Revista 2011 b nova - IES Josep Sureda i Blanes
Revista 2011 b nova - IES Josep Sureda i Blanes
Revista 2011 b nova - IES Josep Sureda i Blanes
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
NO TENIM NOM<br />
NO<br />
TENI<br />
M<br />
1
NO TENIM NOM<br />
NOM<br />
Curs 2010-<strong>2011</strong><br />
2
NO TENIM NOM<br />
EDITORIAL<br />
Aquest curs 2010-<strong>2011</strong> us oferim un altre exemplar de la revista No tenim nom, feta a partir de<br />
l’esforç de tota la comunitat educativa.<br />
Durant un curs són moltes les activitats, anècdotes i experiències que passam tots junts: viatges,<br />
excursions, festes, concursos, etc. A final de curs, els mals moments s’obliden i recordam sobretot les<br />
bones estones que hem viscut al llarg de l’any. Ara que l’inici de curs queda tan lluny, és el moment de<br />
fer balanç. Aquesta revista vol ser un testimoni de totes aquestes vivències. No hi és tot, però pensam<br />
que en recollim una bona mostra.<br />
La part acadèmica és, òbviament, l’objectiu principal de la tasca educativa, però un curs també<br />
està fet de totes aquelles petites coses que a la llarga formaran part dels nostres records.<br />
L’estada al centre és una part molt important de la formació dels nostres alumnes, i el desig de tots<br />
és que aquests anys siguin evocats amb tendresa i alegria. Els qui continuam a l’institut recordam<br />
amb afecte i estimació tots aquells que hi han passat. Desitjam que aquesta revista ens serveixi a tots<br />
per reviure els moments especials que hi hem viscut.<br />
Agraïm a l’equip directiu les facilitats i el suport que ens han donat, i també donam les gràcies als<br />
alumnes i professors que hi han col·laborat.<br />
Comissió de Normalització Lingüística<br />
3
NO TENIM NOM<br />
SUMARI<br />
Les nostres festes<br />
Sant Antoni<br />
Sant Jordi<br />
Novetats del curs 2010-<strong>2011</strong><br />
Cicle Formatiu de Cuina i Pastisseria<br />
Les excursions del diumenge<br />
Viatges i excursions<br />
Encontre de Teatre<br />
Excursió a l’Albufera<br />
Excursió a Cabrera<br />
Intercanvi amb Bremen<br />
Viatge a Tenerife<br />
Voluntariat Lingüístic<br />
Intercanvi amb Nimes<br />
Viatge a Astúries<br />
Som reivindicatius, som solidaris<br />
Manifest per la llengua<br />
Jornada medioambiental<br />
Racó literari<br />
Rondalles i llegendes<br />
Recull de Literatura Jove<br />
4
NO TENIM NOM<br />
LES NOSTRES FESTES<br />
5
NO TENIM NOM<br />
6
NO TENIM NOM<br />
SANT ANTONI <strong>2011</strong><br />
Com cada any, hem celebrat les festes de Sant Antoni i Sant Sebastià a l’institut amb foguerons,<br />
una bona torrada i diverses actuacions.<br />
Els alumnes de teatre de 1r, 2n i 3r d’ESO animaren<br />
la festa, disfressats amb màscares de dimoni. Els<br />
“actors” i “actrius” de 3r realitzaren una performance que<br />
ens va fer gaudir a tots.<br />
Els alumnes de 3r i 4t de diversificació ambientaren l’institut<br />
amb la decoració de l’entrada basada en collages i màscares de<br />
dimonis.<br />
7
NO TENIM NOM<br />
Els alumnes de PALIC feren cartells de Sant Antoni i els de Processos de Comunicació unes gloses<br />
ben divertides, aquí en tenim alguns exemples:<br />
A classe de català<br />
na Neus diu que hem d’escriure,<br />
nosaltres volem riure<br />
i ella ens vol fer callar.<br />
o o o<br />
Si feim un bon fogueró,<br />
torrarem tres sobrassades<br />
i també botifarró<br />
per ses festes esperades.<br />
o o o<br />
Quan feim la classe al gimnàs<br />
veim nines amb calçons curts.<br />
En Pep ens fa girar el nas<br />
i córrer amb els dos ulls clucs.<br />
o o o<br />
Quan som a classe d’anglès<br />
sempre ens fan sortir de l’aula.<br />
Si deim alguna paraula<br />
sembla que parlam xinès.<br />
8
NO TENIM NOM<br />
SANT<br />
JORDI<br />
<strong>2011</strong><br />
Enguany, Sant Jordi ha caigut en temps de vacances, per això la celebració no ha estat tan vistosa<br />
com altres anys. Igualment, no hem volgut deixar passar una data tan assenyalada sense organitzar<br />
cap activitat.<br />
Tornant de vacances atorgàrem els premis del Certamen Literari <strong>IES</strong> <strong>Josep</strong> <strong>Sureda</strong> i <strong>Blanes</strong>, aquest<br />
any dedicat a la poesia, en col·laboració amb la biblioteca de l’institut i el projecte ARCE. El lema de la<br />
convocatòria era<br />
“A l’òrbita dels llibres”, que<br />
havia de ser inclòs als<br />
poemes.<br />
9
NO TENIM NOM<br />
Els guanyadors varen ser:<br />
CATEGORIA A (1r i 2n d’ESO)<br />
En la freda nit de l'univers d’Adrià Cano Nicolau (2n ESO B)<br />
Les paraules del cor d’Auba Vidal Ferrer (1r ESO B)<br />
Foto de tots els premiats amb la directora i professores de català<br />
CATEGORIA B (3r i 4t d’ESO)<br />
A tu, bell llibre de Santiago Orellana Ponce (3r ESOA)<br />
A l'òrbita dels llibres de Bryan Reyes Alcívar (3r ESO A)<br />
A l'òrbita dels llibres de Daniel Rojo Navarro (3r ESO A)<br />
Frustració de Halima Saadia Ramón Maura (3r ESO A)<br />
Un dels guardonats rep el premi<br />
10
NO TENIM NOM<br />
Gran part dels treballs presentats oferien una gran qualitat, el lema s’hi mostrava enunciat en un<br />
vers o bé en forma d’acròstic. Aquí us n’oferim un tast:<br />
Ahir et vaig veure quan miraves el cel,<br />
L’aigua de la pluja no em deixava veure’t.<br />
Ocells canten al ritme del teu cor,<br />
Renous forts tapen la teva veu,<br />
Besades dolces desitjava<br />
Intenses i amoroses.<br />
T’estim amb totes les meves forces<br />
Ara que sé que existeixes.<br />
Des que et vaig conèixer<br />
Estic segura que et tornaré a veure.<br />
Les roses que trob pel camí<br />
Són més hermoses que mai.<br />
La lluna plena brilla b<br />
dins el mar,<br />
Les barques s’engronses suaument,<br />
I tot em fa pensar en tu.<br />
Bàllarem aquell dia a la platja<br />
Rere els fanals i tamarells.<br />
Escolta aquestes paraules que t’escric<br />
Són dites des del meu cor.<br />
Auba Vidal Ferrer (1r B)<br />
11
NO TENIM NOM<br />
En la freda nit de l’univers<br />
En l’òrbita dels llibres,<br />
Dins un món immens<br />
Amb unes grans terres lliures<br />
On la gent no escriu en vers;<br />
Un lloc buit sense riures.<br />
Aquest lloc desolat<br />
Sense cap alegria,<br />
Algun mal d’ull han posat<br />
Robant tota la simpatia.<br />
Les roses són negres,<br />
Les llàgrimes sagnants,<br />
Les vides són poques,<br />
Les morts abundants.<br />
El naixement d’aquest judici final,<br />
I la caiguda del cel roig i fogós,<br />
Plovent ple de foc, mort infernal,<br />
Topant contra el gran destí rocós;<br />
No impedirà cap canal,<br />
Que faci aquest poema ruïnós,<br />
Per oblidar tota aquesta ventada.<br />
L’únic que necessit és un moment feliç,<br />
Amb una persona important i especial,<br />
Poder anomenar-la amb un xiscle, un gran crit.<br />
Adrià Cano Nicolau (2n B)<br />
12
NO TENIM NOM<br />
A tu, bell llibre,<br />
Company de les meves nits,<br />
i de molts un amic.<br />
A tu, que obres desitjos<br />
a l’òrbita dels llibres.<br />
A tu, llibre senzill,<br />
que obres la teva finestra<br />
als ulls de qui sent molt viu<br />
tot el que els teus fulls plasmen:<br />
tresors amagats,<br />
amors i desamors eterns,<br />
estrelles i planetes perduts,<br />
personatges i somnis<br />
que ens tenen en suspens.<br />
No ho dubtis, fes-te’n company<br />
del teu amic, el llibre.<br />
Santiago Orellana Ponce (3rA)<br />
13
NO TENIM NOM<br />
FRUSTRACIÓ<br />
Alerta cada dia has d'estar,<br />
Les hores al carrer no les pots passar.<br />
Orelles, ulls, tot val.<br />
Res és imprescindible per no ser caçat.<br />
Ben acompanyat o tu en el teu món.<br />
Ignorant-ho tot, menys el que són.<br />
Trull munten amb mala sang,<br />
Amb gust i per avorriment ho fan.<br />
Diguis el que diguis et faran callar,<br />
Esperen sempre la millor oportunitat.<br />
La compassió i la pietat,<br />
Són conceptes que mai no coneixeran.<br />
L'esperança d'un canvi s'ha perdut,<br />
La integració no existeix.<br />
Inevitablement sempre hi seran.<br />
Ben malament acabaran,<br />
Res no ho podrà canviar.<br />
Esperar és el que ens queda,<br />
Si no quin remei hi ha?<br />
Halima Saadia Ramón Maura (3r ESO A)<br />
Sembla difícil, no? A aquests alumnes també els ho semblava, però s’hi posaren i mirau quin<br />
resultat! Animau-vos també vosaltres amb la poesia, a llegir-ne i a escriure’n. I l’any que ve... potser<br />
sereu els guanyadors.<br />
14
NO TENIM NOM<br />
NOVETATS CURS 2010-<strong>2011</strong><br />
<strong>2011</strong><br />
15
NO TENIM NOM<br />
CICLE FORMATIU DE REBOSTERIA I PASTISSERIA.<br />
Com molts ja sabeu, enguany hem estrenat un nou cicle formatiu al<br />
Centre. Es tracta d’un cicle molt dolç, no sols pels productes que elaboren<br />
sinó també pels professors i els alumnes que en formen part i que s’han<br />
guanyat la simpatia de tota la comunitat educativa.<br />
Les sortides professionals d’aquest cicle són, entre d’altres:<br />
• Forner<br />
• Pastisser<br />
• Reboster<br />
• Restauració<br />
• Cap de partida<br />
• Crear la teva pròpia empresa<br />
• etc.<br />
En Biel Cerdà amb alguns dels seus alumnes.<br />
16
El cicle té una durada de 2.000 hores i les assignatures que s’hi imparteixen són:<br />
1r curs:<br />
− Matèries primeres i processos en forneria, pastisseria i rebosteria.<br />
− Presentació i venda de productes de forneria i pastisseria.<br />
− Seguretat i higiene en la manipulació d’aliments.<br />
− Elaboracions de forneria-briotxeria.<br />
− Processos bàsics de pastisseria i rebosteria.<br />
− Operacions i control de magatzem en la indústria alimentària.<br />
− Formació i orientació laboral.<br />
2n curs:<br />
− Elaboracions de confiteria i altres especialitats.<br />
− Productes d’obrador.<br />
− Postres en restauració.<br />
− Empresa i iniciativa emprenadora<br />
− Formació en centres de treball.<br />
NO TENIM NOM<br />
17
NO TENIM NOM<br />
La cuina no es va poder estrenar fins després de les vacances de Nadal i des de llavors, les<br />
delicioses aromes han envaït els passadissos de l’institut. Molts de nosaltres ja hem tastat alguns dels<br />
pastissos, coques, panades, etc. que han sortit del seu forn, però potser molts de vosaltres encara no<br />
coneixeu les magnífiques instal·lacions amb què compten. Aquí us les mostram.<br />
Hores d’ara, els alumnes ja han esdevingut<br />
autèntics mestres pastissers.<br />
Mirau quina traça!<br />
18
LES SORTIDES DEL DIUMENGE<br />
NO TENIM NOM<br />
Enguany, gràcies al departament de Biologia, s’ha posat<br />
en marxa una activitat <strong>nova</strong> i molt interessant. Al llarg de tot<br />
el curs s’han programant una sèrie d’excursions, una al mes,<br />
obertes a tota la comunitat educativa: pares, mares, alumnes,<br />
professorat...<br />
Els indrets visitats durant aquest curs han estat l’ermita<br />
de Maristel·la (Esporles), el Camí des Correu (Esporles-<br />
Banyalbufar), La Trapa, la Comuna de Bunyola, la Volta del<br />
General (Banyalbufar-Port des Canonge) i el far de Ses<br />
Salines.<br />
Camí des Correu<br />
Esperam que aquesta iniciativa continuï l’any vinent<br />
amb la mateixa il·lusió i el mateix èxit.<br />
19
NO TENIM NOM<br />
Ermita de Maristel·la<br />
20
NO TENIM NOM<br />
EXCURSIONS I VIATGES<br />
21
NO TENIM NOM<br />
ENCONTRE DE TEATRE<br />
Per segon any<br />
consecutiu, els alumnes de<br />
teatre del nostre centre han<br />
tengut l’oportunitat de<br />
participar a l’encontre de<br />
teatre en català de<br />
l’ensenyament secundari<br />
que enguany ha arribat a la<br />
22a edició.<br />
La jornada es va<br />
celebrar el 19 d’abril i els<br />
alumnes s’ho passaren<br />
d’allò més bé: participaren a tallers i a un happening i compartiren<br />
el seu treball, les seves idees i la forma de treballar amb altres<br />
companys d’arreu de Mallorca.<br />
Aquest Encontre, que des de<br />
fa alguns anys es duu a terme al<br />
Teatre d’Artà, és una cita anual<br />
per als instituts de Balears que realitzen activitats relacionades amb<br />
les arts escèniques. Els alumnes reparteixen el seu temps entre<br />
tallers impartits per professionals del teatre i representacions dels<br />
grups teatrals dels mateixos centres.<br />
22
NO TENIM NOM<br />
EXCURSIÓ A L’ALBUFERA<br />
El febrer passat, els alumnes de 1r d’ESO anaren de<br />
visita a l’Albufera. Es tractava d’una visita guiada pel parc<br />
natural, observant la flora i la fauna d’aquest paisatge tan<br />
singular. Els guies ens oferiren un recorregut pels<br />
principals canals, així com l’oportunitat de contemplar, des<br />
dels aguaits i amb l’ajut d’uns prismàtics, les aus en el seu<br />
hàbitat natural.<br />
Albufera d’Alcúdia<br />
Un anec que s’amaga de nosaltres<br />
23
NO TENIM NOM<br />
EXCURSIÓ A CABRERA<br />
El curs passat, els alumnes de 1r d’ESO B<br />
varen ser proclamats guanyadors del concurs<br />
organitzat per la Comissió Ambiental “El millor<br />
grup ambiental de primer”. Aquest concurs, que<br />
s’organitzava per primera vegada, tenia com a<br />
objectiu conscienciar els joves de la necessitat de<br />
reciclar i de reutilitzar per tenir cura del<br />
mediambient i, al mateix temps, ensenyar-los a<br />
adquirir aquests hàbits. Al llarg de tot el curs, es<br />
féu un seguiment de les classes de primer on es<br />
valoraven les bones pràctiques en reutilització i<br />
reciclatge: aprofitament de la palangana de<br />
reutilització de paper, utilització de les papereres<br />
de reciclatge, ús racional del llum elèctric, manteniment i cura de la classe i del material comú, neteja,<br />
etc.<br />
Com a recompensa a l’esforç de tot un curs, aquests alumnes, que ara ja són a 2n d’ESO, varen<br />
ser premiats amb una excursió a Cabrera que tengué lloc el passat 10 de maig.<br />
Els alumnes, acompanyats de la seva tutora, Joana Massanet, i de la professora de Naturals i<br />
membre de la Comissió Ambiental Tona Fuster, sortiren del centre ben de matí camí de la Colònia de<br />
Sant Jordi. Allà agafaren la barca que els portà fins a Cabrera, on els esperaven dues monitores que<br />
els explicaren la història de l’illa i els mostraren tota la seva riquesa natural. Visitaren el castell,<br />
observaren la natura, i també hi hagué temps per nedar, jugar i relaxar-se.<br />
En definitiva, un sortida molt instructiva i divertida.<br />
Enguany el concurs s’ha ampliat també a 2n d’ESO i els guanyadors han estat 2n B i 2n D.<br />
Animau-vos vosaltres també a fer del <strong>Sureda</strong> i <strong>Blanes</strong> un centre més ecològic.<br />
24
INTERCANVI AMB BREMEN<br />
NO TENIM NOM<br />
Com cada any, l’alumnat de 2n d’ESO ha tengut<br />
l’oportunitat de realitzar un intercanvi amb un centre de la<br />
ciutat alemanya de Bremen. Entre els dies 8 i 14 d’abril, els<br />
nostres alumnes, acompanyats de les professores Joana<br />
Massanet i Immaculada Simó, viatjaren a Bremen, on<br />
convisqueren amb els alumnes alemanys i les seves famílies.<br />
A més de conèixer un altre país i fer una mica de turisme,<br />
també practicaren l’anglès i feren nous amics.<br />
Entre les activitats de què gaudiren destaquen l’excursió<br />
amb bicicleta a Fischerhude, la visita a l’Universum i a<br />
l’Ajuntament, i sobretot conèixer una ciutat amb tanta història<br />
i vitalitat com Bremen. Els alumnes també trobaren molt<br />
interessant conèixer de primera mà el funcionament d’un<br />
centre educatiu d’un altre país europeu.<br />
Més endavant, entre els dies 23 i 30 de maig, els<br />
alumnes alemanys han vengut a casa nostra, han<br />
visitat el centre i han conviscut amb les famílies dels<br />
nostres alumnes. Creim que s’ho han passat molt bé,<br />
perquè han fet diverses excursions i activitats prou<br />
divertides, com una excursió a Valldemossa, un dia<br />
d’activitats aquàtiques al Club Nàutic de L’Arenal i<br />
un dia a Western Park, entre d’altres.<br />
25
NO TENIM NOM<br />
VOLUNTARIAT LINGÜÍSTIC<br />
Tal com ja férem l’any passat, enguany hem dut a terme el<br />
projecte de voluntariat lingüístic, que consisteix en una col·laboració<br />
entre l’alumnat catalanoparlant i l’alumnat d’incorporació tardana,<br />
que sol tenir algunes mancances lingüístiques. Els alumnes es<br />
reuneixen durant un esplai un dia per setmana i aprofiten per parlar<br />
en català dels temes que<br />
els interessen. Agraïm<br />
l’esforç desinteressat que<br />
han fet durant tot el curs.<br />
Com a premi a la tasca<br />
realitzada, la Conselleria d’Educació els convidà a una<br />
trobada de voluntaris lingüístics de tot Mallorca, els obsequià<br />
amb un diploma, material divers, un berenar i una excursió.<br />
La trobada va ser molt<br />
emocionant, perquè<br />
significà un reconeixement<br />
públic a la feina que<br />
havien fet durant el curs.<br />
Hi hagué interpretació de poemes relacionats amb la nostra terra<br />
per part dels voluntaris lingüístics de l’<strong>IES</strong> Berenguer d’Anoia, així<br />
com l’actuació del glosador Mateu Xurí. El punt desenfadat i actual<br />
el posaren un grup de rapers. La jornada culminà amb l’excursió al<br />
poble de Valldemossa, on visitaren la Cartoixa i els jardins, i una<br />
caminada a l’entorn de l’ermita de Valldemossa.<br />
26
NO TENIM NOM<br />
VIATGE A TENERIFE<br />
2n DE BATXILLERAT<br />
Després de tants de mesos<br />
d'esforç ens ho mereixíem. Dia 26<br />
de maig del <strong>2011</strong> vàrem emprendre<br />
un viatge cap a Tenerife. No un<br />
viatge qualsevol, sinó un "senyor"<br />
viatge que recordaríem com el<br />
darrer i l'únic viatge de la classe de<br />
2n de batxillerat, la qual cosa se'ns<br />
feia un poc estrany.<br />
De bon matí vàrem agafar<br />
maletes i vàrem partir cap a<br />
l'aeroport. Quatre hores de viatge<br />
amb escala a Madrid ens esperaven<br />
però com sempre solem fer,<br />
traguérem forces d'allà on fossin i,<br />
avorrir-nos, no ens vàrem avorrir en<br />
cap moment.<br />
En arribar a les habitacions de<br />
l'hotel, com si fóssim nins petits,<br />
que de fet a vegades encara ho som,<br />
vàrem començar a entrar i a mirar<br />
tots els calaixos, els armaris, i això<br />
no ho hauríem de dir però... a botar<br />
damunt els llits. En aquell moment<br />
començàvem a ser conscients de la<br />
realitat: ja havíem arribat a Tenerife,<br />
teníem una setmana per<br />
desconnectar i disfrutar. La<br />
necessitàvem.<br />
L'endemà al matí ens vàrem<br />
trobar que, si a Tenerife són trescents<br />
dies de sol assegurats a l'any,<br />
nosaltres havíem agafat els<br />
seixanta-cinc restants. Però de fet<br />
no ens va afectar gaire, vàrem<br />
canviar les nostres rutes, i la<br />
concepció de passar-nos el dia a la<br />
platja i vàrem organitzar sortides<br />
per tal de fer un poc de visita<br />
turística. Així el primer dia vàrem<br />
passejar per "casa nostra", el nostre<br />
poble: Puerto de La Cruz, i dic<br />
"nostre" perquè tot i que al principi<br />
ens semblàs un poc estrany, ens hi<br />
vàrem acostumar de seguida. Ens<br />
vàrem arribar a conèixer tots i cada<br />
un dels carrers, i tots i cada un dels<br />
pubs on, afortunadament, vàrem<br />
poder entrar i ballar com si<br />
duguéssim sis mesos desitjant-ho...<br />
Vàrem tenir la sort de visitar<br />
petits poblets situats per la vora del<br />
nostre, i visitar l'arbre mil·lenari,<br />
això sí, sempre amb GUAGUAS,<br />
27
com és costum en aquella illa. Tot i<br />
així, ràpidament en vàrem treure<br />
conclusions, després d'un parell de<br />
nerviades i estafades, d'aquests<br />
autobusos: "A mi també m'han<br />
estafat a les guaguas de Tenerife."<br />
Segurament una de les coses<br />
que més ens impactaren, ens<br />
cansaren, i es quedaren gravades<br />
en la nostra memòria, fou la pujada<br />
al Teide. Tots n'havíem sentit parlar,<br />
però en el moment de la veritat, no<br />
érem del tot conscients que ens<br />
trobàvem al cim d'aquell increïble<br />
volcà, el més alt d'Espanya, se'ns<br />
feia estrany. Si digués que no feia ni<br />
vent, ni fred, i que feia molt bon<br />
pujar, estaria evidenciant una gran<br />
mentida. La pujada era<br />
espectacular. Trobar-nos allà dalt i<br />
poder respirar un aire pur que<br />
contenia grans dosi de sofre (ho<br />
podem afirmar per l'estranya olor<br />
que feia) era realment brutal. Però<br />
per arribar-ho a apreciar havíem de<br />
fer tot el camí, i en aquest cas puc<br />
assegurar que això no era fàcil, tot i<br />
així, no podem negar que no fos<br />
molt gratificant.<br />
També cal destacar la visita a<br />
l'observatori del Teide. Ja ens<br />
havien contat que era l'observatori<br />
més important d'Espanya, i que a<br />
causa de la seva posició a un lloc<br />
privilegiat, és a dir, ben a prop de<br />
l'equador i ben amunt quant a<br />
altitud, era un dels indrets on es<br />
duien a terme més investigacions i<br />
observacions per part de tot el món.<br />
NO TENIM NOM<br />
Juanito. Només pronunciar<br />
aquest nom ja em ve un gran<br />
record a la memòria que em<br />
dibuixa un somriure d'orella a<br />
orella. I és que en Juanito era el<br />
nostre dromedari. Cada parella en<br />
tenia un, i tot i que semblàssim<br />
turistes en potència, que de fet ho<br />
érem, ens ho vàrem passar molt bé,<br />
vàrem fer una ruta amb els nostres<br />
dromedaris i, al cap i a la fi, els<br />
arribàrem a estimar.<br />
Finalment, el darrer dia vàrem<br />
decidir anar al sud per poder<br />
disfrutar un poc del sol, i per poder<br />
dir que ens havíem posat un<br />
poquet morenos. No ens va sortir<br />
malament la cosa, però era molt<br />
més bonic el Nord encara que no hi<br />
28
fes sol, i és que a vegades te<br />
n'adones que no és tan necessari<br />
on siguis i amb quines condicions<br />
et trobis, com què fas i amb qui et<br />
trobes.<br />
L'endemà al matí, ens vàrem<br />
aixecar ben prestet i vàrem<br />
començar a acomiadar-nos del que<br />
havia estat ca nostra durant<br />
aquella setmana. Ens feia pena, ens<br />
sabia greu haver-nos d'acomiadar<br />
de tot allò, perquè érem conscients<br />
del que representava: començàvem<br />
la recta final.<br />
A l'aeroport ja ens anàvem fent<br />
a la idea, i entre jocs de cartes i<br />
acudits que no deixaren mai que<br />
arribàs l'avorriment, vàrem dir adéu<br />
al que havia estat aquest gran<br />
viatge. Ara ens havíem de posar les<br />
piles, que ens quedava el més dur,<br />
però també el més curt. Teníem<br />
ganes de tornar a començar per<br />
veure que ràpidament acabaria. I<br />
en efecte, una vegada ets conscient<br />
de la realitat que has viscut durant<br />
aquests nou mesos intensos, te<br />
n'adones que tot ha quedat en un<br />
bell record, i et ve al cap que la vida<br />
fa moltes voltes. Pot ser ara ens<br />
sembli que aquest viatge sigui el<br />
darrer que farem junts, però qui<br />
ens ho afirma realment? Per això<br />
tendrem sempre un bon record que<br />
NO TENIM NOM<br />
quedarà gravat a la nostra memòria<br />
i que ens farà recordar a cada<br />
instant que som un grup, tot un, i<br />
que per molt que ara ens<br />
distanciem, sempre seguirem sent<br />
els mateixos; la classe de 2n de<br />
batxillerat.<br />
Maria del Mar Serra Torrens.<br />
29
NO TENIM NOM<br />
INTERCANVI AMB NIMES<br />
Aquest any l’intercanvi amb<br />
els alumnes francesos ha estat<br />
amb la ciutat romana de Nimes,<br />
al Llenguadoc.<br />
De Nimes, ens agradaren<br />
especialment l’amfiteatre romà i<br />
l’antic temple anomenat la<br />
Maison Carrée, avui Museu d’Art<br />
Antic.<br />
També coneguérem Avigon,<br />
d’on visitàrem el Palau dels<br />
Papes i passàrem pel famós Pont<br />
de Saint Benezet. El nostre<br />
recorregut històric finalitzà amb<br />
la ciutat emmurallada de<br />
Carcassona i Montpeller, on<br />
nasqué el rei Jaume I.<br />
30
NO TENIM NOM<br />
Però no tot va ser visitar monuments, també férem amics, tastàrem productes deliciosos i<br />
coneguérem la forma de funcionar d’un centre educatiu francès, que en algunes coses és molt diferent<br />
dels d’aquí.<br />
Ah! També visitàrem un museu molt dolç, el museu Haribo de caramels.<br />
Els amics i amigues francesos també volgueren conèixer Mallorca i vengueren entre el 15 i el 25 de<br />
maig. Els duguérem a conèixer algunes de les visites més típiques de Palma i de Mallorca: el Castell de<br />
Bellver, la Seu, la Cartoixa de Valldemossa, les coves del Drac,... Qui s’ho va passar millor? Nosaltres a<br />
Nimes o ells a Palma? És una pregunta molt difícil de respondre!<br />
31
NO TENIM NOM<br />
VIATGE A ASTÚR<strong>IES</strong><br />
Els alumnes de 4t d’ESO viatjaren a Astúries entre el 9 i el 13 d’abril. El viatge<br />
combinà uns dies d’activitats d’aventures amb excursions i visites.<br />
D’entre les activitats d’aventures, la que més els agradà fou el descens del riu Sella<br />
en canoa, més d’un acabà ben banyat!<br />
Per visitar el llac de<br />
Covadonga, calgué fer<br />
una bona dematinada,<br />
però els paisatges<br />
espectaculars dels Picos<br />
d’Europa, malgrat la boira, valgueren la pena.<br />
El poble mariner de Ribadesella i el seu port, els<br />
robaren el cor. Aprofitaren per perdre’s entre els seus<br />
carrerons i cases de pedra. Després de tants dies<br />
envoltats de natura, el mono urbà se’l tragueren a<br />
Gijón, on, a més de conèixer i passejar per la ciutat<br />
vella i gaudir de l’ambient, feren un poc de shopping.<br />
No és increïble tot el que es pot fer sense gairebé dormir quan tens<br />
16 anys? No dubteu que hi ha hagut nits sense gairebé dormir,<br />
corregudes entre habitacions,<br />
renyades i amenaces dels<br />
porfessors, queixes dels altres<br />
hostes, intents d’eludir la<br />
vigilància, etc. Però d’aquesta<br />
part més “gamberra”, no us en<br />
podem contar res, ha estat<br />
censurada pels mateixos<br />
protagonistes! Aquesta revista la<br />
llegeix molta gent...<br />
32
NO TENIM NOM<br />
33
NO TENIM NOM<br />
SOM REIVINDICATIUS<br />
SOM SOLIDARIS<br />
34
NO TENIM NOM<br />
MANIFEST PER LA LLENGUA<br />
Dia 10 de febrer a les deu del matí, la comunitat educativa s’aplegà al pati de l’institut per donar<br />
suport al manifest signat pel claustre de professorat de l’<strong>IES</strong> Pau Casesnoves d’Inca. Davant les<br />
amenaces contra la Llei de Normalització Lingüística i el Decret de Mínims, un seguit de centres<br />
educatius acordaren que aquest dia fos una jornada reivindicativa a favor de la llengua catalana.<br />
L’acte començà amb un cartell humà que formava les paraules “Pel català”, seguit de la lectura del<br />
manifest per part d’alumnes de 4t d’ESO i 1r de batxillerat.<br />
Cartell humà<br />
35
NO TENIM NOM<br />
En els mitjans de comunicació de les<br />
Illes han aparegut fa uns dies les<br />
declaracions de qui amb tota seguretat<br />
serà el candidat del PP a presidir el<br />
govern de les Illes. Aquestes<br />
declaracions fan referència a la intenció<br />
de derogar/reformar la Llei de<br />
Normalització Lingüística i/o el Decret<br />
de mínims. A més a més, neguen la<br />
MANIFEST DE L’<strong>IES</strong> PAU CASASNOVES.<br />
unitat de la llengua catalana amb<br />
arguments tan peregrins com el que<br />
aquí deim “tassó” i no “got”.<br />
Deixant de banda el fet que aquestes<br />
declaracions demostren una gran<br />
ignorància de qui les ha realitzades,<br />
tant pel que fa als conceptes de llengua<br />
com de dialecte, en què ara no<br />
entrarem, com pel que fa a la realitat<br />
lingüística de les Illes (atès que a<br />
Menorca i Eivissa sí que es diu “got”),<br />
la veritat és que des d’un centre<br />
escolar no podem obviar-les.<br />
Consideram que amb aquestes<br />
afirmacions l’autor ataca directament la<br />
realitat lingüística de la llengua<br />
catalana. En primer lloc perquè usa el<br />
tema de la llengua amb intencions<br />
clarament electoralistes i per treure’n<br />
un profit, i en segon<br />
Lectura del manifest<br />
lloc perquè pretén reduir la presència<br />
del català de l’únic àmbit en què aquest<br />
ha assolit una quasi plena<br />
normalització. En canvi, no l’hem vist<br />
mai demanar més presència del català<br />
en altres àmbits en què l’ús d’aquesta<br />
llengua és molt minoritari (mitjans de<br />
comunicació, cinema, justícia, etc.).<br />
L’objectiu ben segur d’aquesta actitud<br />
és afeblir la presència futura del català<br />
en la societat, ja que l’ensenyament en<br />
català sembla l’única possibilitat que<br />
totes les persones que passen per les<br />
aules esdevenguin bilingües i puguin<br />
optar en el futur per usar la llengua que<br />
vulguin, i per tant conduir-lo a l’estatus<br />
de llengua d’ús residual en el territori<br />
on és llengua pròpia, en primera<br />
instància, i a l’extinció, en segona. A<br />
més, les seves declaracions no faran<br />
36
sinó crear una confrontació i divisió<br />
entre els ciutadans de les Illes per<br />
motius lingüístics i dificultaran encara<br />
més la tasca docent i el paper que<br />
representen els centres educatius en la<br />
societat.<br />
Concretament, aquestes declaracions<br />
tomen en terra tota la feina que els<br />
mestres i professors dels centres<br />
docents de les Illes fan, tant per<br />
ensenyar els alumnes a esdevenir<br />
competents comunicativament en la<br />
llengua pròpia d’aquestes terres, com<br />
per col·laborar en la participació i<br />
integració en la societat de totes les<br />
persones que hi vivim, com a ciutadans<br />
de ple dret.<br />
No val argumentar que el que es vol és<br />
dur a la legislació el que passa en la<br />
realitat. Si la situació de la llengua<br />
pròpia de les Illes és la que és, es deu<br />
a multitud de factors que ara no cal<br />
indicar i analitzar. Deixar el futur de les<br />
llengües en mans del liberalisme més<br />
salvatge no és sinó una actitud<br />
perniciosa i hipòcrita de qui no veu en<br />
la protecció de les llengües minoritàries<br />
una manera de salvaguardar el ric<br />
patrimoni cultural d’aquestes Illes i del<br />
món en general. De fet, bona part de<br />
les llengües del món legislen amb<br />
vistes a mantenir un estatus que pot<br />
ser molt diferent de la realitat de la<br />
societat en què viu aquesta llengua.<br />
Per tot això, demanam al PP que<br />
rectifiqui i faci una declaració explicita<br />
de la unitat de la llengua catalana, tot<br />
i les seves varietats dialectals. Així<br />
mateix, que expressi que no canviarà<br />
una normativa que només pretén<br />
assolir el fet que tots els membres de la<br />
societat esdevenguin bilingües (deixant<br />
a banda l’ús personal que es faci de<br />
cada llengua) i que totes les persones<br />
puguin relacionar-se amb<br />
l’administració en la llengua que vulguin,<br />
per fer ús clarament de la seva llibertat<br />
lingüística individual (una cosa que és<br />
clar que poden fer els<br />
castellanoparlants de les Illes, però que<br />
no sempre poden fer els<br />
catalanoparlants).<br />
Un cop més, els professionals de<br />
l’ensenyament veim com es trepitja la<br />
nostra tasca de forma gratuïta i sense<br />
fonament. L’actual sistema educatiu es<br />
troba en un estat molt fràgil per motius<br />
complexos i molt diversos, però cap<br />
d’ells no és el fet d’utilitzar el català a<br />
les aules.<br />
NO TENIM NOM<br />
Així doncs, des del nostre claustre<br />
rebutjam i rebutjarem qualsevol<br />
tipus d’ingerència que no tingui com a<br />
principal objectiu l’assoliment real d’un<br />
sistema educatiu de qualitat, públic i<br />
en català. A més, ens emplaçam a la<br />
difusió d’aquest manifest entre tots els<br />
centres docents, institucions i mitjans<br />
de comunicació, i a la coordinació<br />
d’una acció simbòlica per expressar el<br />
nostre rebuig a les manifestacions fetes<br />
i per afirmar clarament la unitat de la<br />
llengua catalana.<br />
L’acció simbòlica de caràcter<br />
participatiu serà dia 10 de febrer a les<br />
10 h a les portes dels centres escolars.<br />
37
El passat set de juny celebràrem<br />
el Dia Mundial del Medi Ambient amb un seguit d’actes<br />
organitzats per la Comissió Ambiental. Tots sortírem al<br />
pati uns minuts per reivindicar un món més ecològic i<br />
per aprendre com podem contribuir cada un de nosaltres<br />
a tenir cura del planeta.<br />
La jornada va ser reivindicativa, però també festiva.<br />
Ja feia dies que les fotografies que participaven en el<br />
concurs de fotografia mediambiental “Els colors de la<br />
Natura” estaven exposades a l’entrada juntament amb<br />
una exposició sobre reciclatge facilitada per Mallorca<br />
recicla. Aquell dia, alumnes i professors votaren la imatge<br />
que més els agradà i un cop recomptats els vots, els<br />
guanyadors de les diferents categories varen ser:<br />
1r premi Eric Juan 4t D<br />
2n premi Caterina Prats 4t A<br />
3r premi Sara Hernández 4tA<br />
JORNADA DEL MEDI AMBIENT<br />
NO TENIM NOM<br />
Si encara no heu vist les fotos guanyadores, podeu admirar-les a la<br />
portada d’aquesta revista.<br />
La jornada es completà amb una demostració de cotxes solars fets<br />
pels alumnes a l’assignatura de tecnologia, un berenar solidari a favor<br />
de Guatemala i una demostració de com funciona una cuina ecològica.<br />
Havíem de preparar una coca però... la pluja ens ho desbaratà.<br />
38
NO TENIM NOM<br />
RACÓ LITERARI<br />
39
NO TENIM NOM<br />
RONDALLES I LLEGENDES<br />
Us agraden les llegendes tradicionals? Sabeu què és una llegenda urbana? En coneixeu alguna?<br />
Aquest curs, els alumnes de 1r d’ESO han treballat la narrativa popular recercant dins l’imaginari<br />
col·lectiu tot un seguit de narracions de tradició oral que formen part de la nostra cultura i que encara<br />
capten l’atenció de tothom que les escolta. Aquí en teniu una mostra:<br />
La llegenda de l’estany igualadí: L’Aqualata<br />
En aquells dies remots, la muntanya dels Moions i la del<br />
Castell de la Pobla estaven ajuntades i un gran estany ocupava tot<br />
el que ara és Igualada; era l'estany Aqualata.<br />
A la vora hi havia una gran masia amb molts boscos i terres de<br />
conreu. Hi vivia un home malcarat i geniüt, de qui ningú no volia<br />
saber res.<br />
Ningú no el volia ajudar i va prometre la seva ànima al diable<br />
si trobava un bon minyó a qui li agradés treballar per a ell. En<br />
"Banyeta", amb aparença de jornaler, se li va oferir.<br />
En Banyeta treballava de valent i el pagès n'estava ben<br />
content, així que, sense llegir, un contracte va signar. No va saber<br />
que la condició que hi havia era que el fals jornaler sempre havia de<br />
tenir feina, feina sense parar.<br />
En Banyeta ho feia tot en un tres i no res: regar, segar, batre,<br />
fer llenya, fer carboneres,… fins que totes les feines possibles va<br />
acabar.<br />
El pagès estava desesperat perquè en Banyeta, ja sense feina,<br />
l'ànima se li volia quedar. Llavors, una última feina li va encomanar:<br />
treure la filera de roques que ajuntava el Castell de la Pobla i els<br />
Moions. En una nit de gran tempesta i en un obrir i tancar d'ulls, ho<br />
va tenir fet.<br />
Esmaperdut i horroritzat, cridant com un foll es va posar a<br />
córrer i, al seu darrere, el Banyeta rient sinistrament amb el<br />
contracte a les mans.<br />
Des de llavors, el nostre riu Anoia llisca mansament per la<br />
conca de l'Aqualata i, al cim dels Tres Moions, s'hi poden veure les<br />
tres roques enormes que el diable va arrencar.<br />
Jan Hernàndez Marsol 1r.B<br />
40
NO TENIM NOM<br />
El salt de la Bella Dona<br />
Conta la llegenda que un home extremadament<br />
gelós de la seva esposa, va voler venjar-se d'ella amb la<br />
mort.<br />
Un dia li va proposar visitar la Mare de Déu de Lluc,<br />
ella es va posar molt contenta. Varen sortir molt prest,<br />
quan es trobaven quasi al Grau, just després s de la<br />
Bretxa Nora, el marit li va dir que guaitàs pel precipici<br />
a contemplar l'espectacularitat del paisatge, a penes ho<br />
va fer, la va agafar del braç, la va empènyer, i la va fer<br />
caure per l'abisme.<br />
El marit de seguida se’n va penedir i va decidir<br />
seguir fins a Lluc per demanar perdó. A l'arribada va<br />
anar al santuari i s'atracà al temple on es va trobar a<br />
la seva esposa agenollada davant la Verge resant.<br />
Mélani Quero Cabot 1r ESO B<br />
El noi que va perdre el jersei<br />
Un jove surt de festa i lliga amb una noia. Surten al<br />
carrer, la noia agafa fred i ell li deixa el jersei. Al final<br />
de la nit, el noi l’acompanya a casa, però no es recorda<br />
de demanar-li el jersei.<br />
L’endemà, en un intent de recuperar la peça de roba,<br />
i de tornar a veure a la noia, el jove torna a la casa on la<br />
va deixar la nit anterior. Però quan truca a la porta i<br />
demana per ella surt una dona que li diu que s’equivoca,<br />
que la seva filla fa més d’un any que va morir. El noi,<br />
molt desconcertat , se’n va al cementeri per comprovar si<br />
és certa la historia i un cop allà no només troba la tomba,<br />
també hi ha el seu jersei.<br />
Iván Álvarez Ramos 1rB<br />
41
RECULL DE LITERATURA JOVE <strong>2011</strong><br />
NO TENIM NOM<br />
Aquest any també hem participat al concurs literari organitzat per l’Ajuntament de Palma. Set dels<br />
relats presentats pel nostre institut han estat seleccionats i publicats en el Recull <strong>2011</strong>:<br />
Salvades per un ca! Agustina Boumouchakian Martín (1r ESO B)<br />
Una <strong>nova</strong> vida Júlia Guerrero Fuster (2n ESO B)<br />
Un viatge sense retorn Maria Planas Binimelis (2n ESO B)<br />
Què passà? Lluís Chemama Rigo (1r Batxillerat A)<br />
En mans del món Miquel Àngel Prats Villena (2n Batxillerat A)<br />
Petit Aveugle Maria del Mar Serra Torrens (2n Batxillerat A)<br />
Ens omple d’orgull veure un cop més publicats en un volum els textos creats pels nostres alumnes.<br />
Júlia Guerrero, Maria Planas i Agustina Boumouchakian<br />
reben el guardó.<br />
42
NO TENIM NOM<br />
El lliurament dels premis tengué lloc al teatre<br />
Catalina Valls dia 15 d’abril. Alumnes de l’Escola de<br />
Teatre de l’Ajuntament de Palma interpretaren fragments<br />
del recull. La batlessa de Palma, Aina Calvo, féu un breu<br />
discurs encorajant l’activitat creadora dels joves com a<br />
part essencial del futur de la nostra cultura. Després es<br />
lliuraren els guardons i exemplars del Recull als joves<br />
participants. L’acte acabà amb una foto de família<br />
d’autoritats, participants i intèrprets.<br />
Lluís Chemama, Miquel Àngel Prats<br />
i Maria del Mar Serra pugen a l’escenari.<br />
ENHORABONA A TOTS ELS SELECCIONATS!<br />
43
NO TENIM NOM<br />
Si encara no ha caigut a les vostres mans cap exemplar del llibre publicat, us n’oferim una selecció.<br />
Salvades per un ca!<br />
Era un cap de setmana d'estiu, tranquil i calorós, quan<br />
la meva amiga Marta i jo apuntàrem a una excursió. Es<br />
tractava d’anar a la Serra de Tramuntana, per aprendre les<br />
coses que ens ensenyaria un jove. Quan arribàrem a un<br />
indret a prop del Gorg Blau, veiérem que hi havia molts de<br />
nins i nines que també s’hi havien apuntat.<br />
Primer, ens explicaren els tipus d’animals i d'arbres que<br />
hi havia i, a continuació, els bolets dels quals ens podíem dur<br />
mostres per estudiar. Mentre la meva amiga i jo n’agafàvem<br />
alguns, es va sentir un tro fortíssim i, quan ens aixecàrem<br />
per veure què passava, no trobàrem ni el monitor ni cap dels<br />
altres participants.<br />
Les dues ens posàrem molt nervioses, ja que no hi havia<br />
ningú i començava a ploure. Na Marta pensà a tornar cap<br />
enrere, és a dir, a la carretera que ens duia cap a Sóller. A<br />
mida que passava el temps, se feia menys visible el camí i<br />
plovia amb més força.<br />
Al cap d’uns minuts ens adonàrem que un ca negre i<br />
corpulent ens seguia. La meva amiga en tenia por, però jo<br />
estava convençuda que no ens faria mal. Ho comprovàrem<br />
quan es deixà tocar i no ens va mossegar. Vaig poder llegir<br />
Boby al collar que duia.<br />
Nosaltres seguíem baixant per la muntanya mentre<br />
plovia i tronava més fort. Fins que, en un moment<br />
determinat, en Boby se n'anà del nostre costat i prengué per<br />
un camí ell tot sol.<br />
Encara que el cridàvem, li féiem senyes i renous, es<br />
negava a tornar amb nosaltres. Vaig arribar a pensar que<br />
potser ens volia indicar el camí, ja que era el ca d’un<br />
propietari de la Serra, com indicava al collar. Ho vaig<br />
comentar a na Marta i, encara que al principi dubtà, al<br />
final em féu cas i el seguírem, perquè ja érem completament<br />
perdudes.<br />
Aquell camí era molt més fácil de travessar que el que<br />
pensàvem agafar na Marta i jo. Després de cinc minuts<br />
seguint el ca, començàrem a veure casetes i a escoltar veus<br />
molt properes i, a la fi, arribàrem a l’entrada on eren tots els<br />
altres. Tot gràcies a aquell ca, que després se n'anà darrere<br />
d'un home molt alt amb un barret que li tapava la meitat<br />
44
NO TENIM NOM<br />
de la cara i amb roba molt llarga i de color negre, que devia<br />
ser-ne el propietari.<br />
Quan demanàrem al jove per què havien desaparegut,<br />
ens va dir que un nin s’havia perdut i que l’havien estat<br />
cercant. Una vegada l’haguren trobat, s'adonaren que na<br />
Marta i jo no hi érem i trucaren la policia perquè ens<br />
cerquessin, però encara era de camí.<br />
Agustina Boumouchakian Martín (1r ESO B)<br />
45
NO TENIM NOM<br />
UN VIATGE SENSE RETORN<br />
L' Ellie i en Tom anaven un dia pel camí de casa seva. De sobte, varen<br />
sentir una música molt estranya que venia de casa seva, després se sentí un fort<br />
esclat i la casa es va il·luminar deixant una forta olor que els dos germans<br />
desconeixien.<br />
Els dos es miraren i decidiren que havien d'anar a veure el que havia<br />
passat. Quan arribaren a la tanca es trobaren amb el seu gos, que estava ajagut<br />
al terra; els dos germans suposaren que en Max – el seu gos- estaria dormit.<br />
Varen travessar el pati i entraren dins la casa. La casa, normalment impol·luta;<br />
estava desordenada com si algú hi hagués cercat alguna cosa. Ells no li donaren<br />
importància a aquest fet i seguiren cercant alguna pista del que havia passat.<br />
No varen trobar res a la planta baixa, així que varen decidir pujar al<br />
segon pis. Als dormitoris tampoc hi varen trobar res i a la cambra de bany<br />
tampoc.<br />
Cansada de cercar, l' Ellie va dir:<br />
- Tom per què no descansem un poc?<br />
En Tom, estava molt neguitós però va decidir fer cas a la seva germana i<br />
es van asseure tots dos a la cambra de l' Ellie durant una bona estona.<br />
Passada una hora van decidir seguir cercant però ja no sabien cap lloc de<br />
la casa on hi poguessin ser el seus pares.<br />
De cop, en Tom va exclamar:<br />
- Ellie, saps que els pares podrien estar amagats a les golfes?<br />
L' Ellie va respondre:<br />
- Tom es impossible que els pares siguin a les golfes perquè la mare em<br />
va dir que no podíem pujar a les golfes, que allà només hi havia mals endreços, i<br />
també deia que ells tampoc hi pujaven perquè aquella habitació feia fàstic.<br />
En Tom li va donar la raó però quan l' Ellie va anar al bany, en Tom va<br />
decidir pujar a les golfes per investigar. Quan va ser a dalt, va veure que les<br />
portes de les golfes eren molt diferents de la resta de les portes que hi havia en<br />
els pisos inferiors. Aquestes portes eren de color marró obscur, i pareixien molt<br />
resistents.<br />
En Tom va intentar obrir la primera porta però no va poder, així que va<br />
provar amb la segona, que es va obrir a la primera. Ell es va estranyar, els pics<br />
que havia pujat a les golfes, sempre havia trobat les dues portes tancades. Va<br />
obrir la porta i va veure que el llum estava apagat Quan el va encendre i va fer<br />
unes passes pensant que aquella habitació era la més gran de tota la casa, de<br />
sobte es va trobar amb dues mantes. Quan les va aixecar es va espantar molt,<br />
tant que va baixar les escales i va anar a cercar l' Ellie .<br />
L' Ellie, evidentment, el va renyar; però quan va veure la cara del seu<br />
germà va decidir pujar amb ell per veure què passava.<br />
Quan va obrir la porta de les golfes, va anar directament cap a les mantes,<br />
i quan les va aixecar hi va trobar dos cadàvers, aquells cadàvers concretament<br />
eren el del seu pare i la seva mare. El seu germà es va col·locar al seu costat i<br />
la va abraçar.<br />
Varen estar així durant molt de temps, o això semblava, però el Tom es<br />
va separar de la seva germana i va anar a recollir un paper del terra. L'obrí i<br />
veié que estava dirigit a ells. La nota deia: “Si llegiu aquesta nota significarà<br />
que ja ens han matat, per favor, anau al soterrani i agafau la maleta que hi ha<br />
dins del cotxe. Dins de la maleta hi trobareu totes les respostes, així que fugiu<br />
d'aquesta casa i sobretot no torneu aquí. Anau molt alerta, i tu, Ellie cuida el teu<br />
germà.”<br />
Llegiren la nota i baixaren corrents al soterrani, on trobaren la maleta.<br />
Després l' Ellie va agafar el cotxe i el va engegar, en Tom va pujar al seient del<br />
copilot i tots dos se n'anaren per sempre d'aquella casa.<br />
Quan varen creure que ja eren bastant lluny es varen aturar per dormir a<br />
la vorera de la carretera . Abans de anar-se'n a dormir, miraren d'obrir la bossa.<br />
Al final la varen poder obrir i quan ho hagueren fet s'endugueren una decepció<br />
molt grossa, ja que només hi varen trobar molts de papers que per a ells no<br />
tenien cap sentit. Ells dos varen decidir que el millor seria anar-se'n a dormir,<br />
que així possiblement aconseguirien oblidar-se de tot el que havia passat aquell<br />
dia.<br />
En Tom es va despertar i va pensar que era molt prest ja que tot era fosc,<br />
però quan va mirar el seu rellotge va veure que marcava les nou del matí. Va<br />
encendre el cotxe i evidentment va comprovar que el seu rellotge no s'havia<br />
46
NO TENIM NOM<br />
aturat. L' Ellie es va despertar poc després que ell i el va mirar com si fos ell el<br />
culpable que hi hagués tanta foscor. En Tom va pensar que l' Ellie estava un poc<br />
estranya però la va deixar fer. Després llegiren tots els papers que hi havia dins<br />
de la bossa i decidiren anar cap al poble més pròxim. Varen arribar devers les<br />
dotze i el primer que varen fer va ser anar a l'ajuntament, on un cotxe de color<br />
negre els va seguir. L' Ellie i en Tom es ficaren dins d'un carrer però no es<br />
varen adonar que el carrer no tenia sortida i quan van topar amb la paret van<br />
baixar per veure si encara els perseguien, i efectivament: encara els seguien. La<br />
porta del cotxe es va obrir i van sortir dos homes vestits amb pantalons, camisa i<br />
corbata negres que portaven unes ulleres de sol. Tenien un aspecte molt ferotge i<br />
no pareixia que fossin gaire amics seus.<br />
En Tom va començar a pujar per la paret i l' Ellie el va seguir. Quan<br />
varen baixar el mur, varen veure que eren al pati d'una casa. Entraren dins la<br />
casa i com que en Tom va veure que no hi havia ningú, va agafar l'escopeta que<br />
estava penjada a la paret. Primer va mirar si l'arma estava carregada, però no<br />
hi va haver sort; després va mirar dins dels calaixos i va trobar una capsa de<br />
cartutxos que pareixia <strong>nova</strong>.<br />
Sortiren al carrer i es trobaren de cara amb els dos homes que els<br />
agafaren i els dugueren cap al cotxe. L' Ellie va començar a fer preguntes i en<br />
Tom va començar a forcejar mentre els dos homes els duien al carreró.<br />
Primer ficaren en Tom i li varen pegar, deixant-lo completament<br />
inconscient; llavors ficaren a l' Ellie, que també estava inconscient.<br />
Quan es varen despertar varen veure que seguien dins del cotxe, però que<br />
ara estaven fermats.<br />
Després de molta estona, quan ja els hi feien mal les mans, l' Ellie es va<br />
recordar que ella duia un ganivet dins la butxaca. Li va dir a en Tom que li<br />
ficàs la mà dins la butxaca esquerra, que era on duia al ganivet i que tallàs les<br />
cordes.<br />
Quan va haver acabat en Tom li va dir:<br />
-Ellie t'han dit mai que ets un poc beneita?<br />
L' Ellie es va defensar com va poder, però al final va acabar donant la raó<br />
a en Tom.<br />
Mentre l' Ellie es disculpava en Tom carregava l'escopeta i quan va veure<br />
que els dos homes que els havien raptat s'acostaven, va apuntar amb l'escopeta i<br />
va disparar, creient que no els feriria. Però no va ser així. Va ferir al que els<br />
havia fermat, i quan aquest es va girar; li va tornar a disparar. Aquest pic el<br />
va ferir al coll de l'home, que va caure mort a l'instant.<br />
L'altre home també va disparar i va anar de poc que no ferís l' Ellie.<br />
Cada pic l'home s'acostava més i ,quan anava a disparar un altre cop, l'<br />
Ellie li va tirar el ganivet i el va ferir a un braç.<br />
Els dos germans aprofitaren aquests segons per baixar del cotxe i fugir,<br />
però l' Ellie va pensar amb l'home que els havia volgut matar ara no feia ni un<br />
minut i li va clavar el ganivet al cor.<br />
L' Ellie se'n va anar plorant i en Tom la va seguir. No sabien exactament<br />
què fer i tampoc sabien on anar, així que es van asseure davall d'un arbre i<br />
varen començar a discutir sobre el que havien de fer.<br />
En Tom va dir:<br />
-Ellie, jo crec que el primer que hem de fer és fugir d'aquí i trobar un<br />
lloc on poder dormir i estar segurs.<br />
L' Ellie li va contestar:<br />
-Tom, hem perdut la casa, els pares, i moltes coses que nosaltres<br />
estimàvem. No creus que el primer que podríem fer és mirar per què han mort<br />
els nostres pares i per què aquells homes ens volien matar a nosaltres?<br />
En Tom li va donar la raó, i en aquell moment s'aixecaren i se n'anaren<br />
cap a la carretera, intentant cercar les respostes de tot allò que els estava<br />
passant.<br />
Maria Planas Binimelis (2n ESO B)<br />
47
NO TENIM NOM<br />
En mans del món<br />
Era un dia calorós, com tots els que havien passat i com tots<br />
els que passarien els pròxims tres mesos i és que a Nigèria era estrany<br />
el dia en què els termòmetres no superessin els trenta-cinc graus. La<br />
regió en la qual viu el nostre protagonista és una zona allunyada<br />
de la ciutat, que s’acostava molt a la frontera de Líbia. El poblat<br />
a on vivia tenia una extensió molt reduïda. No s’hi observaven més<br />
de dotze habitacles col·locats concèntricament envoltant una<br />
petita plaça on cada vespre s’hi feien festes, encenien una foguera i<br />
ballaven girant a aquesta al ritme dels jembes, uns petits tambors<br />
que fabricaven amb fusta i pell dels animals que caçaven. La<br />
vida del nostre protagonista era idíl·lica, poques vegades faltava<br />
menjar a la tribu i mai havien patit un atac de l’exèrcit libanès,<br />
en un moment en què les relacions entre els dos països no eren del tot<br />
amistoses.<br />
Deixarem de banda la resta del poblat, ens centrarem en el<br />
nostre protagonista. Què us n’he de dir? Es tracta d’un noi simple,<br />
amb pare i mare, té dos germans i una germana, tots més grans que<br />
ell. Havia viscut el temps necessari per saber que la calor era<br />
insuportable durant l’estiu i que als mesos més freds, l’aigua que<br />
queia del cel, omplia els rierols que rodejaven el poblat, i fins i tot,<br />
es desbordaven i els habitants havien de fugir de les tendes de fang i<br />
pujar al turó que hi havia pocs centenars de metres del poblat i<br />
esperar allà un parell d’hores fins que l’aigua permetés, als<br />
acostumats nigerians, tornar als seus dominis per a reconstruir els<br />
habitatges esbucats. Onze eren les riades i deu els calorosos mesos<br />
d’estiu que havia presenciat el nostre amic.<br />
Un vespre, quan tot el poble es trobava tocant i ballant al<br />
costat del fogueró, Muno, el noi del que us he parlat, havia anat a<br />
cercar el seu nou jambes, que havia construït amb la pell d’una<br />
gasela que el seu pare havia caçat i amb la fusta d’un vell tió que<br />
pareixia que ja estava preparat per fer de caixa de ressonància. De<br />
sobte, un soroll estrany que pareixia provenir del nord del poblat,<br />
s’anava acostant. Quan Muno va sortir de la tenda va veure un<br />
artefacte, gran com una de les tendes i que es desplaçava a gran<br />
velocitat. A l’interior hi havia quatre homes amb uns pals<br />
estranys que mai havia vist. El jove Nigerià va observar amagat<br />
dins casa seva el que passava. L’enrenou del vehicle era enorme, la<br />
festa s’havia aturat de cop. El cotxe no parava, s’aproximava amb<br />
48
NO TENIM NOM<br />
rapidesa al centre del poblat i quan va arribar, sense baixar-ne cap<br />
home es va començar a sentir un soroll dolorós. La gent corria, els<br />
homes del cotxe utilitzaven els pals que Muno no havia vist per<br />
assassinar als habitants. Eren unes armes estranyes, els habitants<br />
queien a terra i no s’aixecaven i els homes no havien sortit de la<br />
màquina on estaven asseguts. De sobte, Muno observà com el seu<br />
pare corria per salvar la mare, que es trobava estirada al terra,<br />
arrossegant-se, ferida per aquelles estranyes armes. De sobte, un<br />
núvol de sang sortí de l’esquena del pare i caigué al costat de la<br />
mare que ja no es movia. El jove, terroritzat, veient com els seus<br />
germans i tots els seus veïns també anaven morint un rere l’altre es<br />
va amagar avall del seu llit amb les mans pressionant-li les orelles,<br />
amb les cames replegades cap al pit i sense fer cap soroll.<br />
Al matí següent, el jove va sortir del seu amagatall,<br />
lentament, encara espentat i pensant que els homes podrien no<br />
haver marxat. Va guaitar a la plaça i veié tots els seus amics, tota<br />
la seva família, tota la seva vida esbucada, morta, desfeta! Va<br />
tancar els ulls i partí corrent del poblat. Va córrer i córrer. Les hores<br />
passaven, pareixia com si el seu cos no es canses, però tot el que podia<br />
veure era desert i més desert. A l’horitzó no s’hi distingien més que<br />
dunes d’arena i qualque arbre sec. Muno corria i corria, no pensava<br />
en res, només volia desaparèixer, volia despertar d’aquest somni que<br />
no entenia, un somni amarg i trist. El sentiments que abordaven el<br />
seu cor eren nous, la tristor, l’agonia, la desesperació. Uns<br />
sentiments completament desconeguts i que encara no podia<br />
entendre. La llum del sol era cada vegada més tènue, i la calor<br />
sufocant s’anava convertint en frescor, solitud i obscuritat i el noi<br />
no parava. De sobte, tot aparegué obscur, les cames li feren figa i<br />
caigué, s’adormi exhaust sobre l’arena.<br />
Poc a poc els ulls s’anaren obrint. Es notà estrany, era de dia i<br />
no tenia calor. Pareixia com si estigues dins una habitació<br />
tancada sense que els rajos del sol poguessin encalentir-la. Això no<br />
obstant, hi havia un forat a la paret que mostrava un paisatge<br />
desconegut, tot era verd, ple d’arbres i flors de colors. Es mirà, i<br />
observa que portava unes teles que el recobrien per complet. En un<br />
atac d’espant intentà desfer-se d’aquesta roba estranya, però un<br />
petit soroll el va fer parar i posar els cinc sentits en descobrir què era.<br />
Unes passes, que cada cop s’anaven acostant més i més, el posaren<br />
nerviós. S’amagà davall l’estrany llit on havia despertat i<br />
observà des d’allà. La porta s’obrí sobtadament i uns peus coberts<br />
amb unes pells que mai havia vist i més amunt les cames cobertes<br />
també de teles com les que ell portava s’anaren acostant al llit. De<br />
sobte s’acotà i els ulls de Muno es tancaren. Estava molt asTenia<br />
molta por, incapaç de moure’s. Notà com algú l’agafava pel braç i<br />
l’arrossegava cap a fora del seu amagatall. Obrí els ulls lentament<br />
i va quedar petrificat. Davant seu hi havia un fantasma! Una<br />
espècie de persona però que tenia les mans i la cara blanca! Això no<br />
ajudà a tranquil·litzar-lo sinó mes bé al contrari, va pegar un bot<br />
i caigué d’esquena a terra, però les mans d’aquell peculiar esser<br />
l’agafaren i l’aixecaren. El nostre protagonista, paralitzat, no<br />
sabia què fer. Desitjava que tot acabés i despertar, per sortir<br />
d’aquell món desconegut. De sobte, l’home pronuncià unes paraules<br />
49
NO TENIM NOM<br />
incomprensibles per ell, i, ignorant-les, va sentir dins seu una<br />
necessitat de beure i de menjar increibles. Va recordar que havia<br />
corregut durant moltes hores, però no recordava res més. Aquell<br />
fantasma el porta en braços fins a una altra habitació.<br />
Aquella habitació era diferent a res que hagués conegut<br />
abans, hi havia moltes coses que mai havia vist ni imaginat que<br />
poguessin existir. Sobtadament una altra porta s’obri i una llum<br />
clara il·luminà el seu rostre. Una llum preciosa i reconfortant,<br />
una llum de llibertat. Tot de sobta, la llum minvà, i una silueta<br />
semblant a la del fantasma que tenia al darrera entrà per la<br />
porta. Es tractava d’un altre ésser blanquinós però d’aspecte<br />
diferent. La porta es va tancar i ell va seguir la figura que<br />
s’acostava amb ulls atemorits. El segon espectre s’aturà davant ell<br />
i el mirà fixament als ulls. Seguidament els dos éssers començaren<br />
a intercanviar sons desconeguts per a Muno el qual estava més<br />
pendent de la porta, que havia relacionat amb la llibertat. Els<br />
fantasmes s’allunyaren i s’assegueren en una cadira llarga que<br />
mai no havia vist. El jove, sense pensar-ho dos cops, aprofità i sortí<br />
corrent cap a la porta. La va empènyer, però aquesta no s’obria.<br />
Tenia una estranya bola que sortia cap a dins però ell no sabia com<br />
funcionava. Els dos homes blancs el miraren i s’aixecaren.<br />
S’acostaven cada cop més i més, confiats de que el petit Nigerià no<br />
podria descobrir com obrir la porta. Però al costat de la porta hi<br />
havia un forat que Muno va veure just a temps i es va llançar de<br />
cap a fora. Va notar com el cap xocava amb una paret invisible,<br />
però que no el detenia, sinó que es va rompre en mils de fragments<br />
que el feriren. Va caure damunt una manta d’herba verda que<br />
amortí la caiguda, però que no va poder evitar que el cap se li<br />
omplís de talls. Cada vegada més espantat i nerviós, començà a<br />
córrer en línea recta i caigué pocs metres després damunt un sòl<br />
negre i dur, no va tenir temps a aixecar-se quan de sobte una<br />
màquina enorme, li passà per sobre, esmicolant-li els ossos i<br />
apagant la seva vida. Els homes blancs encara no havien<br />
travessat el jardí i davant l’escena caigueren de genolls desfets<br />
entre plors i remordiments.<br />
Miquel Àngel Prats (2n de batxillerat A)<br />
50
NO TENIM NOM<br />
BON ESTIU!<br />
51