs<br />
de pessebres de l’Ajuntament. També<br />
participen amb els seus dibuixos, de tema<br />
nadalenc cristià, en un concurs per tal de<br />
triar el dibuix que servirà per la felicitació<br />
de Nadal de la Parròquia.<br />
Hem iniciat la recollida de taps de plàstic<br />
i oli de cuina per reciclar, a benefici de<br />
la Fundació del Maresme, entitat que es<br />
dedica al treball en el món dels discapacitats.<br />
Podeu participar-hi totes les tardes,<br />
de dilluns a divendres, als locals parroquials<br />
oberts a l’hora de la catequesi (entre les<br />
cinc i les set de la tarda, segons el dia).<br />
La vigília de Nadal, dimarts 24 de desembre,<br />
se celebrarà la tradicional Missa<br />
del Gall a l’Església de Sant Feliu a les dotze<br />
de la nit. Abans, però, hi haurà la Missa del<br />
Pollet, a les vuit del vespre, dirigida especialment<br />
a les persones a qui no agrada<br />
anar tan tard de nit, als infants i a les seves<br />
famílies, i a tots aquells per als qui sigui més<br />
convenient aquesta hora. En aquesta missa<br />
els nens de la catequesi faran una petita i<br />
breu representació del naixement.<br />
El dissabte dia 1 de febrer està previst<br />
celebrar, a Alella, la Trobada Anual de Catequistes<br />
de l’Arxiprestat de la Cisa. Es tracta<br />
d’un aplec de tots els grups que treballen<br />
en la catequesi de les onze parròquies de<br />
l’arxiprestat, que es reuneixen per conèixer-se,<br />
aprendre, intercanviar experiències,<br />
celebrar i aprofundir la fe en comunitat.<br />
Són reunions amb una nodrida assistència<br />
i participació. Cada any es fa en una parròquia<br />
diferent i enguany toca a Alella fer<br />
d’amfitrions.<br />
La guia de vins<br />
de Catalunya<br />
Jordi Alcover<br />
i Sílvia Naranjo<br />
Pòrtic, 2013<br />
Òscar Pallarès<br />
Ja es pot trobar a les llibreries<br />
la Guia de Vins de Catalunya<br />
2014, que signen Jordi Alcover i Sílvia Naranjo. Inclou<br />
mil cinc-centes referències de vins catalans, que<br />
els responsables de la guia han tastat a cegues i han<br />
puntuat, entre els quals s’hi poden trobar gairebé<br />
tots els de la Denominació d’Origen Alella. Amb<br />
aquesta sisena edició de la guia, s’ha presentat una<br />
novetat important: una versió App de la Guia per a<br />
mòbils i tauletes. Segons els autors, es tracta de dos<br />
productes complementaris, que no reprodueixen<br />
exactament el mateix contingut.<br />
DISC<br />
L’àrea petita*<br />
Els Pets<br />
Discmedi, 2013<br />
Òscar Pallarès<br />
L’àrea petita és el títol de<br />
l’onzè disc dels Pets. Un<br />
disc que marca un punt d’inflexió (una frase que no<br />
s’ha escrit mai…) respecte els altres treballs, i que<br />
ve molt marcat pel nou productor: Raül Fernández<br />
“Refree”. Malgrat la sonoritat, és força diferent.<br />
Gavaldà ha tornat a fer sortir el poeta que du a<br />
dins per enamorar el públic amb cançons que parlen<br />
de sentiments i coses quotidianes, amb la seva<br />
particular empremta personal i sense abandonar<br />
l’inconfusible estil Pets.<br />
*El pots trobar a la Biblioteca Ferrer i Guàrdia d’Alella<br />
51
MAGAZÍN<br />
ALELLA PARADA I FONDA<br />
Restaurant Cuin<strong>alella</strong><br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
La Silvana, l’Ángel i l’Eva, somrients a la porta del restaurant.<br />
Menjador del restaurant Cuin<strong>alella</strong>.<br />
Ramon Ruiz<br />
Seguint les petjades de la restauració a Alella,<br />
presentant una nova casa de menjars a cada nou<br />
número d’aquesta revista, t’adones de la gran<br />
influència que ha tingut la família Duran, del Cafè<br />
de baix, en el desenvolupament d’aquest sector<br />
al nostre poble.<br />
El Restaurant Cuin<strong>alella</strong> no es aliè a aquesta<br />
influència, doncs varen ser en Joan Duran i<br />
la seva esposa Maria Salvans els promotors de<br />
l’adaptació de l’antiga fusteria de Cal Ros Fuster<br />
en restaurant. Efectivament, cercant una façana<br />
a la riera per al seu establiment El Niu, el matrimoni<br />
hi va habilitar un nou restaurant, preparat<br />
amb la seva corresponent cuina, per funcionar<br />
autònomament. El nou establiment va rebre el<br />
nom de El Petit Niu.<br />
Si algun lector té més interès en conèixer la<br />
història de l’edifici que ara ocupa Cuin<strong>alella</strong>, pot<br />
acudir al número 304 de la revista Alella, on Jordi<br />
Ribas, en la seva secció Les Cases d’Alella, hi<br />
va relatar la història de la propietat i la de les<br />
persones que, al llarg dels anys, hi varen transitar.<br />
Rellegint-la, recordem com l’ús actual no és<br />
tan divergent del que havia tingut abans de la<br />
guerra, quan aquelles parets albergaven la Fonda<br />
Porvenir, coneguda popularment a l’època amb<br />
el malnom de Can Llàntia.<br />
L’any 2007, l’Ángel Rodríguez, juntament amb<br />
la seva muller Eva, jove matrimoni badaloní, es va<br />
assabentar per una amistat que, a Alella, hi havia<br />
un restaurant tancat des de feina un any i que es<br />
trobava en traspàs. Un cop conegut el local i veient<br />
que s’adequava al que estaven cercant, varen<br />
invertir diners, temps i il·lusió per convertir-lo en<br />
el que ara coneixem com a Restaurant Cuin<strong>alella</strong>.<br />
Hem d’explicar que l’Ángel, malgrat la seva<br />
joventut quan va inaugurar el restaurant Cuin<strong>alella</strong>,<br />
ja portava tot un currículum que avalava la<br />
seva capacitat per portar la cuina d’un restaurant<br />
de nivell. Primer de tot, es va iniciar al Restaurant<br />
Dustin de la plaça Tetuan de Barcelona; tot seguit<br />
va estar dos profitosos anys en el Restaurant<br />
Barceloneta de la coneguda pedagoga de la restauració<br />
Mey Hoffman. A continuació, allò que<br />
en aquella època s’anomenava com a servir a la<br />
pàtria va portar el nostre amic a Eivissa i, a que no<br />
endevineu quina feina li va tocar fer a la caserna<br />
de Sa Coma Efectivament: de cuiner.<br />
Reintegrat a la vida civil, es varen succeir estades<br />
de feina a La Masia d’Esplugues, al servei<br />
de restauració de la zona Vip de l’Aeroport del<br />
Prat, a l’Hotel Granollers de la capital del Vallès, a<br />
Can Major de Montmeló i, finalment, en diverses<br />
cuines del Grup Tragaluz. Tot un bagatge per a<br />
un cuiner jove.<br />
Aquestes que acabem de relatar varen ser les<br />
estacions del perible recorregut abans d’aterrar<br />
a Alella. El concepte de restaurant que l’Ángel<br />
volia oferir a Cuin<strong>alella</strong> ens el defineix com a cuina<br />
minimalista, plats molt elaborats i ben presentats:<br />
d’autor. Una cuina mediterrània, de mercat, d’on<br />
a diari surten plats que l’Ángel ha fet populars a<br />
Alella, com el tronc de lluç al forn, la coca de sardines<br />
amb melmelada de tomàquet o el carpaccio<br />
de bou farcit de foie.<br />
Però malgrat que, des d’aquell 2007 de la inauguració,<br />
el restaurant Cuin<strong>alella</strong> encara va viure<br />
algun any més o menys bo, l’Ángel i el seu equip<br />
han tingut la mala sort d’haver-se d’enfrontar a la<br />
crisi sense el coixí de què disposen establiments<br />
que varen poder aprofitar els anys anteriors que,<br />
com tots sabem, foren daurats per a tants negocis,<br />
la restauració inclosa.<br />
Però aquestes circumstàncies no els han fet<br />
defallir, ans al contrari, l’esforç d’adaptació ha<br />
estat constant. Per exemple, en l’actualitat, al<br />
Cuin<strong>alella</strong> s’hi ofereix un menú per només quinze<br />
euros i mig, consistent en plats ben cuidats,<br />
de cuina de mercat, digeribles, es a dir, no gaire<br />
pesats, adients per a persones que després de<br />
dinar han de seguir treballant. En tots ells, però, si<br />
pot reconèixer l’empremta i inspiració de l’Ángel.<br />
Quan aquesta revista estigui en les mans dels<br />
lectors, el restaurant Cuin<strong>alella</strong> s’haurà renovat,<br />
la façana haurà estat pintada de nou i hi lluiran<br />
uns nous tendals. I a l’altre cantó de la carretera,<br />
fruit de la nova tramitació de la seva corresponent<br />
llicència, l’establiment regentarà una terrassa.<br />
Aquesta és la nova aposta del Cuin<strong>alella</strong>, que en<br />
aquest nou espai vol assajar amb una nova carta<br />
específica, a base de coses per picar, i tot un seguit<br />
de novetats que els alellencs i visitants del nostre<br />
poble podrem anar descobrint els propers mesos.<br />
Tinc per costum, quan acabo d’escriure els<br />
capítols de Parada i Fonda, de fer-ho encoratjant<br />
i desitjant bona sort a les persones que regenten<br />
els diferents establiments. Acostumen, tots ells,<br />
a ser bona gent i treballadora. En aquesta ocasió<br />
m’agradaria fer-ho encara més efusivament, si és<br />
que pot ser, ja que l’Ángel, l ’ Eva i la Silvana, l’altre<br />
component jove de l’equip Cuin<strong>alella</strong> que recolza<br />
el matrimoni des de gairebé el inici, es mereixen<br />
una recompensa a les tones de feina i il·lusió que<br />
han abocat en aquest projecte.<br />
53
MAGAZÍN<br />
NATURA<br />
Esquirol<br />
Sciurus vulgaris<br />
FITXA TÈCNICA<br />
Ordre: Rodenta (rosegadors)<br />
Família: Sciuridae (esciúrids)<br />
Nom comú: esquirol comú; esquirol vermell<br />
comú; esquirol vermell europeu<br />
Pol Guardis<br />
A diferència d’altres seus companys i companyes<br />
rosegadors, com ara els ratolins i les rates, l’esquirol<br />
gaudeix d’una més que bona fama entre<br />
el públic de casa nostra, despertant més simpatia<br />
que no pas rebuig.<br />
Tot i així, no fa pas gaire temps<br />
aquesta fama d’animaló bonic i simpàtic<br />
era del tot diferent. Per una banda, al<br />
Pirineu català principalment, però també<br />
en moltes cuines de pagès on es practicava<br />
l’avui anomenada cuina de supervivència,<br />
era utilitzat com a aliment, i<br />
va donar plats tan exquisits com l’arròs<br />
d’esquirol. I per l’altra banda, qui no ha<br />
sentit a dir mai un dels pitjors insults<br />
que se li pot fer a un treballador o treballadora<br />
Esquirol! Aquest malnom ve<br />
donat gràcies a que el 1852, a Manlleu,<br />
es va declarar una vaga de treballadors<br />
i treballadores del tèxtil. En vista del que<br />
passava, un fabricant anomenat Sala va<br />
decidir traslladar la producció al municipi<br />
de Santa Maria de Corcó, també anomenat<br />
l’Esquirol per la gran quantitat d’animals<br />
d’aquesta espècie que habitaven<br />
aquella zona. Així doncs, va ser com va<br />
quedar per la posteritat aquesta frase:<br />
“allò que no hem volgut fer nosaltres<br />
ho han fet els esquirols”. I d’aquí l’insult<br />
més punyent per a qui reemplaça un<br />
company o companya en vaga.<br />
Val a dir que, anys més tard, la fama<br />
va canviar. La cançó popular portaria<br />
l’esquirol a moltes llars, caus, escoles i<br />
esplais del nostre país amb el “Plim plim<br />
plim plim salta l’esquirol...”; també va<br />
aparèixer un conegut grup de música<br />
dels anys setanta anomenat Esquirols<br />
que tenien i tenen cançons tan conegudes<br />
com Torna, torna Serrallonga,<br />
tot un himne de l’ecologisme de casa<br />
nostra.<br />
Com veieu, la pobra bèstia les ha<br />
viscudes de tots colors. Però tornem a<br />
l’actualitat i a la realitat de l’espècie.<br />
L’esquirol comú és un rosegador de mida<br />
mitjana, d’uns 19-25 cm de cos i una cua d’uns<br />
14-20 cm, de pèl rogenc o marró fosc, però mai<br />
gris. És de costums diürn i matiner, i d’hàbitat<br />
estrictament forestal i arborícola. Per això el trobarem<br />
sobretot en pinedes, on s’hi refugia i s’hi<br />
alimenta de pinyons, molt rics en greixos i nutrients.<br />
A Alella podem trobar-ne rastres més que<br />
evidents al llarg de tota la zona de la cornisa i als<br />
boscos de Mas Coll, Alella Park, Can Comulada<br />
i Can Magarola, especialment allà on la massa<br />
forestal estigui principalment conformada per pi.<br />
És un animal solitari, si bé a la primavera i a<br />
l’hivern pot formar nius comunals. Els seus rastres<br />
més evidents, que podem trobar al voltant<br />
dels arbres predats, són una bona col·lecció de<br />
bràctees de pinyes diverses, a Alella principalment<br />
de pi pinyoner i de pi blanc, els pins més<br />
habituals. També és comú, però no tant evident,<br />
trobar excrements per la seva zona d’activitat, i<br />
molt més rares, però no menys importants, les<br />
petjades amb els cinc dits de les mans ben marcats<br />
que poden deixar en petits bassals de fang<br />
enmig de camins i pistes forestals al seu pas d’un<br />
arbre a un altre.<br />
Com a curiositat, paga la pena comentar que<br />
els esquirols són capaços d’arribar a menjar-se<br />
fins a 100 pinyes de pi roig al dia, o que en tres<br />
minuts poden tenir una pinya de pi pinyoner neta<br />
i polida. Bon profit!<br />
L’estat actual de conservació de l’espècie a<br />
Catalunya és més que favorable. Després que al<br />
segle XIX i principis del XX els espais forestals on<br />
habita l’esquirol van patir certs símptomes de sobreexplotació<br />
i que la supervivència de moltes famílies<br />
en aquestes zones implicava també la seva<br />
cacera per poder tenir carn a taula, actualment<br />
l’esquirol es troba en molt millor situació. Tot i la<br />
malaltia vírica, avui ja superada, que va afectar<br />
l’espècie uns anys enrere, sense més conseqüències<br />
que algunes baixes d’animals força afectats,<br />
l’augment progressiu de les masses forestals i<br />
l’abandonament general de les activitats lligades<br />
al bosc han afavorit l’espècie fins al punt que ha<br />
arribat a ocupar espais semiforestals o parcs i jardins<br />
urbans, com passa també en alguns racons<br />
d’Alella com el bosquet de les Quatre Torres al<br />
barri de Cal Doctor, els voltants del Bosquet, dins<br />
mateix de les pinedes de pi pinyoner de Can Serra<br />
i la finca de La Gaietana, per exemple.<br />
Una bona gestió forestal sostenible<br />
dels boscos, evitant-ne la sobreexplotació,<br />
ajudarà a mantenir la presència<br />
d’aquesta espècie a casa nostra.<br />
No podem deixar d’aprofitar l’ocasió<br />
per explicar la problemàtica que pateix<br />
l’esquirol vermell europeu a Gran Bretanya<br />
degut a la plaga de l’esquirol gris,<br />
que s’ha convertit en una plaga perillosa<br />
per als ecosistemes forestals de la Gran<br />
Bretanya. Qui hagi pogut tenir l’ocasió<br />
de passejar-se pels parcs anglesos haurà<br />
pogut percebre la seva freqüència. Els<br />
esquirols grisos són una espècie originària<br />
de l’est d’Amèrica del Nord que<br />
va ser introduïda a les illes Britàniques<br />
durant el segle XIX on s’expandeixen<br />
sense fi. Els estudis fets constaten que<br />
els esquirols grisos tenen una gran capacitat<br />
d’emmagatzemar aliments per<br />
abastir-se en períodes d’escassetat, que<br />
gairebé no tenen depredadors i que són<br />
lleugerament més corpulents que els<br />
esquirols rojos autòctons, que s’estan<br />
desplaçant cap al nord i que han quedat<br />
reclosos pràcticament a Escòcia.<br />
Però els esquirols rojos no són els<br />
únics que pateixen les conseqüències<br />
d’aquesta invasió. Per alguna raó desconeguda<br />
fins ara, els esquirols grisos<br />
roseguen l’escorça dels arbres joves,<br />
que no poden créixer correctament i,<br />
fins i tot, acaben morint. Aquest comportament<br />
ja ha causat força danys a la<br />
indústria forestal, un problema a tenir<br />
en compte a casa nostra on els boscos<br />
ocupen entre un 61 i un 63% del total<br />
del territori, i on la superfície forestal de<br />
coníferes (pins principalment) ronda el<br />
59% de la superfície total forestal.<br />
Cal doncs fer esment a aquesta problemàtica,<br />
gens llunyana, i recordar que estan totalment<br />
prohibits els alliberaments d’espècies de fauna<br />
al medi natural. El cos d’Agents Rurals de la Generalitat<br />
de Catalunya ens poden assessorar en cas<br />
de tinença d’una espècie potencialment invasora.<br />
POL GUARDIS<br />
55
ESPORTS<br />
Joan<br />
Siuraneta.<br />
81 anys:<br />
“Mai no m’he<br />
plantejat seriosament<br />
deixar de fer esport”<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
Joan Siuraneta es resisteix a deixar l’esport. Tot i la seva edat, continua amb forces i amb ganes per seguir participant<br />
en proves atlètiques fins que, com diu ell, el cos digui prou. El record de les grans èpoques com a ciclista i<br />
la il·lusió de veure com la seva neta continua amb la seva passió, l’ajuda a no baixar els braços.<br />
PEP VIDAL<br />
Com va començar a participar en proves<br />
atlètiques<br />
Vaig començar als seixanta anys. Ara ja fa<br />
molts anys que faig atletisme i no puc dir que<br />
hagi estat el millor en res. Simplement ho faig<br />
per divertir-me.<br />
Sempre li ha agradat l’atletisme<br />
Sí, però de jove mai no vaig competir. Quan<br />
vaig conèixer en Joaquim Sáez, un home<br />
que sí ha estat campió de tot i que ara ho ha<br />
deixat, ell es va convertir en el meu mestre<br />
i gràcies a la seva ajuda vaig anar introduint-me<br />
dins de l’atletisme amateur.<br />
Quants temps porta participant<br />
en diferents proves<br />
Ara ja fa més de vint anys que estic en aquest<br />
“negoci”. Com ja he dit, no he aconseguit ser<br />
“No he aconseguit ser<br />
campió de res, però faig<br />
molt més que la gent<br />
d’aquesta edat”<br />
campió de res, però sense voler presumir,<br />
crec que als meus anys ja faig prou i molt més<br />
que la majoria de la gent d’aquesta edat. No<br />
puc fer altra cosa que fer algun cros, alguna<br />
marxa i intentar no perdre la forma.<br />
Abans havia practicat algun altre esport<br />
Sí, ciclisme. No he tocat molts esports més,<br />
però amb la bicicleta, fins i tot vaig córrer la<br />
Volta a Catalunya durant dos anys. D’aquella<br />
època sí que tinc més trofeus i reconeixements.<br />
Tot i que jo només era un gregari que<br />
portava bidons per les estrelles, vaig conèixer<br />
grans figures com Vicent Iturat o Miquel<br />
Poblet, i vaig viure una gran experiència,<br />
encara que tampoc vaig arribar a destacar.<br />
Així doncs, vostè, de jove, era ciclista<br />
i després va passar a l’atletisme.<br />
Expliqui’ns com va anar tot això.<br />
Sí, exactament. La bicicleta va ocupar la<br />
meva vida durant molts i molts anys. Vaig<br />
arribar a córrer amb l’Iturat, amb Poblet,<br />
amb diferents corredors francesos de molt<br />
nivell..., però després, per una sèrie de motius<br />
i per les amistats, vaig canviar el xip i<br />
vaig passar a l’atletisme. Vaig començar amb<br />
carreres populars com la del Corte Inglés i<br />
a partir d’aquí vaig anar fent, vaig arribar a<br />
guanyar alguna cursa i fins avui ja són molts<br />
anys posat en tot aquest món.<br />
En algun moment de tot aquest temps<br />
ha pensat en deixar-ho<br />
He anat baixant molt el rendiment i la in-<br />
56
ESPORTS<br />
tensitat perquè els anys no perdonen, però<br />
la veritat és que, tot i que a vegades hi ha<br />
hagut gent que ha intentat convèncer-me del<br />
contrari, mai m’he plantejat seriosament deixar<br />
de fer esport. Crec que continuo estant<br />
capacitat per participar en algun cros o en<br />
alguna mitja marató de tant en tant, fins que<br />
el cos aguanti.<br />
Què és el què fa per mantenir-se en forma<br />
Tinc dos cavalls aquí a Can Comulada i cada<br />
matí pujo a donar-los menjar. Em queda a<br />
gairebé dos quilometres i els faig cada dia<br />
muntanya a munt i després muntanya avall.<br />
Amb això la veritat que tinc ja bastant, però<br />
també faig sovint alguna escapada a Can<br />
Calderó i arribo fins al camí de Tiana. Al<br />
meu ritme vaig fent i, fins i tot, crec que si<br />
la meva dona no tingués problemes de salut<br />
i no hagués d’estar tant per ella, podria fer<br />
encara més coses.<br />
Competeix amb corredors joves, suposo<br />
que per a vostè el més important<br />
és participar, oi<br />
Evidentment amb 81 anys ja no vaig a buscar<br />
trofeus ni marques ni rècords ni res. Vull<br />
participar perquè és el que m’agrada i amb<br />
això ja en tinc prou.<br />
Tot i així, vostè es marca algun petit objectiu<br />
quan va a fer les carreres<br />
En altres temps, no fa tant, ho feia. Però ara<br />
ja vaig cap als 82 i em conformo amb acabar<br />
i prou feina tinc. Per sort estic bé de salut i<br />
espero poder fer-ho durant molts anys.<br />
“Abans em marcava<br />
objectius a les curses.<br />
Ara em conformo amb<br />
acabar”<br />
Cuidar l’alimentació, el descans i mantenir<br />
una vida saludable en general<br />
és molt important per arribar a aquesta<br />
edat encara amb forces<br />
Sóc una persona que em cuido, però miro<br />
de fer una vida totalment normal. Intento no<br />
fer cap cosa que sigui contraproduent, no fer<br />
excessos ni amb el menjar ni amb la beguda<br />
ni amb res, i així després és més fàcil mantenir<br />
la forma. L’únic problema que tinc són<br />
els anys.<br />
A Alella hi ha, ara mateix, un club<br />
d’atletisme, però és un esport que no<br />
acaba de tenir la presència que tenen<br />
altres esports. Què en pensa<br />
Jo mai he entrenat a cap club. Sempre he<br />
entrenat a la muntanya, i més ara que tinc<br />
els cavalls. Tot el món de l’atletisme, pel<br />
que fa a clubs i institucions, el desconec<br />
completament. Precisament penso que el<br />
millor que té l’atletisme és que és un esport<br />
que pots entrenar sol i de diferents<br />
maneres.<br />
Què els diria als joves perquè s’animessin<br />
a fer atletisme en comptes d’altres esports<br />
Que és un esport molt bonic i que permet<br />
superar-se dia a dia. De fet, ara mateix del<br />
que més orgullós estic és de tenir la sort que<br />
la meva neta continua amb tot això. Encara<br />
ha de fer la comunió, però ja està participant<br />
en carreres i té molt bona marxa. No fa gaire<br />
van fer una cursa aquí a Vallromanes i la va<br />
guanyar.<br />
Així doncs, ha aconseguit transmetre<br />
la seva passió a la seva família, no<br />
Sí, i això és el que m’omple d’orgull per damunt<br />
de tot. No hi ha millor reconeixement<br />
després d’estar tants anys en l’atletisme que<br />
veure la meva neta interessada en tot això i<br />
que em pregunti coses.<br />
AJUNTAMENT D’ALELLA<br />
Siuraneta amb l’alcalde i el regidor d’Esports durant l’homenatge que li van fer al final de l’edició 2011 del Cross d’Alella.<br />
57
ESPORTS<br />
TAEKWONDO<br />
Els millors del taekwondo català es van reunir a Alella<br />
David Villén es va proclamar campió de Catalunya a Alella.<br />
QUICO LLUCH<br />
vintena de competidors van demostrar, un<br />
cop més, la bona feina feta per l’entrenador<br />
Julio Sánchez i el seu equip a l’Escola<br />
d’Iniciació Esportiva. El gran triomf el va<br />
assolir David Villén, que es va proclamar,<br />
brillantment, campió absolut de Catalunya<br />
en categoria masculina -78kg, superant amb<br />
contundència tots els seus rivals. També<br />
van completar una bona actuació en categoria<br />
sènior Adrià Bosch, Òscar Covisa,<br />
Xavi Rodríguez i Francesc de Miguel, entre<br />
altres. La importància dels resultats aconseguits<br />
pels taekwondistes de l’escola alellenca<br />
és notable ja que els locals van tornar<br />
a competir de tu a tu i, fins i tot, van superar<br />
esportistes que entrenen els cinc dies de la<br />
setmana en gimnasos especialitzats en arts<br />
marcials, mentre ells acostumen a fer-ho<br />
només dos dies per setmana i, en alguns<br />
casos, compaginant-ho amb altres esports.<br />
Després d’aquest campionat, la FAMC deixa<br />
la porta oberta a poder tornar a organitzar<br />
la cita al poliesportiu d’Alella vist l’èxit de la<br />
present edició tant a nivell de participació<br />
esportiva com de públic.<br />
PEP VIDAL<br />
El passat dissabte 26 d’octubre, Alella va<br />
ser l’escenari de la XIa edició de l’Open de<br />
Catalunya de Combat de categoria infantil<br />
i sènior, organitzat per la Federació d’Arts<br />
Marcials de Catalunya (FAMC); una de les<br />
cites més destacades i més rellevants dins<br />
el panorama del taekwondo català. Els<br />
resultats aconseguits recentment per l’Escola<br />
de Taekwondo Maresme-Alella i les<br />
gestions fetes per la Regidoria d’Esports<br />
de l’Ajuntament d’Alella, van portar a la<br />
nostra localitat un esdeveniment que va<br />
reunir més de 400 persones al poliesportiu<br />
municipal Abelardo Vera, i que va servir per<br />
apropar aquesta modalitat a tots els alellencs.<br />
Un total de 200 esportistes arribats<br />
d’arreu de les quatre demarcacions del territori<br />
català, es van reunir a Alella en una<br />
competició d’alt nivell que va comptar amb<br />
una actuació destacada dels 20 taekwondistes<br />
de l’Escola Maresme-Alella, que van<br />
competir per primera vegada a casa en una<br />
cita d’aquestes característiques. Aquesta<br />
Taekwondo, un esport per a totes les edats.<br />
QUICO LLUCH<br />
RUGBI<br />
La cara i la creu del rugbi<br />
alellenc<br />
JOAN PUGIBET<br />
L’Escola del club ja és una realitat; amb entrenaments tots els<br />
dilluns, i en grups diferenciats per edats (5 a 15 anys) dirigit a nens<br />
,nenes i joves que vulguin conèixer aquest esport. El grup, encara<br />
petit, de jugadors i jugadores ha de ser l’embrió de l’Escola, que<br />
ha d’anar creixent de mica en mica i que permeti crear els equips<br />
necessaris per a poder competir.<br />
La creu és per l’equip sènior. Després de 6 partits disputats a<br />
la Segona Catalana, es troben penúltims a la classificació , per<br />
davant del Reus, l’únic equip a qui precisament el CR Alella ha<br />
pogut derrotar. A falta de jugar tres partits de la primera volta,<br />
s’han de recuperar jugadors lesionats i cohesionar l’equip, per<br />
afrontar amb garanties la segona volta de la lliga!<br />
BÀSQUET<br />
Els onze equips del Bàsquet<br />
Alella inicien la temporada<br />
PEP VIDAL<br />
Il·lusions renovades en el nou curs del CB Alella. El primer<br />
equip sènior masculí s’està mostrant força irregular i es mou<br />
per la zona mitja de la taula, tot i que, en principi, no hauria<br />
de patir per poder mantenir la categoria. Una situació similar<br />
a la del sots-21, que va començar la lliga amb tres derrotes en<br />
tres partits, però mica en mica ha anat escalant posicions. Les<br />
millors notícies ens les porta el femení sots-21. Les de Marc<br />
Oliveras són el sòlid líder de la seva categoria i han aconseguit<br />
algun resultat d’escàndol com el 77-30 del 3 de novembre davant<br />
el Montcada. La resta d’equips de base també han iniciat<br />
les seves respectives competicions, destacant sobretot el bon<br />
paper del júnior!<br />
58
ESPORTS<br />
VÒLEI<br />
Els equips sèniors del Vòlei<br />
Alella comencen la lliga amb<br />
bon peu<br />
PEP VIDAL<br />
Els quatre equips sèniors del CV Alella s’havien marcat, a principi<br />
de temporada, l’objectiu de lluitar per la part alta de les respectives<br />
competicions i, de moment, compleixen les expectatives. El<br />
primer equip masculí està instal·lat a la part alta de 1a divisió,<br />
mentre que els dos equips femenins encapçalen les seves respectives<br />
classificacions. Els cadets i el juvenil també han començat<br />
la competició.<br />
FUTBOL<br />
Tots els equips del CF Alella<br />
a bon ritme<br />
ALEJANDRO FERRER<br />
Des del mes de novembre hi ha nous coordinadors de futbol<br />
base al club. Arriben amb l’objectiu que el CF Alella sigui un<br />
referent al Maresme a nivell formatiu.<br />
Precisament, en futbol base cal destacar que hi ha diferents<br />
equips a la part alta de la classificació. L’aleví C es va col·locar<br />
líder l’últim cap de setmana de novembre després de derrotar<br />
al, fins llavors, primer classificat. El cadet A, que s’ha reforçat<br />
bé aquest estiu, també segueix líder malgrat els dos empats<br />
d’aquest últim mes.<br />
El primer equip ha baixat a la part mitja de la classificació<br />
tot i el bon començament, ja que en els últims cinc partits només<br />
suma una victòria i un empat. Cal destacar també que el primer<br />
equip femení encara no coneix la derrota i estan segones a la<br />
classificació, empatades a punts amb les líders.<br />
ATLETISME<br />
Maratons èpiques i marques<br />
personals<br />
XAVI TARAFA<br />
Les maratons d’aquesta tardor han tingut èpica afegida als<br />
42.195m. David Torrent, a dues setmanes de la marató de Nova<br />
York, s’esquinçava el turmell, però, tot i així, creuava la meta amb<br />
una marca de 3h33’’. Dues setmanes més tard, en Xavi Tarafa<br />
corria la marató de València tres dies després de trobar-se amb<br />
febre, i acabava en 3h36’. També a València, Toni Cros feia marca<br />
personal en 3h11’50’’. Mentrestant, a la Behobia feia marca personal<br />
l’Ana Tresanchez en 20km; i a la Jean Bouin, Juan Carlos<br />
Portela baixava dels 40’ per primer cop i l’Eva Comas parava el<br />
crono en 49’01’’.<br />
Xavi Tarafa en una imatge d’arxiu.<br />
QUICO LLUCH<br />
ÒSCAR PALLARÈS<br />
La UE Alella planta cara<br />
a tots els seus rivals<br />
PEP VIDAL<br />
Inici estrany, però força positiu en la primera temporada després<br />
de la seva fundació. La gent que està anant a veure l’únic<br />
equip juvenil que forma el club, s’està divertint ja que en tots<br />
els partits han acabat amb un resultat espectacular pel que fa<br />
als gols, tant dels alellencs com dels rivals. Els groc i negres<br />
tenen molta pólvora dalt i són el segon equip que més gols fa<br />
de la categoria, però també són el segon que més n’encaixa.<br />
Això els ha impedit poder seguir la pista de Montmeló, Cabrera<br />
o Masnou B (els equips que comanden la classificació), però<br />
no viure en una còmoda zona mitja-alta de la taula. El club viu<br />
aquest any, a segona divisió juvenil, una mena de transició i<br />
ja té preparades totes les gestions per començar a competir<br />
en categoria amateur a quarta catalana a partir de la pròxima<br />
temporada.<br />
El primer equip l’Alella FS<br />
lluita per tot<br />
PEP VIDAL<br />
El canvi de federació que aquest estiu va decidir dur a terme<br />
la directiva de l’Alella FS ha estat positiu, al menys en el nivell<br />
futbolístic dels partits. El primer equip està lluitant amb els<br />
millors de la màxima categoria, la lliga nacional i no descarta<br />
poder entrar als play-offs per la lluita pel títol. El bon rendiment<br />
ha portat el màxim golejador de l’equip, Jordi Roca, i el<br />
seu porter, Xavi Fontan, a ser convocats als entrenaments de<br />
la selecció catalana per als previs de l’europeu de la República<br />
Txeca. La competició del sènior femení ha estat aturada durant<br />
tres setmanes ja que s’ha disputat el mundial a Colòmbia amb<br />
la participació de la jugadora alellenca Anna Giralt. Al juvenil<br />
i a l’infantil els està costant més l’adaptació al nou format de<br />
competició i es troben a la part baixa de les seves respectives<br />
lligues.<br />
59