You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
DdG<br />
www.diari<strong>de</strong>girona.cat<br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
GIRONA<br />
EN ARMES<br />
200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>de</strong> la Guerra<br />
<strong>de</strong>l Francès<br />
SUPLEMENT ESPECIAL 40 PÀGINES | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
IL.LUSTRACIÓ DE MARTÍ FERRER
2 INTRODUCCIÓ<br />
DdG<br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
FUNDAT EL 1889<br />
EDITA<br />
DIARI DE GIRONA, S.A.<br />
DIRECTOR GENERAL<br />
DE CONTINGUTS<br />
Ferran Belda<br />
DIRECTOR GENERAL DE GESTIÓ<br />
Juan Antonio López<br />
SUBDIRECTOR<br />
GENERAL DE GESTIÓ<br />
Llorenç Galiana<br />
DIRECTOR<br />
Jordi Xargayó<br />
i Teixidor<br />
CAP DE REDACCIÓ<br />
Alfons Petit<br />
DISSENY<br />
Martí Ferrer<br />
i Adrià Boix<br />
TEXTOS<br />
Genís Barnosell,<br />
Jordi Bohigas, Pere<br />
Masferrer, Enric<br />
Mirambell, Francesc<br />
Xavier Morales, Alfons<br />
Petit, Lluís Maria <strong>de</strong><br />
Puig, Xavier Valeri i<br />
Jordi Vilamitjana<br />
FOTOGRAFIA<br />
Marc Martí<br />
FONTS CONSULTADES<br />
JOSEP CLARA, LA CLAU DEL<br />
REGNE, RAFAEL DALMAU, ED.<br />
2008; LLUÍS MARIA DE PUIG,<br />
GIRONA, GUERRA I<br />
ABSOLUTISME, QUADERNS<br />
D’HISTÒRIA DE GIRONA. 2007;<br />
JAUME FABRE, GUIA<br />
D’ESCULTURES AL CARRER,<br />
AJUNTAMENT DE GIRONA.<br />
1991; QUIM CUFÍ I PERE<br />
CORNELLÀ, DICGIRONARI, ICE I<br />
AJUNTAMENT DE GIRONA.<br />
2000; JAUME PRAT I JORDI<br />
PERICOT, LA MURALLA DE<br />
GIRONA, AJUNTAMENT DE<br />
GIRONA. 2008; CARLES<br />
RAHOLA, GIRONA I NAPOLEÓ.<br />
RECERCA, EDICIÓ I PRÒLEG DE<br />
LLUÍS MARIA DE PUIG.<br />
BIBLIOTECA FUNDACIÓ VALVI.<br />
2007; ARTISTES GIRONINS<br />
1800-1900. DIPUTACIÓ<br />
PROVINCIAL. 1974; JOSEP<br />
FONTANA, LA GUERRA DEL<br />
FRANCÈS, 1808-1814, PÒRTIC,<br />
2008; BENITO PÉREZ GALDÓS,<br />
GERONA, ESPASA CALPE, 2008;<br />
JOSEP CLARA, INTRODUCCIÓ A<br />
LA HISTÒRIA DE GIRONA, CCG<br />
EDICIONS, 2004; JOAQUIM PLA<br />
CARGOL, ELS SETGES DE<br />
GIRONA EL 1808 I 1809,<br />
RAFAEL DALMAU, EDITOR,<br />
1962; PEPITA BARBARÀ,<br />
ROSES, DALAU CARLES PLA,<br />
1984;<br />
WWW.PEDRESDEGIRONA.COM;<br />
WWW.AJUNTAMENT.GI;<br />
WWW.ENCICLOPEDIA.CAT;<br />
HTTP://CA.WIKIPEDIA.ORG/WIKI<br />
/GIRONA;<br />
WWW.GIRONA18081809.COM;<br />
BUTLLETINS DE L’ASSOCIACIÓ<br />
«EL BALUARD» DE GIRONA.<br />
a ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> ha estat<br />
l’escenari <strong>de</strong> molts<br />
setges al llarg <strong>de</strong> la seva<br />
història. Però si n’hi ha<br />
alguns d’especialment recordats,<br />
tant per la transcendència <strong>de</strong>l moment<br />
històric, com per la intensitat<br />
<strong>de</strong>ls combats, com per la resistència<br />
que hi van oposar els habitants<br />
<strong>de</strong> la ciutat, aquests són els <strong>de</strong> la<br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès, que es van produir<br />
els anys 1808 i 1809. I que no<br />
van ser tres, com durant tants i<br />
tants anys s’havia repetit –allò <strong>de</strong><br />
«<strong>Girona</strong>, tres vega<strong>de</strong>s immortal»,<br />
sinó únicament dos.<br />
Avui fa 200 anys justos que el general<br />
francès Duhesme es plantava<br />
a les portes <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> amb una força<br />
<strong>de</strong> 10.000 homes, disposada a<br />
ocupar-la. Era la segona vegada<br />
que el militar francès ho intentava,<br />
però el 20 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808 el seu<br />
atac va ser rebutjat per l’escassa<br />
dotació militar gironina, amb l’ajuda<br />
<strong>de</strong> voluntaris <strong>de</strong> la ciutat. Duhesme<br />
tampoc no tindria sort<br />
aquesta vegada. Després d’aproximadament<br />
un mes <strong>de</strong> setge (el pri-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
ELS ATACS DE LES TROPES FRANCESES DELS ANYS 1808 I 1809 HAN MARCAT LA HISTÒRIA DE LA CIUTAT<br />
L<br />
mer) sense haver aconseguit ensorrar<br />
les <strong>de</strong>fenses gironines –que<br />
enginyers francesos havien qualificat<br />
només uns mesos abans d’extraordinàriament<br />
febles–, un error<br />
d’apreciació seu i <strong>de</strong>ls seus oficials<br />
el va fer fugir amb la cua entre cames,<br />
pràcticament, abandonant<br />
molt material <strong>de</strong> guerra pel camí.<br />
Duhesme ja no tornaria a <strong>Girona</strong>.<br />
Però França sí. Militars tan notables<br />
com Augereau, Saint-Cyr,<br />
Verdier, Reille són noms propis <strong>de</strong>l<br />
segon setge <strong>de</strong> les tropes napoleòniques<br />
contra la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Un setge que, aquest cop sí, aconseguiria<br />
el seu objectiu, si bé <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong> nou intensos mesos <strong>de</strong><br />
bombar<strong>de</strong>jos, combats i resistència,<br />
que van <strong>de</strong>lmar <strong>Girona</strong>, tant en<br />
vi<strong>de</strong>s humans com en béns materials.<br />
Precisament per això, si<br />
aquest segon setge té un nom propi<br />
és el <strong>de</strong>l general Álvarez <strong>de</strong> Castro,<br />
Governador <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, i que durant<br />
molts anys va ser consi<strong>de</strong>rat<br />
un heroi nacional, l’encarnació<br />
<strong>de</strong>ls valors suprems <strong>de</strong> la pàtria, a<br />
més vilment assassinat pels france-<br />
MARC MARTÍ<br />
sos quan el tenien presoner. Les<br />
més recents investigacions i anàlisis<br />
<strong>de</strong> la història qüestionen notablement<br />
el paper d’Álvarez <strong>de</strong> Castro:<br />
la seva insistència a no rendirse<br />
quan era <strong>de</strong>l tot impensable un<br />
altre resultat <strong>de</strong>l setge que no fos<br />
un triomf francès va contribuir a<br />
agreujar el nombre <strong>de</strong> baixes pels<br />
bombar<strong>de</strong>jos, els combats, les malalties<br />
i la gana. I també va incrementar<br />
notablement les pèrdues<br />
materials que va patir la ciutat, que<br />
trigaria molts anys a recuperar-se<br />
<strong>de</strong> les <strong>de</strong>strosses. I a més hi ha proves<br />
que evi<strong>de</strong>ncien que no el van<br />
matar els francesos, sinó que va<br />
morir per culpa <strong>de</strong> la malaltia que<br />
<strong>de</strong> fet ja el va fer cedir el comandament<br />
<strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Una altra prova <strong>de</strong> la transcendència<br />
<strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> la Guerra <strong>de</strong>l<br />
Francès és el gran nombre <strong>de</strong> vestigis<br />
que en que<strong>de</strong>n al nucli urbà <strong>de</strong><br />
la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> en forma d’indrets<br />
emblemàtics, <strong>de</strong> monuments<br />
i sobretot <strong>de</strong> carrers.<br />
Tot això, i alguna cosa més, s’explica<br />
en les pàgines que segueixen.
UNES 8.000 PERSONES VIVIEN A GIRONA JUST ABANS DE L’INICI DELS SETGES DE LES TROPES NAPOLEÒNIQUES. ERA UNA<br />
CIUTAT AMB UNA NOTABLE PRESÈNCIA DE L’ESTAMENT ECLESIÀSTIC, AMB UNES DEFENSES AFEBLIDES DESPRÉS D’UN<br />
SEGLE SENSE GAIREBÉ CONFLICTES BÈL.LICS, I AMB UNA GUARNICIÓ MILITAR ESCASSA I AMB POCS RECURSOS.<br />
LA GIRONA DE L’ANY 1808<br />
ENRIC MIRAMBELL I BELLOC<br />
E<br />
En el moment en què<br />
<strong>Girona</strong> anava a començar<br />
la transcen<strong>de</strong>ntal<br />
etapa que condicionaria<br />
per una colla d’anys la<br />
seva vida, era una ciutat consi<strong>de</strong>rada<br />
com a plaça forta. La seva posició<br />
en el camí que porta <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
França a l’interior <strong>de</strong> la península<br />
Ibèrica havia propiciat el seu assetjament<br />
per part <strong>de</strong> tropes invasores<br />
en repeti<strong>de</strong>s ocasions, al<br />
llarg <strong>de</strong> la seva història. Malgrat la<br />
seva condició <strong>de</strong> ciutat fortificada<br />
i el seu emplaçament estratègic, les<br />
fortificacions estaven pràcticament<br />
abandona<strong>de</strong>s i la seva guarnició<br />
es limitava a uns tres-cents<br />
homes <strong>de</strong>l Regiment d’Ultònia.<br />
El nucli urbà era molt reduït. El recinte<br />
murat no havia estat ampliat<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l segle XV. Sí que posteriorment<br />
s’havien construït elements<br />
<strong>de</strong>fensius exteriors. Però l’eixample<br />
imprescindible per facilitar<br />
l’increment <strong>de</strong>mogràfic s’havia <strong>de</strong><br />
situar fora muralla. Amb tots els inconvenients<br />
que això representava.<br />
El recinte urbà estava envoltat<br />
per la muralla. Per la part <strong>de</strong> Llevant<br />
era la que havia fet construir<br />
Pere el Cerimoniós a mitjan segle<br />
XIV. Des <strong>de</strong> la Torre Gironella seguia<br />
en direcció sud , per baixar<br />
fins la riba dreta <strong>de</strong> l’Onyar, i vorejant<br />
el curs <strong>de</strong>l riu arribava fins<br />
el pont <strong>de</strong> Sant Francesc. Aquell<br />
pont medieval era l’antecessor <strong>de</strong><br />
l’actual pont <strong>de</strong> Pedra. La muralla<br />
que tancava la ciutat per la banda<br />
<strong>de</strong> ponent era una mica més mo<strong>de</strong>rna<br />
i d’una amplada superior a<br />
l’anterior. Podien circular-hi carruatges<br />
i peces d’artilleria. Seguia<br />
tot el curs <strong>de</strong> l’actual Gran Via <strong>de</strong><br />
Jaume I, <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l mo<strong>de</strong>rn passeig <strong>de</strong><br />
Canalejas fins la que és ara plaça<br />
<strong>de</strong> Salvador Espriu, i finalment<br />
seguia el curs <strong>de</strong> l’Onyar per la seva<br />
banda esquerra, fins la proximitat<br />
<strong>de</strong>l pont <strong>de</strong> Sant Francesc.<br />
Entra<strong>de</strong>s i sorti<strong>de</strong>s<br />
Els portals principals d’entrada i<br />
sortida <strong>de</strong>l clos murat eren el <strong>de</strong><br />
França, dit també <strong>de</strong> Santa Maria,<br />
situat al final <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> Sant<br />
Pere, i el <strong>de</strong> l’Areny, en les proximitats<br />
<strong>de</strong>l pont <strong>de</strong> Sant Francesc.<br />
En el primer s’iniciava el camí <strong>de</strong><br />
França i en el segon el camí <strong>de</strong> Barcelona.<br />
Menys importants eren<br />
els portals <strong>de</strong>l Carme, d’en Vila, <strong>de</strong><br />
l’Àngel <strong>de</strong> Santa Clara, <strong>de</strong> la Barca,<br />
i <strong>de</strong>l Socors. Fora muralla es trobaven<br />
els barris <strong>de</strong> Pedret, al Nord.<br />
I al Sud els <strong>de</strong>l Carme i <strong>de</strong> la Rutlla<br />
, un a cada banda <strong>de</strong> l’Onyar.<br />
Aquestes barria<strong>de</strong>s perifèriques<br />
les integraven unes poques cases<br />
molt senzilles, ocupa<strong>de</strong>s per famílies<br />
<strong>de</strong> molt mo<strong>de</strong>sta posició<br />
econòmica i social. En temps <strong>de</strong><br />
guerra les autoritats militars gironines<br />
disposaven l’en<strong>de</strong>rroc d’aquelles<br />
que poguessin servir <strong>de</strong> su-<br />
port als que atacaven la ciutat.<br />
Aquelles barria<strong>de</strong>s quedaven <strong>de</strong>sprotegi<strong>de</strong>s<br />
i, en cas <strong>de</strong> perill, els<br />
seus habitants s’havien <strong>de</strong> refugiar<br />
a l’interior <strong>de</strong> la plaça fortificada.<br />
Al pla, fins el veí municipi <strong>de</strong> Santa<br />
Eugènia hi eren, disperses, un<br />
bon nombre <strong>de</strong> masies, que amb<br />
el producte <strong>de</strong> llurs hortes abastien<br />
el mercat <strong>de</strong> la ciutat.<br />
En el segle XVII s’havien construït<br />
les <strong>de</strong>fenses exteriors. La<br />
principal d’aquestes obres era el<br />
castell <strong>de</strong> Montjuïc. Una important<br />
construcció que dominava la ciutat<br />
i en el seu interior hi podia allotjar<br />
uns centenars <strong>de</strong> soldats. Quatre<br />
torres exteriors completaven i<br />
garantien la seguretat <strong>de</strong>l castell.<br />
Els anomenats forts <strong>de</strong> la muntanya<br />
asseguraven la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la<br />
ciutat per la banda <strong>de</strong> Llevant. El<br />
<strong>de</strong>l Calvari coronava la muntanyeta<br />
on acaba l’actual camí <strong>de</strong> les<br />
Creus, a la Vall <strong>de</strong> Sant Daniel. Els<br />
<strong>de</strong>l Capítol, <strong>de</strong>l Conestable, <strong>de</strong> la<br />
Reina Anna, i el <strong>de</strong> Caputxins s’arrengleraven<br />
a les Pedreres, dominant<br />
per una banda la Vall <strong>de</strong> Sant<br />
Daniel i per l’altra la ciutat i el pla.<br />
On hi ha ara la torre d’Alfons XII<br />
s’hi aixecava l’anomenat reducte<br />
<strong>de</strong> la Ciutat.<br />
A l’esquerra <strong>de</strong> l’Onyar, cinc<br />
grans baluards, completaven la<br />
muralla <strong>de</strong>l Mercadal. Eren el <strong>de</strong><br />
Sant Francesc <strong>de</strong> Paula, <strong>de</strong> Santa<br />
Clara, <strong>de</strong>l Governador, <strong>de</strong> Santa<br />
Creu i <strong>de</strong> Figuerola.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
Plànol <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong>l segle XIX, obra <strong>de</strong> Josep Cabot, que <strong>de</strong>talla els principals indrets <strong>de</strong> la ciutat i reprodueix esquemàticament els fets més<br />
importants <strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> 1808 i 1809 (Biblioteca Central Militar <strong>de</strong> l’Arxiu Històric Militar <strong>de</strong> Madrid).<br />
Durant la major part <strong>de</strong>l segle<br />
XVIII la ciutat havia viscut en pau.<br />
Exceptuant els primers anys <strong>de</strong>l segle,<br />
amb la guerra <strong>de</strong> Successió, i<br />
la poca repercussió que va tenir per<br />
la ciutat la Guerra Gran <strong>de</strong>ls anys<br />
noranta, la resta <strong>de</strong> la centúria va<br />
ser especialment un llarg perío<strong>de</strong><br />
exempt <strong>de</strong> guerres que afectessin<br />
les terres gironines. La ciutat no va<br />
patir els temuts setges, i els gironins<br />
es pogueren <strong>de</strong>dicar a feines pacífiques,<br />
no preocupant-se <strong>de</strong> la<br />
conservació i el manteniment en<br />
bon estat <strong>de</strong> les muralles i <strong>de</strong>més<br />
obres <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa. Fins i tot s’arribà<br />
a convertir alguns <strong>de</strong>ls fossats<br />
<strong>de</strong> les muralles en petites hortes.<br />
Quan es prengué la <strong>de</strong>terminació<br />
<strong>de</strong> plantar cara als exèrcits napoleònics,<br />
el primer que es va haver<br />
<strong>de</strong> fer va ser <strong>de</strong>sbrossar els fossats<br />
i reparar tots els murs que estaven<br />
en males condicions.<br />
En aquella ciutat hi vivien poc<br />
més <strong>de</strong> vuit mil persones. L’estament<br />
eclesiàstic hi tenia una important<br />
representació. El Capítol <strong>de</strong><br />
la Catedral, i <strong>de</strong>més clergues al servei<br />
<strong>de</strong> la seu. El Capítol <strong>de</strong> la<br />
Col·legiata <strong>de</strong> Sant Feliu. Nou convents<br />
masculins i cinc <strong>de</strong> femenins.<br />
La seva presència es feia notar<br />
consi<strong>de</strong>rablement entre la població.<br />
La gent d’ofici s’agrupava en els<br />
gremis i confraries. Tant els gremis<br />
com l’element eclesiàstic influïren<br />
notablement en la <strong>de</strong>cisió <strong>de</strong><br />
la ciutat <strong>de</strong> preparar-se per la seva<br />
L’ESCENARI 3<br />
SENSE INSTRUCCIÓ<br />
«El nivell cultural <strong>de</strong> la<br />
majoria <strong>de</strong> la població civil<br />
era molt baix»<br />
POCS CONFLICTES<br />
«Durant la major part <strong>de</strong>l<br />
segle XVIII la ciutat havia<br />
viscut en pau»<br />
DEFENSES<br />
«A l’esquerra <strong>de</strong> l’Onyar, cinc<br />
grans baluards completaven la<br />
muralla <strong>de</strong>l Mercadal»<br />
<strong>de</strong>fensa armada. El nivell cultural<br />
<strong>de</strong> la majoria <strong>de</strong> la població civil<br />
era molt baix. En el segle anterior<br />
s’havia clausurat la Universitat, i<br />
també el col·legi <strong>de</strong>ls jesuïtes,<br />
quan aquests religiosos havien<br />
estat expulsats per Carles III. No<br />
existien altres centres docents, a<br />
part <strong>de</strong>ls eclesiàstics, com el Seminari<br />
i els convents, per la formació<br />
<strong>de</strong>ls respectius professos ,<br />
que algunes escoles d’ensenyament<br />
bàsic, crea<strong>de</strong>s i mantingu<strong>de</strong>s<br />
pel municipi.<br />
Adhesió a Ferran VII<br />
Els eclesiàstics influïen en la formació<br />
<strong>de</strong>l poble mitjançant la predicació<br />
i el consell personal. La<br />
majoria <strong>de</strong>ls gironins eren, per<br />
tradició secular, catòlics i monàrquics.<br />
Amb una adhesió incondicional<br />
i gairebé <strong>de</strong>mencial i <strong>de</strong>lirant<br />
envers la persona <strong>de</strong> Ferran<br />
VII, un rei que no mereixia cap <strong>de</strong>ls<br />
sacrificis que es feren per <strong>de</strong>fensar<br />
la seva causa.<br />
La guarnició militar era realment<br />
molt reduïda. Es limitava a<br />
tres-cents homes <strong>de</strong>l Regiment<br />
d’Ultònia. L’armament era escàs.<br />
Gairebé no hi havia artilleria. El<br />
castell <strong>de</strong> Montjuïc i els baluards<br />
i les torres estaven pràcticament<br />
<strong>de</strong>sguarnits. Si la ciutat s’havia <strong>de</strong><br />
posar en peu <strong>de</strong> guerra s’hauria <strong>de</strong><br />
comptar amb la població civil que<br />
pogués empunyar les armes. Unes<br />
armes que s’haurien d’improvisar.<br />
Una bona força <strong>de</strong> suport podria<br />
ser la <strong>de</strong>ls sometents <strong>de</strong> la comarca,<br />
bons coneixedors <strong>de</strong>l terreny<br />
i ben preparats per actuar<br />
com a guerrillers per hostilitzar els<br />
exèrcits que assetgessin la ciutat.<br />
Aquesta era la situació <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
quan el poble, més que no pas<br />
les autoritats, <strong>de</strong>cidí plantar cara<br />
als exèrcits que havien passejat per<br />
més <strong>de</strong> mig Europa les seves ban<strong>de</strong>res<br />
victorioses. I <strong>de</strong>safiar a l’omnipotent<br />
Napoleó que s’havia proposat<br />
crear la unitat imperial d’Europa,<br />
centrada a França, tal com<br />
havia fet Carlemany <strong>de</strong>u segles<br />
abans.<br />
ENRIC MIRAMBELL I BELLOC<br />
CRONISTA OFICIAL DE LA<br />
CIUTAT DE GIRONA
4 ELS FETS<br />
Les dates <strong>de</strong><br />
la invasió<br />
El 20 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong>l 1808, les tropes<br />
napoleòniques comanda<strong>de</strong>s pel<br />
general Guillaume Philibert<br />
Duhesme iniciaven el primer setge<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant la Guerra <strong>de</strong>l<br />
Francès. Un mes abans, el 20 <strong>de</strong><br />
juny, el mateix Duhesme havia<br />
intentat ocupar la ciutat, però el<br />
seu atac va ser rebutjat. Just avui,<br />
doncs, es compleixen dos-cents<br />
anys <strong>de</strong>l primer setge, que també<br />
s’acabaria amb fracàs per als<br />
soldats <strong>de</strong> Napoleó. Un any i uns<br />
mesos més tard, però, acabarien<br />
aconseguint el seu objectiu <strong>de</strong><br />
conquerir la ciutat.<br />
DdG GIRONA<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
10/2/1808<br />
Visita cordial<br />
Duhesme i Lechi, amb les seves tropes,<br />
passen per <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> camí cap a Barcelona.<br />
Són convidats pel Governador <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, el<br />
general Mendoza. Se’ls rep com amics.<br />
Els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
FORCES REGULARS ESCASSES I MOLTS VOLUNTARIS<br />
<strong>Girona</strong> va haver <strong>de</strong> fer front a l’atac <strong>de</strong> les tropes napoleòniques <strong>de</strong>l 20 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808 i als setges <strong>de</strong> 1808 i 1809 amb guarnicions militars regulars escasses (si bé el<br />
nombre d’efectius a la ciutat va augmentar consi<strong>de</strong>rablement entre 1808 i 1809), reforça<strong>de</strong>s amb voluntaris locals i també <strong>de</strong> proce<strong>de</strong>nts d’altres indrets <strong>de</strong> Catalunya. Sobre<br />
aquestes línies es mostren alguns <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, segons les il.lustracions que ha elaborat el dibuixant i pintor francès Michel Sàez per encàrrec <strong>de</strong> l’associació gironina<br />
El Baluard (també és l’autor <strong>de</strong> les <strong>de</strong> la pàgina següent), a partir <strong>de</strong>ls estudis sobre els uniformes que ha fet aquesta entitat. D’esquerra a dreta, Tambor <strong>de</strong>l Cos Reial d’Artilleria<br />
(1809), Capità <strong>de</strong>l Regiment Ultònia (1808), Húsar <strong>de</strong> Sant Narcís (1808), Soldat <strong>de</strong>l Regiment <strong>de</strong> Baza (1809) i Voluntari <strong>de</strong>l Primer Terç <strong>de</strong> Miquelets <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (1809).<br />
<strong>Girona</strong> en armes<br />
AVUI FA 200 ANYS, EL GENERAL DUHESME ES PLANTAVA A LES PORTES DE LA<br />
CIUTAT AMB UN EXÈRCIT D’UNS 10.000 HOMES; COMENÇAVA EL PRIMER SETGE<br />
«No aturaria un exèrcit ni mitja<br />
hora». Aquesta és la impressió que el<br />
viatger anglès Arthur Young es va endur<br />
<strong>de</strong>l sistema <strong>de</strong> fortificacions <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
quan va passar per la ciutat a finals<br />
<strong>de</strong>l segle XVIII. Una opinió semblant<br />
se’n van endur els enginyers<br />
francesos que, mentre feien camí cap<br />
a Barcelona, ja l’any 1808, van inspeccionar<br />
les <strong>de</strong>fenses gironines. No es podien<br />
imaginar quantes vi<strong>de</strong>s humanes<br />
es perdrien ni quanta <strong>de</strong>strucció es generaria<br />
en l’intent <strong>de</strong> conquerir aquella<br />
ciutat tan poc protegida.<br />
Les tropes napoleòniques van passar<br />
per primer cop per <strong>Girona</strong>, l’any<br />
5/6/1808<br />
L’aixecament <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
Diversos sectors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> exigeixen a les<br />
autoritats rebutjar l’invasor francès i afegir-se<br />
a la causa <strong>de</strong> Ferran VII. Es crea una<br />
Junta Local <strong>de</strong> Defensa.<br />
20/6/1808<br />
Primer atac francès<br />
El general Duhesme intenta conquerir <strong>Girona</strong><br />
al capdavant <strong>de</strong> 5.000 soldats, però és<br />
<strong>de</strong>rrotat per una guarnició reduïda encara<br />
que reforçada amb voluntaris.<br />
Vençut dues<br />
vega<strong>de</strong>s<br />
EL GENERAL DUHESME<br />
NO VA ACONSEGUIR<br />
CONQUERIR GIRONA<br />
Ho va intentar amb<br />
l’atac <strong>de</strong>l 20 <strong>de</strong> juny i el<br />
setge <strong>de</strong>l juliol i l’agost<br />
<strong>de</strong> 1808. Sense èxit.<br />
(Dibuix <strong>de</strong> Michel Sàez)<br />
20/7/1808<br />
Comença el primer setge<br />
Duhesme i Reille, amb 10.000 homes, arriben<br />
per la banda <strong>de</strong> Palau, encerclen <strong>Girona</strong><br />
i <strong>de</strong>svien la sèquia Monar. Rebutjada la<br />
proposta <strong>de</strong> rendició, intensifiquen l’atac.<br />
1808, el dia 10 <strong>de</strong> febrer. Una divisió es<br />
dirigia cap a Barcelona sota el comandament<br />
<strong>de</strong>ls generals Duhesme i<br />
Lechi. En teoria, formaven part <strong>de</strong>l contingent<br />
que Napoleó havia enviat a l’Estat<br />
espanyol amb la intenció d’arribar<br />
fins a Portugal, un país la sobirania sobre<br />
el qual, segons el Tractat <strong>de</strong> Fointenebleau,<br />
havien <strong>de</strong> compartir França<br />
i Espanya. Poques persones sospitaven<br />
encara tot el que acabaria passant.<br />
És per això que el llavors governador<br />
<strong>de</strong> la ciutat, el General Mendoza,<br />
va convidar a taula Duhesme i<br />
Lechi, mentre les seves tropes s’allotjaven<br />
a l’hospici, al seminari, a les casernes,<br />
als convents i en cases particulars.<br />
L’en<strong>de</strong>mà van continuar el camí<br />
cap a Barcelona i com una prova més<br />
que no veien cap obstacle en el sistema<br />
<strong>de</strong>fensiu <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> –el general<br />
Morescot va inspeccionar el castell <strong>de</strong><br />
Montjuïc, la muralla, les torres...–, no<br />
van <strong>de</strong>ixar cap guarnició a la ciutat. De<br />
fet, els fossats estaven amagats d’herba,<br />
les muralles cobertes d’heures, i les<br />
forces que guarnien els castells i reductes<br />
els anaren abandonant. Aquesta<br />
situació abocà en un estat consi<strong>de</strong>rablement<br />
precari <strong>de</strong> les muralles i els<br />
forts <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> el 1808: fins el punt que<br />
en alguns s’hi havien fet horts.<br />
En les setmanes que van seguir a<br />
aquell primer contacte va anar creixent<br />
la inquietud entre la població. El moviment<br />
<strong>de</strong> tropes napoleòniques era<br />
continu i es feia cada vegada més evi<strong>de</strong>nt<br />
que la seva intenció no era la d’ocupar<br />
la part que els pertocava <strong>de</strong><br />
Portugal. Malgrat l’abdicació <strong>de</strong> Carles<br />
IV i la proclamació <strong>de</strong> Ferran VII com<br />
a nou rei, la població s’adonava que en<br />
realitat era Napoleó qui s’havia fet<br />
amb el po<strong>de</strong>r a l’Estat espanyol. Les seves<br />
tropes, a més, havien anat ocupant
16/8/1808<br />
Retirada <strong>de</strong> les tropes napoleòniques<br />
Després d’una hàbil maniobra estratègica <strong>de</strong> les forces<br />
catalanes, els oficials francesos i el mateix Duhesme<br />
es creuen atacats per una força superior en<br />
nombre i <strong>de</strong>ixen el setge, abandonant molt material.<br />
Els assetjants francesos<br />
places fortes, i en la seva relació amb<br />
el poble es mostraven cruels: saquejos,<br />
pillatges, abusos... estaven a l’ordre<br />
<strong>de</strong>l dia. Fins que va esclatar la insurrecció.<br />
A Madrid, el 2 <strong>de</strong> maig, i progressivament<br />
en molts altres indrets <strong>de</strong><br />
l’Estat espanyol.<br />
A <strong>Girona</strong> l’ambient també s’havia<br />
anat cal<strong>de</strong>jant. Cada cop era més habitual<br />
l’arribada <strong>de</strong> tropes que <strong>de</strong>manaven<br />
tota mena d’abastiments i que<br />
actuaven amb prepotència. Es produïen<br />
inci<strong>de</strong>nts que el general Men-<br />
1/4/1809<br />
Amenaça <strong>de</strong> pena <strong>de</strong> mort<br />
Davant <strong>de</strong>ls indicis d’un imminent setge francès, el<br />
nou Governador <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro,<br />
dicta un ban en el qual amenaça amb la pena <strong>de</strong><br />
mort qualsevol persona que parli <strong>de</strong> rendició.<br />
UNA TROPA MULTINACIONAL AMB MÉS DIFICULTATS DE LES PREVISTES<br />
Els comandaments <strong>de</strong> l’Exèrcit napoleònic pensaven que no trobarien massa resistència quan van intentar ocupar <strong>Girona</strong> el 20 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808, i tampoc no s’esperaven la<br />
resposta que rebrien en el setge <strong>de</strong>l juliol i l’agost <strong>de</strong>l mateix any. El 1809, en canvi, ja es van presentar a la ciutat més preparats, amb un Exèrcit que va prestar especial atenció<br />
als atacs contra les <strong>de</strong>fenses gironines i que combinava soldats francesos amb altres d’italians i alemanys. Tots els militars reproduïts sobre aquestes línies són, però, francesos.<br />
D’esquerra a dreta, Sapador <strong>de</strong>l 42è Regiment d’Infanteria <strong>de</strong> Línia, Oficial <strong>de</strong> «Voltigeurs» <strong>de</strong>l 32è Regiment d’Infanteria Lleugera (1809), Soldat <strong>de</strong>l Segon Batalló <strong>de</strong> Sapadors<br />
Enginyers (1809), Sapador <strong>de</strong>l Segon Batalló d’Enginyers (1809) i Sergent Major <strong>de</strong>l Segon Regiment d’Infanteria <strong>de</strong> Línia (1809)<br />
doza intentava aturar amb <strong>de</strong>crets en<br />
els quals amenaçava qui no ajudés els<br />
soldats francesos. Fins que va arribar<br />
l’aixecament popular, que es va produir<br />
els dies 5, 6 i 7 <strong>de</strong> juny.<br />
Pressió a les autoritats<br />
Representants <strong>de</strong>ls diferents gremis<br />
<strong>de</strong> la ciutat van pressionar l’Ajuntament,<br />
l’Església i l’Exèrcit perquè rebutgessin<br />
l’invasor i s’adherissin a la<br />
causa <strong>de</strong> Ferran VII. Van ser moments<br />
<strong>de</strong> tensió, amb intents d’atemptat con-<br />
tra diversos oficials francesos i fins i tot<br />
d’assaltar la casa <strong>de</strong>l general Mendoza,<br />
a qui s’acusava <strong>de</strong> col·laboracionista. Finalment<br />
es va constituir una Junta <strong>de</strong><br />
Defensa, es van lliurar armes al poble<br />
i van ser <strong>de</strong>stituï<strong>de</strong>s les autoritats que<br />
no havien <strong>de</strong>mostrat la seva intenció<br />
d’oposar-se als francesos. Entre ells, el<br />
mateix Mendoza, que va ser substituït<br />
pel coronel Julián <strong>de</strong> Bolívar, que es<br />
va situar al capdavant <strong>de</strong> la Junta <strong>de</strong> Defensa,<br />
subdividida en les juntes governativa,<br />
militar i econòmica, inte-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
5/5/1809<br />
Comença el segon setge<br />
Verdier i Reille, sota el comandament superior <strong>de</strong>l<br />
mateix Saint-Cyr, es planten a les portes <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i<br />
estableixen un setge que durarà més <strong>de</strong> nou mesos.<br />
A <strong>Girona</strong> hi havia uns 10.000 efectius militars.<br />
8/7/1809<br />
Intens bombar<strong>de</strong>ig <strong>de</strong> Montjuïc<br />
Les tropes assetjants intensifiquen els atacs contra<br />
el castell, consi<strong>de</strong>rat una peça fonamental en la <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> la ciutat. Álvarez <strong>de</strong> Castro insisteix en<br />
aquesta i<strong>de</strong>a, però el castell cau el 10 d’agost.<br />
grada per representants <strong>de</strong> les professions<br />
liberals, els gremis i el clergat.<br />
La Junta s’havia d’encarregar <strong>de</strong><br />
preparar la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, en previsió<br />
<strong>de</strong> possibles atacs <strong>de</strong> les tropes<br />
franceses, i en aquest sentit va contactar<br />
amb poblacions veïnes, per promoure<br />
aixecaments similars que permetessin<br />
formar companyies <strong>de</strong> voluntaris<br />
i sometents. La intenció era aprofitar<br />
aquests contactes per reforçar els<br />
ELS FETS 5<br />
MARC MARTÍ<br />
PASSA A LA PÀGINA 6 <br />
EL GRAN DIA<br />
DE GIRONA<br />
El 19 <strong>de</strong><br />
setembre <strong>de</strong><br />
1809 la ciutat va<br />
viure un <strong>de</strong>ls<br />
combats més<br />
sagnants<br />
Després d’intensosbombar<strong>de</strong>jos<br />
i <strong>de</strong> lluites cos<br />
a cos, tropes franceses<br />
van aconseguir<br />
entrar per Alemanys<br />
fins a la<br />
plaça <strong>de</strong>ls Lledoners.<br />
Però finalmen<br />
l’escomesa va<br />
ser rebutjada, causant<br />
un nombre<br />
molt important <strong>de</strong><br />
baixes a les tropes<br />
napoleòniques. El<br />
pintor Ramon Martí<br />
i Alsina va immortalitzar<br />
aquella<br />
jornada, l’any<br />
1865, en aquest<br />
quadre, que s’exposa<br />
al Museu<br />
d’Art <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.
6 ELS FETS<br />
19/9/1809<br />
El gran dia heroic <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
Després d’uns dies d’intensos bombar<strong>de</strong>jos, els francesos<br />
llancen, per ordre <strong>de</strong> Saint-Cyr, un gran atac<br />
sobre <strong>Girona</strong>, amb la intenció que sigui el <strong>de</strong>cisiu. La<br />
lluita és terrible, però l’ofensiva és rebutjada.<br />
UN REGIMENT<br />
D’IRLANDESOS<br />
Va tenir un<br />
paper <strong>de</strong>stacat<br />
en la <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
En la <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> l’atac<br />
<strong>de</strong> les tropes napoleòniques<br />
<strong>de</strong>l<br />
20 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong><br />
1808 hi va tenir<br />
un paper <strong>de</strong>terminat<br />
el Regiment<br />
Ultònia, tot i que<br />
comptava amb només<br />
uns 300 efectius,<br />
comandats<br />
pel tinent coronel<br />
Pedro O’Daly i el<br />
comandant Juan<br />
O’Donovan. L’Ultònia<br />
era un regiment<br />
<strong>de</strong> voluntaris<br />
irlan<strong>de</strong>sos (fins al<br />
1835 l’Exèrcit espanyol<br />
admetia la<br />
integració <strong>de</strong> tropes<br />
voluntàries<br />
estrangeres), que<br />
també es va distingir<br />
en els dos<br />
setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>,<br />
si bé es va haver<br />
<strong>de</strong> refer amb soldats<br />
<strong>de</strong> casa. Un<br />
cop acabada la<br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès,<br />
el Regiment<br />
va ser dissolt el<br />
1818, si bé la seva<br />
ban<strong>de</strong>ra (en la<br />
il·lustració <strong>de</strong> Michel<br />
Sàez) va quedar<br />
en po<strong>de</strong>r <strong>de</strong><br />
l’Ajuntament <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong>.<br />
VE DE LA PÀGINA 5<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
sistemes <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> tant pel<br />
que fa a l’aspecte humà com al material<br />
(armament, munició...).<br />
En paral.lel, la població gironina, coordinada<br />
per la Junta, va escometre la<br />
tasca <strong>de</strong> restaurar les fortificacions i la<br />
muralla, recompondre camins, aplegar<br />
queviures, preparar els hospitals, i incrementar<br />
la dotació humana per a la<br />
<strong>de</strong>fensa. En aquell moment, l’única guarnició<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> era el Regiment Ultònia,<br />
que comptava amb uns 30o soldats,<br />
però se’n varen aconseguir uns<br />
1.500 amb la creació <strong>de</strong> companyies <strong>de</strong><br />
miquelets i d’un esquadró <strong>de</strong> cavalleria<br />
<strong>de</strong> Sant Narís (hússars).<br />
32 carros <strong>de</strong> ferits<br />
A mitjan juny <strong>de</strong> 1808, el general Duhesme,<br />
que era la màxima autoritat <strong>de</strong>ls<br />
francesos establerts a Catalunya, va sortir<br />
<strong>de</strong> Barcelona amb uns 5.000 homes<br />
per conquerir <strong>Girona</strong>, que s’havia convertit<br />
en un obstacle que dificultava les<br />
comunicacions d’entrada i sortida <strong>de</strong><br />
la Península. Duhesme va arribar a la<br />
ciutat el 20 <strong>de</strong> juny, i hi va enviar un<br />
emissari amb una proposta <strong>de</strong> rendició.<br />
L’enviat <strong>de</strong>l general francès va ser<br />
arrestat i la seva oferta, rebutjada. Lla-<br />
10/12/1809<br />
La capitulació<br />
Julián <strong>de</strong> Bolívar, que ha assumit el Govern <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
per la malaltia d’Álvarez <strong>de</strong> Castro, es ren<strong>de</strong>ix a les<br />
tropes d’Augereau. Més <strong>de</strong> 17.000 persones, entre<br />
soldats i civils, havien lluitat per <strong>de</strong>fensar <strong>Girona</strong>.<br />
UNA INVASIÓ ENCOBERTA<br />
vors va començar l’atac contra <strong>Girona</strong>,<br />
amb canona<strong>de</strong>s primer contra alguns<br />
baluards <strong>de</strong> la muralla (la Mercè, Sant<br />
Francesc, Santa Clara), i <strong>de</strong>sprés enviant-hi<br />
la infanteria amb les seves<br />
baionetes, <strong>de</strong> nit i amb operacions<br />
per sorpresa. Però els resistents gironins,<br />
ben organitzats malgrat la migra<strong>de</strong>sa<br />
d’efectius, van suportar l’a-<br />
11/12/1809<br />
L’entrada a <strong>Girona</strong><br />
Les tropes napoleòniques entren a <strong>Girona</strong>; l’en<strong>de</strong>mà,<br />
Tomàs Puig, que ja ho era <strong>de</strong> Figueres, és nomenat<br />
corregidor <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. La convivència entre els gironins<br />
i els militars francesos causa alguns problemes.<br />
L’inici <strong>de</strong> la Guerra <strong>de</strong>l Francès<br />
Les tropes napoleòniques van entrar a l’Estat espanyol a finals <strong>de</strong> 1807, en<br />
principi amb la intenció d’anar cap a Portugal en virtut <strong>de</strong>l Tractat <strong>de</strong> Fontaineblueau,<br />
segons el qual Espanya i França es repartien aquell país. Però els Exèrcits<br />
<strong>de</strong> Napoleó van anar ocupant places fortes espanyoles, amb la cada cop<br />
menys oculta voluntat <strong>de</strong> fer-se amb el control d’Espanya: l’Emperador aspirava<br />
a convertir la corona espanyola en una mena <strong>de</strong> satèl·lit que col·laborés amb ell<br />
en la guerra contra Anglaterra i en l’engrandiment <strong>de</strong> França. I en això Espanya<br />
hi jugava un paper important perquè controlava bona part <strong>de</strong>l comerç amb les<br />
colònies americanes. Malgrat que Carles IV i Ferran VII van <strong>de</strong>ixar la monarquia<br />
espanyola en mans <strong>de</strong> Napoleó, va acabar esclatant una revolta popular contra<br />
l’ocupació francesa que va tenir com a primer escenari Madrid (el 2 <strong>de</strong> maig), i<br />
que es va anar escampant per tot el territori. Es van anar constiuint Juntes <strong>de</strong><br />
Govern i Defensa en les quals s’implicaven representants <strong>de</strong>l clergat, <strong>de</strong> la burgesia,<br />
<strong>de</strong>l poble i <strong>de</strong> l’Exèrcit molestos amb els francesos i poc a poc van anar<br />
creixent els enfrontaments contra les tropes napoleòniques. Començava la Guerra<br />
<strong>de</strong>l Francès (anomenada Guerra <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ncia a la resta <strong>de</strong> l’Estat).<br />
tac, i amb nota: segons algunes fonts,<br />
les tropes napoleòniques van patir<br />
300 morts i 32 carros <strong>de</strong> ferits, mentre<br />
que els gironins només van registrar set<br />
morts i 27 ferits. Duhesme, per la seva<br />
part, es va adonar que per assolir el seu<br />
objectiu calia una altra preparació i més<br />
forces, i per això, en lloc d’insistir, l’en<strong>de</strong>mà<br />
va or<strong>de</strong>nar a les seves tropes que<br />
10/3/1814<br />
Retirada <strong>de</strong>finitiva<br />
Les tropes franceses abandonen <strong>Girona</strong> i en la seva<br />
retirada intenten volar els forts i part <strong>de</strong> les muralles.<br />
Però davant <strong>de</strong> l’estrèpit que es genera, el general<br />
Suchet <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>ix aturar la <strong>de</strong>molició i es disculpa.<br />
tornessin cap a Barcelona (durant la<br />
seva reculada, varen ser hostilitzats per<br />
grups <strong>de</strong> sometents i <strong>de</strong> civils organitzats<br />
en escamots, atacs que varen provocar<br />
consi<strong>de</strong>rables pèrdues en homes<br />
i, sobretot, en materials).<br />
S’havia acabat el primer atac <strong>de</strong> la<br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès contra <strong>Girona</strong>; durant<br />
molts anys se’l va consi<strong>de</strong>rar com<br />
un primer setge, però els fets <strong>de</strong>mostren<br />
que no ho va ser.<br />
La satisfacció popular per aquella<br />
victòria contra l’Exèrcit invasor es va<br />
traduir en un gran acte d’homenatge al<br />
patró <strong>de</strong> la ciutat, Sant Narcís (veure pàgina<br />
7), però no va fer que s’abaixés la<br />
guàrdia. Al contrari. Conscients que les<br />
tropes napoleòniques tornarien <strong>de</strong><br />
nou per intentar conquerir <strong>Girona</strong>, es<br />
van incrementar els esforços per reforçar<br />
els sistemes <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat<br />
i per proveir-se <strong>de</strong> materials necessaris<br />
per a la resistència. Així, es va<br />
aconseguir fer créixer la guarnició en<br />
uns 2.500 homes (van arribar a la ciutat<br />
dos batallons <strong>de</strong>l regiment <strong>de</strong> Borbó<br />
i el segon batalló <strong>de</strong> Voluntaris <strong>de</strong><br />
Barcelona), i es va arribar al centenar<br />
<strong>de</strong> canons.<br />
En paral·lel, l’alçament contra els<br />
francesos s’havia generalitzat a Espanya,<br />
i les tropes napoleòniques co-
mençaven a patir <strong>de</strong>rrotes importants<br />
(el Bruc, Bailén, Saragossa...). A Catalunya,<br />
a més, s’estenia una guerra <strong>de</strong><br />
guerrilles per assetjar l’enemic, <strong>de</strong> la mà<br />
<strong>de</strong>ls sometents <strong>de</strong> Joan Baget, les parti<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>l tinent coronel Milans <strong>de</strong>l<br />
Bosch, els sometents i miquelets <strong>de</strong><br />
l’Empordà, el grup <strong>de</strong> Joan Clarós... Les<br />
seves accions creaven moltes dificultats<br />
als soldats francesos i els obligaven<br />
a estar sempre alerta.<br />
Però Duhesme volia conquerir <strong>Girona</strong>.<br />
I ho va tornar a intentar a partir<br />
<strong>de</strong>l 20 <strong>de</strong> juliol, quan va arribar a la ciutat<br />
per la banda <strong>de</strong> Palau al capdavant<br />
d’una força d’uns 10.000 homes (hi havia<br />
sumat els <strong>de</strong>l general Reille). Va encerclar<br />
la ciutat, va emplaçar una potent<br />
artilleria, va <strong>de</strong>sviar la sèquia Monar<br />
perquè els molins fariners <strong>de</strong> la ciutat<br />
no puguessin funcionar, i va començar<br />
a bombar<strong>de</strong>jar <strong>Girona</strong>. Les<br />
canona<strong>de</strong>s es van intensificar <strong>de</strong>sprés<br />
que els gironins rebutgessin una proposta<br />
<strong>de</strong> rendició –fins a 600 bombes<br />
i grana<strong>de</strong>s van arribar a caure sobre la<br />
ciutat en només dos dies–, i fruit d’aquests<br />
bombar<strong>de</strong>igs es va obrir un esvoranc<br />
en un <strong>de</strong>ls murs <strong>de</strong> Montjuïc,<br />
encara que no suficient perquè hi entressin<br />
les seves tropes. Moltes cases<br />
també van patir <strong>de</strong>strosses.<br />
Però durant els atacs francesos a la<br />
EL SEGON SETGE<br />
«La batalla fou acarnissada:<br />
a canonada, baioneta i ganivet,<br />
ens diuen els testimonis»<br />
ERROR D’APRECIACIÓ<br />
Duhesme i els seus oficials van<br />
calcular que eren atacats per una<br />
força molt superior en nombre<br />
ciutat, a Hostalric s’anaven concentrant<br />
tropes i acumulant queviures per socórrer<br />
<strong>Girona</strong>. El general Comte <strong>de</strong> Caldagués<br />
comandà l’expedició i el comboi<br />
es dirigí cap a <strong>Girona</strong>, seguint camins<br />
emboscats per Cassà <strong>de</strong> la Selva<br />
fins arribar a Castellar, on s’uniren a la<br />
columna contingents <strong>de</strong> 800 sometents<br />
comandats per Milans <strong>de</strong>l Bosch i<br />
Joan Clarós amb 2.500 voluntaris i alguns<br />
<strong>de</strong>stacaments <strong>de</strong> Guàrdies Espanyoles<br />
i Valones proce<strong>de</strong>nts <strong>de</strong> la<br />
vençuda Roses. El 15 d’agost, en la<br />
seva via cap a <strong>Girona</strong>, atacaren per Sant<br />
Daniel, alhora que els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> la<br />
ciutat organitzaven una forta columna<br />
que va sortir <strong>de</strong> la ciutat i també va atacar<br />
el assetjadors; els sometents <strong>de</strong> la<br />
comarca <strong>de</strong> Banyoles també van atacar<br />
per la vora esquerra <strong>de</strong>l Ter, entre<br />
Salt i Sarrià. Lluís Maria <strong>de</strong> Puig escriu<br />
que «la batalla fou acarnissada: a canonada,<br />
baioneta i ganivet, ens diuen<br />
els testimonis. I durà fins la nit».<br />
Davant <strong>de</strong> la contundència <strong>de</strong>ls gironins,<br />
Duhesme i els seus oficials<br />
van calcular que eren atacats per una<br />
força molt superior en nombre, i van<br />
optar per una retirada precipitada la nit<br />
<strong>de</strong>l 16 al 17 d’agost, en la qual van <strong>de</strong>ixar<br />
abandonat molt material <strong>de</strong> guerra.<br />
A més, els mateixos grups que havien<br />
ajudat els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> van<br />
continuar fustigant les tropes franceses<br />
en el seu camí cap a Barcelona. Segons<br />
De Puig, «pel que han assenya lat historiadors<br />
militars, el <strong>de</strong>sencert <strong>de</strong> Duhesme<br />
fou complet, per la manca <strong>de</strong> vigilància,<br />
excés <strong>de</strong> confiança i menyspreu<br />
<strong>de</strong> l’enemic, primer, i imperícia<br />
militar i una evi<strong>de</strong>nt manca <strong>de</strong> volun-<br />
PASSA A LA PÀGINA 8 <br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
MARC MARTÍ<br />
UN NOMENAMENT PECULIAR<br />
Sant Narcís, patró <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
El Generalíssim<br />
Sant Narcís<br />
«El juliol <strong>de</strong> 1808, al començament<br />
<strong>de</strong>l succés que va fer inscriure<br />
el nom <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> als manuals d’història<br />
espanyola, arribà el moment<br />
culminant <strong>de</strong>l fanatisme narcissià»,<br />
escriu l’historiador Josep Clara al<br />
seu llibre La clau <strong>de</strong>l regne. <strong>Girona</strong>,<br />
setges i mites (2007). Clara recorda<br />
les llegen<strong>de</strong>s que ja atribueixen al<br />
sant intervencions en <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la<br />
ciutat, curiosament també contra<br />
els francesos (les mosques atacantlos<br />
i matant-ne els cavalls...). En el<br />
cas que relata l’historiador, però, es<br />
va anar més enllà: «El sant, com si<br />
es tractés d’un personatge real i<br />
viu, fou nomenat generalíssim <strong>de</strong><br />
l’Exèrcit <strong>de</strong> Catalunya, en mèrit a<br />
una suposada intervenció contra els<br />
francesos, aquesta vegada sense<br />
mosques. En una cerimònia religosa<br />
i teatral, a la qual assistiren les autoritats<br />
civils i militars, hom li lliurà<br />
la faixa, l’espasa i el bastó <strong>de</strong> comandament,<br />
així com el diploma<br />
que certificava la <strong>de</strong>signació. El notari<br />
Puig i Dorca va ser l’encarregat<br />
<strong>de</strong> notificar a la mòmia la investidura<br />
<strong>de</strong> viva veu».<br />
Josep Clara recorda també que<br />
«per convidar el poble a l’acte, Julián<br />
<strong>de</strong> Bolívar, governador <strong>de</strong> la<br />
plaça, va signar una proclama <strong>de</strong><br />
mobilització general en què parlava<br />
<strong>de</strong>ls prodigis extraordinaris que havia<br />
fet el sant per <strong>de</strong>rrotar els francesos:<br />
«¿No habéis visto los prodigios<br />
que acaba <strong>de</strong> obrar en favor <strong>de</strong><br />
su pubelo querido? Él abrió los ojos<br />
y la boca para aseguraros la protección<br />
<strong>de</strong>l cielo y ha levantado <strong>de</strong>spués<br />
su mano <strong>de</strong>recha para ben<strong>de</strong>cir<br />
nuestras gloriosas hazañas. El extraordinaro<br />
resplandor, que en la<br />
noche <strong>de</strong>l día 21 una multitud <strong>de</strong> almas<br />
inocentes y justas observó<br />
<strong>de</strong>ntro <strong>de</strong> su capilla, ¿qué otra cosa<br />
es que una señal expresiva <strong>de</strong> su inmensa<br />
gloria que le circuye y <strong>de</strong> la<br />
que nos promete contra nuestros<br />
enemigos?».<br />
Lluís Maria <strong>de</strong> Puig, a <strong>Girona</strong>, guerra<br />
i absolutisme. Resistència al<br />
francès i <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> l’antic règim<br />
(1793-1833) (2007) també es refereix<br />
a aquells fets i apunta que «cal<br />
pensar que, enmig <strong>de</strong> la tensió<br />
emocional <strong>de</strong>l moment, aquests<br />
elements taumatúrgics, sostinguts<br />
fortament pel sector <strong>de</strong> la guia espiritual,<br />
feien un efecte psicològic inqüestionable<br />
i actuaven sens dubte<br />
a favor <strong>de</strong> la confiança i la <strong>de</strong>terminació<br />
en la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>».<br />
ELS FETS 7<br />
DIARI DE GIRONA<br />
ELS SETGES<br />
EN L’ART<br />
Molts artistes<br />
s’han inspirat en<br />
la resistència <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong><br />
La resistència<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> contra la<br />
invasió francesa<br />
ha estat el tema<br />
que han elegit diversos<br />
artistes per<br />
crear algunes<br />
obres prou conegu<strong>de</strong>s.<br />
Així, es po<strong>de</strong>n<br />
citar els noms<br />
<strong>de</strong> Laureà Barrau,<br />
Ramon Martí i Alsina,<br />
Tomás Muñoz,<br />
César Álvarez Dumont,<br />
Mo<strong>de</strong>st Urgell,<br />
Joan Figueras<br />
i Miquel Blai (en<br />
aquesta pàgina es<br />
mostren dues escultures<br />
al.lusives<br />
<strong>de</strong> l’escultor olotí<br />
que s’exposen al<br />
Museu d’Art <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>),<br />
entre d’altres.
8 ELS FETS<br />
VE DE LA PÀGINA 7<br />
tat <strong>de</strong> reaccionar, més tard».<br />
Els mesos següents van ser relativament<br />
tranquils a <strong>Girona</strong>, si bé la situació<br />
es complicava per als contraris<br />
a Napoleó en el conjunt <strong>de</strong> l’Estat espanyol.<br />
L’Emperador <strong>de</strong> França, cosncient<br />
que les <strong>de</strong>rrotes que estava experimentant<br />
posaven en perill els seus<br />
plans, va intervenir personalment amb<br />
un Exèrcit <strong>de</strong> 200.000 homes que va fer<br />
canviar radicalment la situació. A Catalunya<br />
se segueix la mateixa política,<br />
i el general Gouvion Saint-Cyr es fa càrrec<br />
<strong>de</strong>l comandament <strong>de</strong> l’Exèrcit.<br />
Després <strong>de</strong> conquerir Roses i Barcelona,<br />
rep l’ordre <strong>de</strong> prendre <strong>Girona</strong>, Tarragona<br />
i Tortosa.<br />
A <strong>Girona</strong>, malgrat la tranquil.litat, no<br />
s’havien estat amb els braços plegats.<br />
S’havia continuat amb els treballs <strong>de</strong> reforçament<br />
<strong>de</strong> les <strong>de</strong>fenses –gràcies en<br />
bona part a aportacions econòmiques<br />
<strong>de</strong>ls mateixos gironins– i així s’havia reparat<br />
el castell <strong>de</strong> Montjuïc, a més <strong>de</strong><br />
forts, muralles, baluards i fossars. Es va<br />
aconseguir munició i arma ment i la guarnició<br />
es va incrementar fins als 5.723<br />
homes: 800 <strong>de</strong>l Regiment d’Ultònia;<br />
1.330 <strong>de</strong>l Regiment <strong>de</strong> Borbó; 1.125 <strong>de</strong>l<br />
Segon Batalló <strong>de</strong> Voluntaris <strong>de</strong> Barcelona;<br />
600 <strong>de</strong>l Primer Batalló <strong>de</strong> Miquelets<br />
<strong>de</strong> Vic; 1.120 <strong>de</strong>l Primer Batalló<br />
<strong>de</strong> Miquelets <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>; 108 <strong>de</strong><br />
l’Esquadró <strong>de</strong> Sant Narcís; 278 <strong>de</strong>l Reial<br />
Cos d’Artilleria; 240 Miquelets <strong>de</strong>l<br />
Segon Terç <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> agregats a l’artilleria;<br />
130 Mariners <strong>de</strong> la Costa, agregats<br />
a l’artilleria; i 22 sapadors minadors<br />
PREPARANT EL SEGON SETGE<br />
Es va aconseguir munició i<br />
armaments i la guarnició es va<br />
incrementar fins als 5.723 homes<br />
UN GOVERNADOR RESSENTIT<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro havia hagut<br />
d’entregar sense resistència<br />
el Castell <strong>de</strong> Montjuïc<br />
(aquestes eren les da<strong>de</strong>s a 8 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong><br />
1809; l’11 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, un cop acabat<br />
el setge, en quedaven 2.008).<br />
Una altra cosa havia canviat: el Governador<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> era ara Mariano Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro, un personatge controvertit<br />
i que tindria una influència <strong>de</strong>cisiva<br />
en els fets <strong>de</strong>ls mesos següents.<br />
Només unes setmanes abans, Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro havia hagut d’entregar sense<br />
resistència el Castell <strong>de</strong> Montjuïc a<br />
les tropes napoleòniques, un episodi<br />
que el va afectar molt. Abans <strong>de</strong>l segon<br />
setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, dirigia una força <strong>de</strong> l’Exèrcit<br />
<strong>de</strong> Catalunya que havia <strong>de</strong> frenar<br />
en la mesura <strong>de</strong>l possible la divisió <strong>de</strong><br />
Saint-Cyr. Però davant <strong>de</strong>l po<strong>de</strong>r <strong>de</strong> les<br />
tropes franceses, va haver <strong>de</strong> fugir i refugiar-se<br />
a <strong>Girona</strong>. Quan ja era a la ciutat<br />
el van nomenar Governador, i la persona<br />
que ho havia estat fins llavors, Julián<br />
<strong>de</strong> Bolívar, va passar a ser el seu segon.<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro era un home dur<br />
i intransigent, i ho va <strong>de</strong>ixar clar <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l<br />
principi. Malgrat que l’ambient a la ciutat<br />
era relativament optimista <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong>ls dos triomfs que ja s’havien obtingut<br />
contra els napoleònics, el nou Governador<br />
va dictar l’1 d’abril un ban en<br />
el qual, davant la perspectiva d’un<br />
nou setge francès, amenaçava amb la<br />
pena <strong>de</strong> mort per a qualsevol persona<br />
que pronunciés la paraula rendició o<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
PASSA A LA PÀGINA 10 <br />
Sobre aquestes línies, a dalt, un gravat , <strong>de</strong>l segle XIX, que il.lustra un episodi<br />
<strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>; a baix, el ban <strong>de</strong> Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro en el qual<br />
s’amenaçava amb la pena <strong>de</strong> mort a qui pronunciés la paraula rendició.<br />
LITERATURA<br />
De dalt a baix, portada d’una<br />
edició antiga <strong>de</strong> «Gerona»;<br />
Benito Pérez Galdós; i una<br />
il.lustració per a una edició <strong>de</strong><br />
«Gerona» que mostra nens<br />
gironins durant els setges.<br />
La «Gerona»<br />
<strong>de</strong> Pérez Galdós<br />
DIARI DE GIRONA<br />
Gerona, una novel.la que Benito<br />
Pérez Galdós va inscriure dins <strong>de</strong>ls<br />
seus Episodios Nacionales, és <strong>de</strong><br />
llarg l’obra literària més popular relacionada<br />
amb els <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> la ciutat.<br />
De fet, es tracta d’una reconstrucció<br />
<strong>de</strong>l setge <strong>de</strong> 1809 <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
a partir <strong>de</strong> personatges ficticis. En<br />
aquest sentit, Josep Clara apunta<br />
que l’obra <strong>de</strong> Pérez Galdós «no<br />
s’endinsa en la psicologia gironina<br />
perquè no la coneixia, i és essencialment<br />
una novel.la, “en el sentido<br />
<strong>de</strong> que lo ficticio es <strong>de</strong> tal forma<br />
prepon<strong>de</strong>rante que casi se podría<br />
situar la acción en el asedio <strong>de</strong> cualquier<br />
ciudad esforzada, dominada e<br />
inspirada por un general <strong>de</strong> heroísmo<br />
<strong>de</strong> enagenado”», en opinió <strong>de</strong><br />
J.B. Ribas. En qualsevol cas, Gerona,<br />
escrit el 1874, va ajudar a projectar<br />
la mitologia gironina en cercles més<br />
amplis i heterogenis.<br />
Altres obres literàries sobre els<br />
<strong>Setges</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> daten <strong>de</strong> l’època<br />
<strong>de</strong> la Renaixença i el corrent romàntic,<br />
i són escrites en català. Entre els<br />
autors que van tocar aquest tema<br />
hi ha Víctor Gebhardt, Lluís Cutchet,<br />
Joaquim Riera i Bertran i Joan Baptista<br />
Ferrer. També en van escriure<br />
poesies Àngel Guimerà i Fre<strong>de</strong>ric<br />
Soler, Pitarra. Segons aquest darrer,<br />
«la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> Catalunya i l’amor a<br />
Espanya s’uniren en la lluita», a parer<br />
<strong>de</strong> Josep Clara.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
ELS FETS 9<br />
MARC MARTÍ<br />
EL GRAN DIA<br />
DE GIRONA, EN<br />
UN DIORAMA<br />
S’exposa al<br />
Museu d’Història<br />
<strong>de</strong> la Ciutat<br />
<br />
La fotografia <strong>de</strong><br />
l’esquerra mostra<br />
un <strong>de</strong>tall <strong>de</strong>l diorama<br />
<strong>de</strong> grans dimensions<br />
que es<br />
pot veure al Museu<br />
d’Història <strong>de</strong> la<br />
Ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i<br />
que reprodueix l’anomenat<br />
«Gran<br />
Dia <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>», el<br />
19 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong><br />
1809, quan els <strong>de</strong>fensors<br />
<strong>de</strong> la ciutat<br />
van rebutjar un<br />
terrible atac francès.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
10 ELS FETS DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
VE DE LA PÀGINA 8<br />
capitulació: «para atajar qualquiera<br />
maquinación que pudiera haber intentado<br />
el enemigo con introducir en la<br />
Plaza algún perverso: para el caso <strong>de</strong><br />
presentarse los enemigos al frente <strong>de</strong> ella:<br />
impomgo pena <strong>de</strong> la vida executada inmediatament<br />
a qualquiera persona, sea<br />
<strong>de</strong> la clase, grado o condición que fuere,<br />
que tuviese la vileza <strong>de</strong> proferir la voz<br />
<strong>de</strong> rendición o capitulación», <strong>de</strong>ia textualment.<br />
Lluís Maria De Puig argu-<br />
menta que «el missatge tenia probablement<br />
dues intencions més: donar a<br />
conèixer als gironins que per <strong>de</strong>fensar<br />
la ciutat estava disposat a tot, i fer saber<br />
als assetjats quina <strong>de</strong>terminació <strong>de</strong><br />
resistència tenien al seu davant».<br />
El cop d’efecte d’Álvarez <strong>de</strong> Castro no<br />
<strong>de</strong>via impressionar gaire els francesos,<br />
que el 5 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1809 es plantaven<br />
<strong>de</strong> nou a les portes <strong>de</strong> la ciutat, amb una<br />
força <strong>de</strong> 17.000 homes que dirigien els<br />
generals Verdier i Reille, sota el comandament<br />
superior <strong>de</strong>l mateix Saint-<br />
Cyr (més endavant se’n faria càrrec el<br />
mariscal Augereau, duc <strong>de</strong> Castiglione).<br />
Dins <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> els esperaven uns<br />
10.000 efectius, un miler <strong>de</strong>ls quals foren<br />
les vuit companyies <strong>de</strong> voluntaris<br />
allistats a l’anomenada Croada gironina<br />
(dividi<strong>de</strong>s per oficis, inclosos capellans,<br />
frares i gent <strong>de</strong> posició), ajudats<br />
per les dones agrupa<strong>de</strong>s en la companyia<br />
<strong>de</strong> Santa Bàrbara, encarrega<strong>de</strong>s en<br />
principi d’atendre malalts, proporcionar<br />
munició i altres treballs complementaris<br />
a la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat... Tam-<br />
bé hi havia un grup <strong>de</strong> 60 homes anomenats<br />
Companyia <strong>de</strong> la reserva, que<br />
funcionava a les ordres directes <strong>de</strong>l general<br />
i li feia d’escorta. Josep Clara assegura<br />
que «els assetjats van <strong>de</strong>fensarse<br />
amb un coratge enfortit pel fanatisme:<br />
els religiosos prengueren les armes<br />
i <strong>de</strong>fensaren les bretxes com si es tractés<br />
d’una guerra <strong>de</strong> religió».<br />
El pla <strong>de</strong> Verdier consistia en apo<strong>de</strong>rar-se,<br />
primer, <strong>de</strong>l Castell <strong>de</strong> Montjuïc<br />
i, <strong>de</strong>s d’aquest, atacar el sector <strong>de</strong><br />
muralla més proper: la torre Gironella
al sector més elevat, la cortina <strong>de</strong> Sant<br />
Cristòfol, la <strong>de</strong> Manegat, els murs <strong>de</strong> la<br />
part oriental <strong>de</strong> la Seu, el baluard <strong>de</strong><br />
Sarracines i la muralla <strong>de</strong> Santa Llúcia,<br />
al peu <strong>de</strong> la muntanya <strong>de</strong> Montjuïc.<br />
El 19 <strong>de</strong> juny va ser atacada la torre<br />
<strong>de</strong> Sant Lluís, que era l’avançada <strong>de</strong><br />
Montjuïc per la banda nor<strong>de</strong>st; davant<br />
l’atac francès va ser abandonada pels<br />
escassos <strong>de</strong>fensors que la guarnien,<br />
que es refugiaren al castell <strong>de</strong> Montjuïc.<br />
El mateix va passar amb la torre <strong>de</strong> Sant<br />
Narcís. Uns dies més tard també va ser<br />
abandonada la torre <strong>de</strong> Sant Daniel,<br />
una altra avançada <strong>de</strong>l castell.<br />
El 8 <strong>de</strong> juliol, per un <strong>de</strong>scuit d’un artiller,<br />
es va produir un incendi al magatzem<br />
<strong>de</strong> pòlvora <strong>de</strong> la torre <strong>de</strong> Sant<br />
Joan, situat a mitja muntanya <strong>de</strong> Montjuïc,<br />
incendi que va provocar una forta<br />
explosió i l’enrunament <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa.<br />
Tota la guarnició va quedar<br />
morta o ferida; només se salvaren vuit<br />
homes. La <strong>de</strong>strucció d’aquesta torre,<br />
que assegurava la comunicació entre<br />
la ciutat i Montjuïc, va ser una pèrdua<br />
molt important pels es<strong>de</strong>veniment<br />
posteriors. Mentrestant, els francesos<br />
anaven augmentant el nombre <strong>de</strong> bateries<br />
i les seves peces d’artilleria.<br />
El 2 <strong>de</strong> juliol, el comandament francès<br />
va enviar al general Àlvarez un missatge<br />
proposant-li d’entaular negociacions<br />
per aturar la lluita davant <strong>Girona</strong>,<br />
proposta a la que Àlvarez respon -<br />
gué, <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l seu habitatge a la Casa Pastors,<br />
a la plaça <strong>de</strong> la Catedral, que no hi<br />
havia res a tractar i que no li enviés més<br />
missatgers. Segons recull De Puig, «di-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
uen els testimonis que un munt <strong>de</strong> gent<br />
s’aplegà davantla residència d’Álvarez<br />
per pressionar-lo i impedir la negociació<br />
o la rendició. No feia falta».<br />
A partir <strong>de</strong>l 8 <strong>de</strong> juliol, relata Lluís<br />
Maria <strong>de</strong> Puig, «l’atac a Montjuïc fou<br />
brutal. Bombar<strong>de</strong>ig, obertura d’una<br />
gran bretxa i 2.500 soldats preparats i<br />
entrenats es llançaren a la conquesta<br />
<strong>de</strong>l castell. La lluita fou d’una gran duresa<br />
i mortaldat. Però els <strong>de</strong>fensors van<br />
ELS FETS 11<br />
PASSA A LA PÀGINA 13 <br />
LES HEROÏNES DE<br />
SANTA BÀRBARA<br />
Van rebre<br />
diverses<br />
distincions per la<br />
seva entrega<br />
Les dones <strong>de</strong> la<br />
Companyia <strong>de</strong><br />
Santa Bàrbara, formada<br />
per voluntàries<br />
gironines,<br />
eren les encarrega<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> portar<br />
aliments i municions<br />
als que lluitaven<br />
a les muralles<br />
i baluards i<br />
acompanyar o<br />
transportar els ferits<br />
als hospitals.<br />
L’heroïcitat que<br />
van <strong>de</strong>mostrar durant<br />
el setge els<br />
van valer diverses<br />
con<strong>de</strong>coracions, i<br />
en l’actualitat la<br />
ciutat les recorda<br />
amb un mausoleu<br />
a la capella <strong>de</strong><br />
Sant Narcís <strong>de</strong> l’església<br />
<strong>de</strong> Sant Fèlix,<br />
i amb un carrer.<br />
A l’esquerra, el<br />
quadre «Les heroïnes<br />
<strong>de</strong> Santa Bàrbara»,<br />
<strong>de</strong> Ramon<br />
Martí i Alsina, que<br />
s’exposa a la sala<br />
<strong>de</strong> plens <strong>de</strong> la Diputació<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
12 ELS FETS DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
Els uniformes <strong>de</strong>ls atacants i els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
UN EXPERT FRANCÈS INVESTIGA ELS UNIFORMES DE TOTS ELS COMBATENTS A LA CIUTAT<br />
<br />
Marc Morillon és un expert francès que col.labora amb El Baluard i que en la recent Expo Mundial <strong>de</strong> Figures Històriques presentava un completíssim estudi sobre els uniformes<br />
<strong>de</strong> les tropes assetjants a <strong>Girona</strong>. Morillon està enllestint un treball similar amb els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> la ciutat. La seva recerca s’ha editat en làmines. En reproduïm algunes (d’esquerra<br />
a dreta i <strong>de</strong> dalt a baix): l’Estat Major <strong>de</strong> l’Exèrcit napoleònic; artilleria <strong>de</strong> setge; militars <strong>de</strong>l Primer i el Segon Regiment d’Infanteria <strong>de</strong> Línia <strong>de</strong>l Gran Ducat <strong>de</strong> Berg; <strong>de</strong>l Primer i el<br />
Segon Regiment d’Infanteria <strong>de</strong> Línia <strong>de</strong>l Regne <strong>de</strong> Nàpols; <strong>de</strong>l Segon Regiment <strong>de</strong> Caçadors a Cavall <strong>de</strong>l Regne <strong>de</strong> Nàpols; d’un Batalló <strong>de</strong> Grana<strong>de</strong>rs <strong>de</strong> la Guàrdia Reial d’Itàlia;<br />
artilleria <strong>de</strong> setge; <strong>de</strong>l Segon Regiment d’Infanteria <strong>de</strong> Línia <strong>de</strong>l Regne <strong>de</strong> Westfàlia; i una companyia <strong>de</strong> sapadors i minaires <strong>de</strong> la brigada <strong>de</strong> setge <strong>de</strong>l Corps Impérial du Génie.
Un plànol <strong>de</strong>l setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> el <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1809.<br />
aconseguir amb una fermesa extraordinària<br />
rebutjar les escomeses una<br />
rere l’altra. I les hosts <strong>de</strong> Verdier hagueren<br />
d’abandonar l’intent amb una<br />
quantitat esfereïdora <strong>de</strong> baixes. Des <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong> tothom seguia el que passava<br />
a Montjuïc, car el castell era vital per a<br />
la sort <strong>de</strong> la ciutat. Álvarez, l’en<strong>de</strong>mà,<br />
felicità la guarnició <strong>de</strong>l castell i a tots els<br />
gironins, i es cantà un tedèum solemne<br />
a la catedral».<br />
Però els atacs contra Montjuïc van<br />
continuar, i malgrat l’ordre d’Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensar-lo «a toda costa»,<br />
acabà caient en mans franceses el 10<br />
d’agost. Aquesta <strong>de</strong>cepció es va veure<br />
compensada per l’arribada, l’1 <strong>de</strong> setembre,<br />
<strong>de</strong> reforços: el general Blake va<br />
aconseguir enviar-hi el general García<br />
Con<strong>de</strong> amb un comboi <strong>de</strong> queviures i<br />
2.800 soldats, que van ser molt ben rebuts<br />
a la ciutat perquè ja no quedaven<br />
reserves alimentàries i s’havien patit<br />
moltes baixes (encara que no tots els<br />
soldats s’hi van po<strong>de</strong>r quedar per l’escassetat<br />
<strong>de</strong>ls aliments).<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
Tres il.lustracions <strong>de</strong> Joaquim Pla Dalmau que mostren, a l’esquerra, l’Estat Major <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> el novembre <strong>de</strong> 1809; a la<br />
dreta, a dalt, sergents d’Ultònia i <strong>de</strong> la Divisió Duhesme a <strong>Girona</strong>, el 10 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> 1808, abans que comencés la<br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès; i a baix, sometents <strong>de</strong> Catalunya (1808-1809).<br />
VE DE LA PÀGINA 11<br />
L’alegria <strong>de</strong>ls assetjats duraria ben<br />
poc, perquè Saint-Cyr va or<strong>de</strong>nar a Verdier<br />
l’atac <strong>de</strong>finitiu sobre <strong>Girona</strong>. I<br />
aquest atac es va produir el 19 <strong>de</strong> setembre:<br />
«Les tropes franceses –<strong>de</strong>talla<br />
De Puig– feren cap a les bretxes, una i<br />
altra vegada al llarg <strong>de</strong> tot el dia. La lluita<br />
fou tremenda. Els cronistes i testimonis<br />
gironins l’han <strong>de</strong>scrita en termes<br />
d’epopeia. Les bombes, el cos a cos, els<br />
morts apilonats, els ferits... la resistència<br />
fou d’una convicció i una valentia<br />
PASSA A LA PÀGINA 14 <br />
ELS FETS 13<br />
UN ALTRE SETGE<br />
Plànol <strong>de</strong>l setge <strong>de</strong> Roses.<br />
Roses, situació<br />
<strong>de</strong>sesperada<br />
DIARI DE GIRONA<br />
Després que Duhesme hagués<br />
fracassat dues vega<strong>de</strong>s en el seu<br />
intent <strong>de</strong> conquerir <strong>Girona</strong>, el general<br />
francès es trobava en un moment<br />
molt difícil: haver estat rebutjat<br />
dues vega<strong>de</strong>s el col·locava en<br />
una situació que propiciava la<br />
creença que era possible la lluita<br />
contra els francesos, el que va provocar<br />
l'entrada d'un nou exèrcit a<br />
Catalunya, comandat pel mariscal<br />
Saint-Cyr, per la frontera <strong>de</strong> la Jonquera.<br />
D’entrada, va atacar i va conquerir,<br />
<strong>de</strong>sprés d’un setge <strong>de</strong> més o<br />
menys un mes, la plaça <strong>de</strong> Roses, el<br />
que va fer que disposés d'un bon<br />
port per al proveïment <strong>de</strong>l seu exèrcit,<br />
alhora que no <strong>de</strong>ixava darrere<br />
seu, en el seu avenç cap a Barcelona,<br />
cap plaça forta en mans <strong>de</strong>ls<br />
seus enemics.<br />
Després d'una aferrissada <strong>de</strong>fensa,<br />
les tropes franceses s'apo<strong>de</strong>raren<br />
<strong>de</strong>l fort <strong>de</strong> la Trinitat i <strong>de</strong> la vila<br />
el 6 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1808.<br />
El 5 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, <strong>de</strong>sprés d’una<br />
reunió <strong>de</strong>l Governador, Pedro O’Daly,<br />
amb tots els comandaments <strong>de</strong><br />
la guarnició, van redactar un document<br />
en el qual quedava acreditada<br />
la greu situació que patia la localitat:<br />
«Se expuso el <strong>de</strong>plorable estado<br />
<strong>de</strong> sus obras reducidas a un<br />
montón <strong>de</strong> escombros por más <strong>de</strong><br />
ocho mil granadas reales, y bombas<br />
que han caído en ella <strong>de</strong>s<strong>de</strong> el día<br />
diez y nueve <strong>de</strong> noviembre (...); la<br />
falta <strong>de</strong> municiones pues <strong>de</strong> pólvora<br />
sólo existen cuarenta quintales;<br />
(...) la notable incomodidad <strong>de</strong> los<br />
heridos y enfermos, pasando ya <strong>de</strong><br />
ciento ochenta entre ambas clases,<br />
sin tener remedios, ni facultativos<br />
para aten<strong>de</strong>r a su curación; no tener<br />
la menor noticia <strong>de</strong> socorro, ni saber<br />
nada <strong>de</strong> las posiciones que ocupa<br />
nuestro ejército por no haber tenido<br />
la menor comunicación con los<br />
ingleses, ni aun con los barcos <strong>de</strong> la<br />
costa, <strong>de</strong>s<strong>de</strong> que el enemigo puso<br />
artillería en la villa e impidió que se<br />
aproxime lancha alguna a la playa,<br />
<strong>de</strong>lante <strong>de</strong> la Plaza; hallarnos faltos<br />
<strong>de</strong> víveres, particularmemnte <strong>de</strong><br />
vino y toda clase <strong>de</strong> carne, que no<br />
hay ni <strong>de</strong> salada, ni <strong>de</strong> fresca ni aún<br />
para los enfermos. En vista <strong>de</strong> lo expuesto,<br />
se trató <strong>de</strong> proponer al general<br />
francés los medios <strong>de</strong> conseguir<br />
una honrosa capitulación».<br />
L’en<strong>de</strong>mà al matí, la guarnició<br />
abandonava Roses i les tropes franceses<br />
li retien honors.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
14 ELS FETS DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
UNA SITUACIÓ<br />
INSOSTENIBLE<br />
La guerra,<br />
la gana i les<br />
malalties van<br />
<strong>de</strong>lmar la<br />
població<br />
La intensitat<br />
<strong>de</strong>ls atacs francesos<br />
i la manca d’aliments<br />
i <strong>de</strong> mesures<br />
higièniques<br />
van disparar la xifra<br />
<strong>de</strong> morts, ferits<br />
i malalts a <strong>Girona</strong><br />
en els últims mesos<br />
<strong>de</strong>l setge. La<br />
Catedral era usada<br />
com a hospital,<br />
però va arribar a<br />
quedar <strong>de</strong>sbordada<br />
(a la dreta, a<br />
dalt, una il.lustració<br />
per a una edició<br />
<strong>de</strong> 1883 <strong>de</strong><br />
Gerona, <strong>de</strong> Benito<br />
érez Galdós, mostra<br />
l’escena). Tots<br />
aquests motius<br />
van afavorir que<br />
les autoritats locals,<br />
un cop incapacitat<br />
Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro, acceptessin<br />
la rendició (a<br />
baix, el document<br />
<strong>de</strong> la capitulació<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong>).<br />
MEMÒRIA HISTÒRICA<br />
MARC MARTÍ<br />
Vestuari <strong>de</strong> l’època <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong>.<br />
El museu que no va<br />
arribar a ser<br />
L’any 1943, José Álvarez Sáenz<br />
<strong>de</strong> Buruaga, director <strong>de</strong>l Museu Provincial<br />
d’Arqueologia, llençava la<br />
i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> constituir un museu monogràfic<br />
<strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> la Guerra <strong>de</strong>l<br />
Francès. «Gerona, la heroica ciudad<br />
<strong>de</strong> los sitios, <strong>de</strong>be crear, para íntimo<br />
goce y enseñanza <strong>de</strong> todos, un museo<br />
en el que se expongan orgullosas<br />
las reliquias <strong>de</strong> momentos inolvidables».<br />
Com explica Josep Clara,<br />
«la base <strong>de</strong>l fons existia en el mateix<br />
museu que ell dirgia –eren objectes<br />
que ja s’exposaven al públic<br />
<strong>de</strong> manera dispersa a les sales <strong>de</strong><br />
Sant Pere <strong>de</strong> Galligans– i el funcionari<br />
prometia l’ajuda professional i<br />
patriòtica que requeria la i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> situar-los<br />
en un marc més idoni».<br />
Però no se’n va fer gaire res fins<br />
que el 1959, coincidint amb el cent<br />
cinquantè aniversari <strong>de</strong> la Guerra<br />
<strong>de</strong>l Francès, es va muntar una exposició<br />
commemorativa en un edifici<br />
<strong>de</strong>l carrer <strong>de</strong> la Força, amb un catàleg<br />
ampli i ric <strong>de</strong> peces, <strong>de</strong> procedència<br />
molt diversa. L’exposició es<br />
va tancar un cop acabada la commemoració,<br />
i part <strong>de</strong>l material que no<br />
va haver <strong>de</strong> ser retornat a particulars<br />
i institucions va donar peu a la<br />
constitució d’un petit museu d’història<br />
<strong>de</strong> la ciutat, centrat sobretot<br />
en els setges napoleònics. Aquest<br />
museu s’estaria un temps en el mateix<br />
pis <strong>de</strong>l carrer <strong>de</strong> la Força, i posteriorment<br />
va passar a les Serracines,<br />
amb un caire encara més mo<strong>de</strong>st.<br />
Part <strong>de</strong>l material que integrava el<br />
fons d’aquell museu es pot contemplar<br />
ara a la sala <strong>de</strong>dicada a la Guerra<br />
<strong>de</strong>l Francès que hi ha al Museu<br />
d’Història <strong>de</strong> la ciutat.<br />
MARC MARTÍ<br />
Armament i la ban<strong>de</strong>ra d’Ultònia.<br />
VE DE LA PÀGINA 13<br />
extremes». Fins i tot un petit grup <strong>de</strong><br />
soldats francesos va aconseguir infiltrar-se,<br />
per Alemanys, fins a la plaça<br />
<strong>de</strong>ls Lledoners, però van ser rebutjats.<br />
Al final <strong>de</strong> la jornada, <strong>Girona</strong> continuava<br />
en mans <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>fensors, que havien<br />
patit 72 baixes i una cinquantena<br />
<strong>de</strong> ferits, per més <strong>de</strong> 600 morts francesos.<br />
Josep Clara recull un poema que<br />
va ser publicat només dos dies <strong>de</strong>sprés<br />
d’aquells fets: «Venciste, fiel Gerona<br />
(¡qué memoria! / Al francés orgulloso;<br />
le has pisado: / Llenóte tu valor <strong>de</strong> honor<br />
y gloria, / Y por ti todo nuestro Principado.<br />
/ ¡Qué recuerdos hará <strong>de</strong> ti la<br />
historia! / ¡Cómo será tu nombre eternizado!<br />
Dirán los <strong>de</strong>scendientes con<br />
ventura: Gerona dio a los galos sepultura».<br />
No va ser l’única conseqüència,<br />
aquest poema, <strong>de</strong>ls fets <strong>de</strong>l 19 <strong>de</strong> setembre<br />
<strong>de</strong> 1809. Els responsables <strong>de</strong> l’Exèrcit<br />
francès van <strong>de</strong>cidir estrènyer<br />
encara més el setge, confiats que la<br />
manca d’aliments, les malalties i la<br />
<strong>de</strong>sesperació acabarien amb la resistència<br />
gironina. A la ciutat, per la seva<br />
part, l’optimisme per aquell triomf els<br />
va fer pensar que arribarien més reforços<br />
i més subministraments. Però no<br />
va ser així. A l’octubre, el mariscal<br />
Pierre Augereau substituia Saint-Cyr al<br />
capdavant <strong>de</strong> les tropes franceses, i aplicava<br />
una política d’atacs sistemàtics per<br />
afeblir encara més les <strong>de</strong>fenses i la moral<br />
<strong>de</strong>ls assetjats. Augereau havia proposat<br />
<strong>de</strong> nou la rendició a Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro, però aquest s’hi havia negat. Començava<br />
l’etapa més dura <strong>de</strong>l setge. Seguint<br />
De Puig, «la ciutat entrà llavors en<br />
una situació d’ensorrament en tots els<br />
sentits. Álvarez, imbuït d’una obsessió<br />
per resistir o morir, sense consi<strong>de</strong>rar<br />
CANVI<br />
A l’octubre el mariscal Pierre<br />
Augereau substituïa Saint-Cyr al<br />
capdavant <strong>de</strong> les tropes franceses<br />
BALANÇ<br />
4.300 homes <strong>de</strong> la guarnició van<br />
sortir presoners cap a França i 1.600<br />
més es trobaven als hospitals<br />
cap altra alternativa que hagués pogut<br />
evitar o alleugerir la mortaldat espantosa<br />
que s’anava produint, volia emular<br />
Palafox a Saragossa. El clergat, que<br />
s’ho jugava tot contra els francesos, ho<br />
tenia tot a perdre si entraven els assetjadors,<br />
segons pensava, amb el règim<br />
emanat <strong>de</strong> la revolució. I la població era<br />
sensible als diferents impusos que li arribaven:<br />
al <strong>de</strong>ls militars, que volien<br />
resistir; al <strong>de</strong>ls frares i capellans, que els<br />
animaven en nom <strong>de</strong> Déu; i al pànic a<br />
una sort més negra encara que la que<br />
estaven vivint, és a dir, a ser passats per<br />
les armes, fets presoners i exiliats o a engreixar<br />
les tropes franceses».<br />
Durant aquelles setmanes va anar<br />
augmentant el nombre <strong>de</strong> víctimes, els<br />
hospitals eren plens i la mancança<br />
d’aliments començava a fer-se <strong>de</strong>sesperada.<br />
Però Álvarez, entossudit a no<br />
rendir-se, va donar l’ordre fins i tot <strong>de</strong><br />
disparar contra qualsevol <strong>de</strong>fensor<br />
que abadonés la primera línia. De<br />
Puig apunta en aquest sentit que «quan<br />
algú li <strong>de</strong>ia com pensava acabar amb<br />
aquella situació, responia que “en el cementerio”,<br />
i quan la guarnició plantejà<br />
que no hi havia aliments, contestà:<br />
“que se mueran <strong>de</strong> hambre”».<br />
La situació es va continuar <strong>de</strong>terio-
Un gravat francès mostra <strong>Girona</strong> durant l’etapa <strong>de</strong> la dominació napoleònica.<br />
rant. A cada nova oferta <strong>de</strong> capitulació<br />
<strong>de</strong>ls francesos, Álvarez responia amb<br />
un no. Els assetjants incrementaven els<br />
bombar<strong>de</strong>jos. S’havien acabat les medicines<br />
i els aliments, i la població va<br />
arribar a menjar carn podrida i rates.<br />
Apareixien malalties com la dissenteria<br />
i l’escorbut, fins que el mateix Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro també va caure malalt,<br />
<strong>de</strong>lirant, i se’l va haver d’apartar <strong>de</strong>l càrrec.<br />
El coronel Haro, un <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>fensors<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, va resumir la situació dient<br />
que «Álvarez <strong>de</strong>bió haber salido con la<br />
guarnición, abandonando una plaza<br />
que era incapaz <strong>de</strong> <strong>de</strong>fen<strong>de</strong>rse, pero se<br />
obstinó en continuar la <strong>de</strong>fensa, acabó<br />
con el vecindario, se murió la tropa, a<br />
él mismo le costó la vida su tenacidad<br />
y se perdió la plaza».<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro va ser substituït per<br />
Julián <strong>de</strong> Bolívar, que <strong>de</strong> seguida va<br />
convocar la Junta <strong>de</strong> Defensa per estudiar<br />
una possible capitulació. I <strong>de</strong>sprés<br />
d’intensos <strong>de</strong>bats i davant <strong>de</strong>ls te-<br />
mors d’una part <strong>de</strong> la població, finalment<br />
la ciutat va acceptar caure en<br />
mans <strong>de</strong> les tropes napoleòniques.<br />
Era el 10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre. El setge havia<br />
durat més <strong>de</strong> nou mesos.<br />
L’entrega <strong>de</strong> les armes<br />
L’en<strong>de</strong>mà, 11 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, es van reunir<br />
les tropes que havien <strong>de</strong>fensat <strong>Girona</strong><br />
i les que guarnien els forts <strong>de</strong> Les<br />
Pedreres, sota les ordres <strong>de</strong>l coronel<br />
Laiglésia <strong>de</strong>l regiment <strong>de</strong> Borbó, a la<br />
plaça <strong>de</strong> les Cols. A les 9 <strong>de</strong>l matí emprengueren<br />
la marxa cap a les línies<br />
franceses i sortiren <strong>de</strong> la ciutat per la<br />
porta <strong>de</strong> l’Areny. L’exèrcit napoleònic<br />
estava format en parada al llarg <strong>de</strong>l baluard<br />
<strong>de</strong> Sant Francesc i per la part exterior<br />
<strong>de</strong> la muralla <strong>de</strong>l Mercadal, arran<br />
<strong>de</strong>l camí <strong>de</strong> Sarrià. Els <strong>de</strong>fensors gironins,<br />
en passar davant les tropes<br />
forma<strong>de</strong>s, lliuraven les armes damunt<br />
el glacis <strong>de</strong>l baluard, tal com s’havia<br />
acordat en els termes <strong>de</strong> capitulació.<br />
Uns 4.300 homes <strong>de</strong> la guarnició van<br />
sortir presoners cap a França, mentre<br />
uns 1.600 més es trobaven als hospitals.<br />
Els ocupants francesos es varen trobar<br />
una <strong>Girona</strong> que havia perdut la meitat<br />
<strong>de</strong>ls seus habitants (uns 4.600 el 1812<br />
contra 8.743 a començaments <strong>de</strong> 1809),<br />
i una <strong>de</strong>strucció urbana consi<strong>de</strong>rable:<br />
242 cases totalmente <strong>de</strong>struï<strong>de</strong>s<br />
(111 dins la ciutat i 131 en els ravals),<br />
48 parcialment en<strong>de</strong>rroca<strong>de</strong>s (35 a la<br />
ciutat i 13 en els ravals) i 104 cases <strong>de</strong>shabita<strong>de</strong>s<br />
(Ramon Alberch).<br />
Tomàs Puig, que ja ho era <strong>de</strong> Figue -<br />
res, va ser nomenat corregidor <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
i es va establir un nou Ajuntament<br />
que va jurar fi<strong>de</strong>litat a Josep Napoleó.<br />
Es van prduir conflictes entre els veïns<br />
i els soldats i oficials francesos que s’allotjaven<br />
a les seves cases. Però es va<br />
restablir el subministrament d’aliments<br />
i medicines i això va anar asserenant<br />
els ànims. El 21 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro, encara malalt, va ser<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
traslladat a Montpeller. Però el mateix<br />
Napoleó va or<strong>de</strong>nar que fos retornat a<br />
Barcelona, perquè el volia jutjar per escarmentar<br />
els militars espanyols que no<br />
juressin fi<strong>de</strong>litat a Josep Napoleó. Durant<br />
el viatge, l’estat <strong>de</strong> salut <strong>de</strong> l’ex-<br />
Governador <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> es va agreujar i<br />
va morir al Castell <strong>de</strong> Figueres, encara<br />
que durat molt temps es va fer córrer<br />
la brama que havia estat torturat o<br />
enverinat pels francesos.<br />
«Com a fet diferencial d’altres situacions<br />
bèl.liques –escriu Josep Clara–,<br />
la proesa <strong>de</strong>ls gironins en la <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> la ciutat fou obra, realment, <strong>de</strong> tots<br />
els estaments i classes, però sobretot <strong>de</strong>l<br />
poble menut, el qual, fanatitzat pel clergat,<br />
pagà més que ningú les conseqüències<br />
<strong>de</strong> la penúria i la ruïna».<br />
Convertida en capital <strong>de</strong> corregiment<br />
i <strong>de</strong>sprés en capital <strong>de</strong>l Departament<br />
<strong>de</strong>l Ter, <strong>Girona</strong> va continuar annexada<br />
a França fins a la sortida <strong>de</strong>ls<br />
napoleònics, el març <strong>de</strong> 1814.<br />
ELS FETS 15<br />
50<br />
ANYS DESPRÉS<br />
Supervivents<br />
<strong>de</strong>ls setges<br />
Un grup <strong>de</strong> supervivents<br />
<strong>de</strong>ls<br />
setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
van ser fotografiats<br />
50 anys <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong> la sortida<br />
<strong>de</strong> les tropes franceses<br />
<strong>de</strong> la ciutat.<br />
La imatge és exposada<br />
al Museu<br />
d’Història <strong>de</strong> la<br />
Ciutat.
16 ELS PROTAGONISTES<br />
DESTACATS MILITARS ESPANYOLS I<br />
FRANCESOS ES VAN ENFRONTAR EN ELS<br />
SETGES DE GIRONA I VAN POSAR A PROVA<br />
L’AUDÀCIA, EL VALOR I LA RESISTÈNCIA DE LES<br />
TROPES QUE TENIEN A LES SEVES ORDRES.<br />
Només hi<br />
faltava Napoleó<br />
DdG GIRONA<br />
Expliquen les cròniques que en<br />
alguns <strong>de</strong>ls moments més intensos<br />
<strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> 1808<br />
i 1809 hi va haver qui va assegurar<br />
haver vist el mateix Napoleó Bonaparte,<br />
l’Emperador <strong>de</strong> França, a<br />
la ciutat, donant ordres a les tropes<br />
franceses. Els historiadors han<br />
<strong>de</strong>smentit rotundament a questa<br />
presència, encara que <strong>de</strong> fet sí<br />
que Napoleó es feia notar, a <strong>Girona</strong>,<br />
i <strong>de</strong> manera molt important: al<br />
cap i a la fi, van ser els seus plans<br />
<strong>de</strong> conquesta d’Espanya els que<br />
van provocar tot el que hi va passar<br />
a principis <strong>de</strong>l segle XIX.<br />
Si bé Napoleó, per tant, movia<br />
en la distància els fils <strong>de</strong>l que passava,<br />
a <strong>Girona</strong> van ser altres persones<br />
les que van assumir el paper<br />
protagonista. Certament que ho<br />
van ser tots i cadascun <strong>de</strong>ls combatents<br />
en tots dos bàndols, encara<br />
que és especialment remarcable la<br />
resistència que van oferir les tropes<br />
i la ciutadania <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, assetja<strong>de</strong>s<br />
durant setmanes i mesos<br />
i malgrat això sense <strong>de</strong>ixar <strong>de</strong> lluitar.<br />
Però els seus noms no han passat<br />
als llibres d’història. Ja acostuma<br />
a passar, això.<br />
Sí que ho han fet, en canvi, els<br />
<strong>de</strong>ls comandaments que dirigien<br />
aquestes tropes, i entre ells hi ha<br />
personatges molt <strong>de</strong>stacats. El<br />
controvertit Mariano Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro té una especial significació<br />
a <strong>Girona</strong>, pel que va implicar la<br />
seva tossu<strong>de</strong>ria a no voler-se rendir,<br />
pe rò n’hi ha més (Augereau,<br />
Saint-Cyr, Bolívar, Fournàs, O’Donnell...).<br />
Pere Masferrer, <strong>de</strong> l’Associació<br />
El Baluard Centre d’Estudis<br />
Històrics, ha reproduït les biografies<br />
d’alguns d’ells (en les pàgines<br />
que segueixen) a partir <strong>de</strong>ls textos<br />
que va escriure Emili Grahit en el<br />
volum XIII <strong>de</strong>ls Annals <strong>de</strong> l’Institut<br />
d’Estudis Giornins.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
«Napoleó creuant els Alps», <strong>de</strong> Jacques Louis David (1800).
ELS DEFENSORS Assetjat<br />
EN LA IL·LUSTRACIÓ<br />
GRAN, OBRA DE<br />
MICHEL SÁEZ, UN<br />
FUSILER DEL 2N<br />
BATALLÓ DE<br />
VOLUNTARIS DE<br />
BARCELONA (1808)<br />
(LES IL·LUSTRACIONS<br />
DE BOLÍVAR,<br />
FOURNÀS, IBÁÑEZ Y<br />
CALDAGUÉS SÓN DE<br />
FÈLIX XUNCLÀ I VAN<br />
SER PUBLICADES AL<br />
BUTLLETÍ D´«EL<br />
BALUARD» EL 1999)<br />
MARIANO ÁLVAREZ DE CASTRO<br />
Governador Militar <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant el setge <strong>de</strong> 1809<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro –el nom complet <strong>de</strong>l qual era Mariano José Manuel Bernardo<br />
Álvarez Bermú<strong>de</strong>z <strong>de</strong> Castro y López Aparicio– (Burgo <strong>de</strong> Osma, 1749 - Figueres,<br />
1810) va ser el militar espanyol que encapçalà la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
durant el setge <strong>de</strong> 1809, en la Guerra <strong>de</strong>l Francès.<br />
Havent ingressat <strong>de</strong> jove a l'exèrcit, participà amb el grau d'oficial al setge <strong>de</strong> Gibraltar<br />
<strong>de</strong> 1787. Més endavant, prengué part activa a la Guerra Gran o Guerra <strong>de</strong> la Convenció.<br />
Al 1808, amb el grau <strong>de</strong> brigadier, fou el governador militar <strong>de</strong>l castell <strong>de</strong> Montjuïc, a<br />
Barcelona. En un principi, Álvarez es negà a rendir la fortalesa, però el capità general<br />
<strong>de</strong> Catalunya l'obligà a una rendició que marcà el seu comportament posterior. Un cop<br />
rendí Montjuïc, fugí <strong>de</strong> Barcelona i s'uní a les forces que lluitaven contra els exèrcits<br />
napoleònics que ocupaven Espanya.<br />
Al 1809 fou nomenat governador militar <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i se li encarregà la seva<br />
<strong>de</strong>fensa enfront les tropes franceses. La ciutat ja havia patit un atac i un setge fallit<br />
l'any anterior, el primer al juny i el segon al juliol. Álvarez assumí la tasca <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensar<br />
la plaça fins al final, <strong>de</strong>scartant tota possible rendició. Pretenia <strong>de</strong> recuperar el seu<br />
honor perdut en la humiliant capitulació forçada <strong>de</strong>l castell <strong>de</strong> Montjuïc <strong>de</strong> Barcelona.<br />
El mes <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1809 els francesos començaren el tercer i darrer setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Álvarez tenia al seu càrrec una ciutat mal preparada, amb unes <strong>de</strong>fenses en mal estat<br />
i envelli<strong>de</strong>s, a més <strong>de</strong> disposar <strong>de</strong> pocs homes per a la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. Al seu davant,<br />
el general Laurent Gouvion Saint-Cyr i 18.000 homes ben equipats emprengueren<br />
un setge ferotge que durà set mesos. Álvarez, tot i l'escassetat d'armes, municions<br />
i proveïments, prohibí en un ban qualsevol intent <strong>de</strong> capitulació, sota pena <strong>de</strong><br />
mort. Igualment, rebutjà tot parlamentari que els exèrcits francesos enviessin.<br />
A començament <strong>de</strong>l mes <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, en plena agonia d'una ciutat afamada i exhausta,<br />
Álvarez emmalaltí i el militar Julián <strong>de</strong> Bolívar prengué el comandament <strong>de</strong> la<br />
plaça; al cap <strong>de</strong> pocs dies, el 10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, <strong>Girona</strong> capitulava. Álvarez i la resta <strong>de</strong><br />
militars presoners <strong>de</strong>ls francesos foren traslladats al captiveri provisional <strong>de</strong> Perpinyà.<br />
Tanmateix, la mala salut d'Álvarez féu que aquest morís el 22 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1810 al<br />
castell <strong>de</strong> Sant Ferran <strong>de</strong> la ciutat <strong>de</strong> Figueres. Immediatament, es difongué la notícia<br />
que els francesos havien enverinat el general o causat la seva mort a partir <strong>de</strong> maltractaments.<br />
Actualment, es creu que la mateixa malaltia d'Álvarez acabà amb la seva<br />
vida.<br />
JULIÁN MANUEL DE BOLÍVAR Y ELORDUI<br />
Coronel, Tinent <strong>de</strong> Rei i Presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> la Junta Governantiva <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
ELS PROTAGONISTES 17<br />
BLAS DE FOURNÀS<br />
Tinent coronel <strong>de</strong> l’Exèrcit espanyol, <strong>de</strong>stinat a <strong>Girona</strong> durant el setge <strong>de</strong><br />
1809 i autor <strong>de</strong>l llibre «<strong>Diari</strong>o <strong>de</strong>l ataque y <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la plaza <strong>de</strong> Gerona<br />
en su último sitio, año <strong>de</strong> 1809»<br />
Don Blas <strong>de</strong> Fournàs, un <strong>de</strong>ls principals<br />
<strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> el 1809, va néixer a<br />
Narbona (França), el 3 d’octubre <strong>de</strong> 1761.<br />
Els seus pare foren el Baró <strong>de</strong> Frabesau i<br />
Gabriela Josefina Garchac, <strong>de</strong> la més distingida<br />
noblesa francesa. En un principi la<br />
família va voler que es <strong>de</strong>diqués a la<br />
carrera eclesiàstica, per la qual cosa va<br />
entrar al seminari <strong>de</strong> la seva ciutat natal<br />
per cursar-hi els corresponents estudis<br />
<strong>de</strong> filosofia i teologia; però la mort <strong>de</strong>l<br />
seu germà gran va fer canviar <strong>de</strong> parer el<br />
seu pare, fent-lo ingressar al Col·legi Militar<br />
<strong>de</strong> Sant Estanislau, on aviat se’l va conèixer<br />
per la seva aplicació i aprofitament,<br />
la qual cosa el va fer mereixedor<br />
d’una plaça <strong>de</strong> ca<strong>de</strong>t en el regiment <strong>de</strong><br />
Flan<strong>de</strong>s; va ascendir per antiguitat a subtinent<br />
el 31 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1785 i a tinent<br />
l’1 d’abril <strong>de</strong> 1788 obtenint, a més, el<br />
1791, el <strong>de</strong>spatx d’ajudant major <strong>de</strong> l’esmentat<br />
regiment. Quan va esclatar la revolució<br />
francesa, el seu origen <strong>de</strong> la noblesa el va fer sospitós als ulls <strong>de</strong>ls revolucionaris,<br />
per la qual cosa fou apartat <strong>de</strong>l servei. Va fugir a Coblensa, on es va unir<br />
a l’exèrcit <strong>de</strong>ls prínceps, germans <strong>de</strong>l rei, i el 13 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1793 es va allistar a la<br />
setena companyia <strong>de</strong> caçadors nobles que formaven part <strong>de</strong> les tropes <strong>de</strong> Condé,<br />
distingint-se notablement sota el comandament <strong>de</strong> Wurmsert.<br />
Un cop dissolt l’exèrcit <strong>de</strong>ls aliats, va passar a Itàlia i arribant-li la notícia que els<br />
espanyols encara estaven en guerra amb la república, es va embarcar cap a Barcelona,<br />
entrant al servei d’Espanya l’1 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1794, servint <strong>de</strong> voluntari a la legió<br />
Reial <strong>de</strong>ls Pirineus, comandada pel Marquès <strong>de</strong> S. Simón, obtenint als tres mesos<br />
el lloc <strong>de</strong> tinent. El 1798 fou nomenant Ajudant major <strong>de</strong>l regiment Borbó, i el<br />
1801 mestre <strong>de</strong> ca<strong>de</strong>ts amb l’encàrrec especial d’ensenyar la tàctica mo<strong>de</strong>rna.<br />
Quan va esclatar l’aixecament contra els francesos, es trobava a Mallorca, d’on va<br />
passar a Catalunya, sent <strong>de</strong>stinat a l’avantguarda, mantenint a la línia <strong>de</strong>l Fluvià<br />
diverses accions, sorprenent diversos combois i fent molts presoners. Va entrar a<br />
<strong>Girona</strong> al principi <strong>de</strong>l setge <strong>de</strong> 1809, amb el grau <strong>de</strong> tinent coronel.<br />
A la rendició <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, havent arribat al càrrec <strong>de</strong> Brigadier, va passar a França<br />
com a presoner <strong>de</strong> guerra, i en aquesta situació fou elevat a Mariscal <strong>de</strong> Camp el 3<br />
<strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1810. Diverses vega<strong>de</strong>s va intentar <strong>de</strong> fugar-se, i ho va aconseguir a<br />
principis <strong>de</strong> 1814. Es va incorporar amb l’avantguarda austríaca, tot i haver-se<br />
trencat un braç. Passant per Suïssa, Alemanya i Anglaterra, es va traslladar a Espanya,<br />
sent <strong>de</strong>stinat a la caserna a Mallorca, on s’hi va quedar fins el 6 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong><br />
1816, quan fou nomenat Cap <strong>de</strong> Plana Major <strong>de</strong> l’exèrcit expedicionari d’Amèrica,<br />
substituint el General O’Donnell quan calia.<br />
Quan va esclatar el moviment revolucionari, no va voler-s’hi adherir, per la qual<br />
cosa fou empresonat, encara que aviat va recuperar la llibertat i se’l va <strong>de</strong>stinar a<br />
Catalunya; però fou <strong>de</strong>portat a França fins que el 1822 va tornar encara que com<br />
a presoner a Maó. El 1823 fou nomenat Governador <strong>de</strong> Tarragona; l’1 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong><br />
1824 fou nomenat Tinent General; el 9 d’agost, General <strong>de</strong> la Guàrdia Reial d’infanteria,<br />
el juliol <strong>de</strong> 1825 Capità General <strong>de</strong> Granada i el 30 <strong>de</strong>l mateix mes fou<br />
traslladat a Guipúscoa, on hi va estar com a comandant fins el 1830, quan va passar<br />
a Saragossa, amb el càrrec <strong>de</strong> Capità General d’Aragó, fins el 1832.<br />
Quan va cessar en aquest comandament va continuar residint a la mateixa ciutat,<br />
exercint els càrrecs <strong>de</strong> director <strong>de</strong> la Sociedad Económica <strong>de</strong> Amigos <strong>de</strong>l país, i <strong>de</strong><br />
presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> la Real Aca<strong>de</strong>mia <strong>de</strong> Bellas Artes <strong>de</strong> San Luis. Va <strong>de</strong>dicar també els<br />
seus darrers anys a escriure el <strong>Diari</strong>o <strong>de</strong>l ataque y <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la plaza <strong>de</strong> Gerona<br />
en su último sitio, año <strong>de</strong> 1809 i a reunir documents <strong>de</strong>l mateix o que havien<br />
<strong>de</strong> servir-li d’il·lustració. Va morir el 20 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> 1845 als 83 anys.<br />
La seva carrera militar comença com a ca<strong>de</strong>t el 1764; ascen<strong>de</strong>ix a alferes el 1766 i a capità el 1789, fins a coronel el 1795. A finals<br />
<strong>de</strong> 1807 <strong>de</strong>mana a sa majestat el rei po<strong>de</strong>r-se retirar a Bilbao, però el 19 <strong>de</strong> març <strong>de</strong> 1808 és nomenat Tinent <strong>de</strong> Rei <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
El coronel Bolívar, que en aquell moment era Capità <strong>de</strong>ls Esquadrons Lleugers a la Brigada <strong>de</strong> Carrabiners, va entrar a formar part<br />
<strong>de</strong> l’Estat Major <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> amb aquest nomenament.<br />
Sempre s’ha exagerat el comportament i heroisme d’Álvarez <strong>de</strong> Castro i aquest fet ha limitat l’opinió i el record <strong>de</strong>l militar que va ser<br />
presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> la Junta Govern <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> en els dos primers setges: Julián <strong>de</strong> Bolívar, un home molt més pon<strong>de</strong>rat i menys impulsiu, tenaç<br />
i sempre amb serenitat, que va portar les regnes <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> en els dies més crucials <strong>de</strong>l principi i fi <strong>de</strong> la batalla.<br />
El dia 5 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808, per aclamació <strong>de</strong>l poble gironí , se’l nomenà Governador Militar interí.<br />
Sota el seu comandament, els tres-cents soldats <strong>de</strong>l Regiment Ultònia que es trobaven a la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> van refusar les forces <strong>de</strong>l<br />
General Duhesme i l’obligaren a retirar-se. El dia 20 <strong>de</strong> juny, un mes més tard, va tenir lloc el segon atac <strong>de</strong> Duhesme i <strong>de</strong> nou una nova<br />
victòria gironina. <strong>Girona</strong> havia superat amb els pocs homes i recursos <strong>de</strong>l Regiment Ultònia els dos primers setges i havia augmentat el<br />
seu títol <strong>de</strong> ciutat Immortal amb legítim orgull.<br />
Amb aquestes gestes que<strong>de</strong>n acredita<strong>de</strong>s les dots d’insigne militar, però a més, i per mitjà <strong>de</strong> les Juntes Governatives i Econòmiques<br />
–que <strong>de</strong> bona manera presidia–, la seva acció s’estén per tota la ciutat i província i amb sàvies providències és l’ànima que sense grans<br />
mitjans repara i enrobusteix les fortificacions i organitza la fabricació d’estris bèl·lics; or<strong>de</strong>na el front marítim legislant sobre la navegació<br />
en cors i <strong>de</strong> cabotatge; disposa l’encunyació <strong>de</strong> moneda, regula la provisió, dicta mesures sobre sanitat i ordre públic, etc.<br />
El protagonisme <strong>de</strong> Julián <strong>de</strong> Bolívar reapareix al final <strong>de</strong> la Guerra, quan se li va encarregar que fos ell qui gestionés la capitulació <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
en aquelles hores tràgiques.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
18 ELS PROTAGONISTES DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
ENRIQUE O'DONNELL<br />
Coronel <strong>de</strong>l Regiment Ultònia i comte <strong>de</strong> la Bisbal<br />
<br />
Descen<strong>de</strong>nt d’una antiga família irlan<strong>de</strong>sa, Enrique O’Donnell<br />
va néixer a Andalusia l’any 1779. Des <strong>de</strong> l’edat <strong>de</strong>ls quinze anys<br />
es va <strong>de</strong>dicar a la carrera d’armes. Va prendre part en la guerra<br />
contra França, presentant-se en algunes <strong>de</strong> les operacions que varen<br />
tenir lloc al Rosselló i a l’Empordà.<br />
Quan va esclatar la Guerra <strong>de</strong>l Francès, O’Donnell es trobava <strong>de</strong><br />
guarnició a <strong>Girona</strong> com a sergent en cap <strong>de</strong>l Regiment Ultònia i<br />
formava part <strong>de</strong> la Junta constituïda <strong>de</strong> la ciutat quan aquesta es<br />
va aixecar contra la dominació francesa. O’Donnell es va distingir<br />
en la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la plaça en l’atac i el setge que es van succeir el<br />
1808 i lloaren tant el seu valor com el coratge mostrat en l’atac<br />
contra les posicions <strong>de</strong> l’enemic a Montjuïc, quan la guarnició i les<br />
forces <strong>de</strong>l comte Caldagues van fer aixecar el setge.<br />
O’Donnell va contribuir molt a organitzar la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i<br />
quan va començar el setge <strong>de</strong> 1809 era el coronel <strong>de</strong>l Regiment<br />
Ultònia. Es va distingir d’una manera molt notable en els primers<br />
combats que es van patir en prendre a les forces enemigues les<br />
posicions per als atacs contra la plaça. Va prendre part activa en<br />
l’organització <strong>de</strong> la cèlebre Croada Gironina, als individus <strong>de</strong> la<br />
qual va donar la instrucció militar.<br />
Reclamat pel general en cap <strong>de</strong> l’exèrcit <strong>de</strong> les operacions <strong>de</strong> Catalunya,<br />
Joaquín Blake, va sortir <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i va rebre l’encàrrec <strong>de</strong><br />
procurar el socors d’aquesta ciutat en la mesura que les circumstàncies<br />
ho permetessin.<br />
Quan es va organitzar el comboi per po<strong>de</strong>r proveir d’avituallament<br />
a la plaça, ja era brigadier i tenia el comandament <strong>de</strong> l’avantguarda<br />
<strong>de</strong> l’exèrcit, amb el qual va dur a terme el vigorós atac <strong>de</strong> Brunyola<br />
el 31 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> 1809, tot fent creure a Saint –Cyr que per aquell<br />
punt es donava socors a <strong>Girona</strong>, fins que cridat cap a aquella zona<br />
el gruix <strong>de</strong> les forces atacants, García Con<strong>de</strong> va po<strong>de</strong>r introduir el<br />
comboi per la plana.<br />
S’ha parlat <strong>de</strong> la valentia amb la qual va aconseguir introduir una<br />
part <strong>de</strong>l segon comboi el 25 <strong>de</strong> setembre i <strong>de</strong> l’agosarada marxa<br />
amb la qual va aconseguir travessar el setge i passar amb la seva<br />
divisió cap a Santa Coloma <strong>de</strong> Farners. Igualment s’ha fet mèrit <strong>de</strong><br />
la gloriosa acció <strong>de</strong> Bàscara, que li va valer l’ascens a Mariscal <strong>de</strong><br />
Camp.<br />
Durant la resta <strong>de</strong>l setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, va atacar diferents vega<strong>de</strong>s<br />
les línies enemigues i, encara que no en va aconseguir la <strong>de</strong>rrota a<br />
causa <strong>de</strong> la inferioritat numèrica <strong>de</strong> l’exèrcit <strong>de</strong> Blake, va po<strong>de</strong>r obtenir<br />
l’entrada d’alguns petits ajuts <strong>de</strong> diners per a la guarnició <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong>.<br />
Verificada la rendició d’aquesta plaça, se succeïren diversos generals<br />
al comandament <strong>de</strong> l’Exèrcit <strong>de</strong> Catalunya, fins que el càrrec<br />
va recaure en Enrique O’Donnell, a petició <strong>de</strong>ls mateixos catalans,<br />
entre els quals era tan estimat com admirat. Per aquell moment ja<br />
era tinent general.<br />
El 14 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> 1810 va atacar i vèncer els francesos a Moià<br />
(Barcelona), <strong>de</strong>s d’on va passar a Vic. Allà va escometre amb 9.000<br />
homes a 11.000 soldats francesos, que ben aviat es reforçaren<br />
per 1.400 militars més. No va po<strong>de</strong>r resistir a tan gran nombre <strong>de</strong><br />
forces i va tenir 2.000 baixes, encara que va causar-ne gairebé les<br />
mateixes als enemics bona part <strong>de</strong> les quals gràcies a la precisió<br />
<strong>de</strong> la seva artilleria. El general Sohuam, que manava les tropes<br />
franceses, va quedar ferit.<br />
Després <strong>de</strong> la batalla <strong>de</strong> Vic, O’Donnell es va retirar a Tarragona,<br />
on va ser reforçat amb una divisió aragonesa <strong>de</strong> 7.000 homes. Va<br />
fer grans esforços pel Castell d’Hostalric, que <strong>de</strong>sprés d’una <strong>de</strong>fensa<br />
brillant i obstinada, a l’abril va quedar en mans <strong>de</strong>ls francesos.<br />
Va començar llavors una sèrie d’operacions tan actives i continua<strong>de</strong>s<br />
que no passava ni un sol dia que no hi hagués acció, combat o<br />
escaramussa. Va atacar la divisió Habert i encara que no va aconseguir<br />
<strong>de</strong>sallotjar-la <strong>de</strong> les seves posicions, va po<strong>de</strong>r penetrar a<br />
Tortosa <strong>de</strong>s d’on va passar el juliol a Tarragona. Per mitjà d’un hàbil<br />
i ràpid moviment va reduir Macdonald a Reus, <strong>de</strong> tal manera<br />
que aquest general francès va haver d’aixecar el campament precipitadament<br />
per evitar que el seu exèrcit morís <strong>de</strong> gana. Tanmateix,<br />
O’Donnell no va po<strong>de</strong>r evitar que Macdonald s’emportés <strong>de</strong><br />
Reus una contribució <strong>de</strong> 2.720.000 reals.<br />
Portant a feliç terme una marxa encara més agosarada, va venir<br />
amb la seva divisió fins a Vidreres. Va <strong>de</strong>ixar a la població el gruix<br />
<strong>de</strong> les seves forces, es va posar al capdavant d’una companyia<br />
d’infanteria i una altra <strong>de</strong> cavalleria i va caure amb la major velocitat<br />
possible sobre les forces <strong>de</strong> Schwartz que es trobaven a la Bisbal<br />
d’Empordà. Va neutralitzar totes les patrulles franceses (<strong>de</strong>gollant<br />
alguns soldats i fent presoners els altres) i, tan ràpida va ser<br />
la sorpresa que Schwartz va haver <strong>de</strong> tancar-se precipitadament a<br />
l’antic castell i va capitular ràpidament. Poc temps <strong>de</strong>sprés, les tropes<br />
entraven a Palamós i Sant Feliu <strong>de</strong> Guíxols, que va costar als<br />
enemics 1.300 homes que van ser fets presoners, disset canons i<br />
a més 450 morts i uns 900 ferits. Entre els presoners i havia el<br />
mateix Schwartz i 60 oficials <strong>de</strong> graduacions. Aquesta victòria va<br />
reanimar molt l’esperit <strong>de</strong> les tropes i ciutadans <strong>de</strong> la zona i li va<br />
valer, a O’Donnell, el títol <strong>de</strong> Comte <strong>de</strong> la Bisbal, malgrat que una<br />
greu ferida a la cama dreta el va <strong>de</strong>ixar coix per sempre.
RAIMUNDO<br />
CALDAGUÉS<br />
Mariscal <strong>de</strong> camp<br />
Dels seus primers anys no se’n tenen<br />
notícies. Tenia el títol <strong>de</strong> comte <strong>de</strong>l seu mateix<br />
nom <strong>de</strong> família i també hi ha qui assegura<br />
que va néixer a França. El que sí és<br />
cert és que va servir en primer lloc als<br />
exèrcits francesos i va passar als Estats<br />
Units amb el comte <strong>de</strong> Rochambeau. L’any<br />
1791 va retornar <strong>de</strong> nou a França i obtingué<br />
la graduació <strong>de</strong> tinent coronel. El 1792<br />
es va posar al servei d’Espanya i és molt<br />
probable que prengués part en la Guerra<br />
<strong>de</strong>l Rossellonès contra la república francesa.<br />
Quan va esclatar la Guerra <strong>de</strong>l Francès, Raimuno<br />
Caldalgues es trobava a Maó com a<br />
Brigadier i es va traslladar a Tarragona juntament<br />
amb la majoria <strong>de</strong> les tropes menorquines.<br />
Encara no havia tingut temps<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>sembarcar que ja rebre l’encàrrec d’aixecar<br />
el primer setge <strong>de</strong> la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>,<br />
una tasca que va portar amb molta prudència<br />
i que va comportar un excel·lent resultat<br />
que li valgué a Cadalgués el nomenament<br />
com a mariscal <strong>de</strong> camp.<br />
Cadalgués va prosseguir en les operacions<br />
restants, que varen tenir lloc amb l’exèrcit<br />
<strong>de</strong> Saint-Cyr, malauradament fet presoner.<br />
Va ser conduït a França i no va obtenir la llibertat<br />
fins a l’acabament <strong>de</strong> la guerra.<br />
El 1815 va voler provocar en el sud <strong>de</strong><br />
França un moviment favorable al restabliment<br />
<strong>de</strong>ls Borbons, però els seus esforços<br />
no varen resultar.<br />
Cadalgués va ser ascendit a tinent general<br />
i va obtenir el comandament <strong>de</strong> la <strong>de</strong>sena<br />
divisió militar. Poc temps <strong>de</strong>sprés, l’edat i<br />
els mals físics que patia el varen obligar a<br />
retirar-se <strong>de</strong>l servei.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
JOAQUÍN IBÁÑEZ<br />
Baró d’Eroles, cap <strong>de</strong>l terç <strong>de</strong> Miquelets <strong>de</strong> Talarn<br />
Va néixer a Aragó el 1785, fill d’una família noble <strong>de</strong> Catalunya. Es preparava<br />
per començar l’exercici <strong>de</strong> la professió d’advocat quan va produir l’aixecament <strong>de</strong>l<br />
1808 contra els francesos. Comissionat per la Junta <strong>de</strong> la Vall d’Aran es va traslladar<br />
a Tarragona per treballar per a la formació <strong>de</strong> la nova junta <strong>de</strong>l Principat. El<br />
Baró D’Eroles va ser nomenat cap <strong>de</strong>l terç <strong>de</strong> miquelets <strong>de</strong> Talarn i va entrar a <strong>Girona</strong><br />
amb la seva gent per prendre part en la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la plaça durant el gran<br />
setge <strong>de</strong> 1809. A causa <strong>de</strong> la capitulació fou conduït a França presoner <strong>de</strong> guerra,<br />
però va aconseguir escapar amb altres companys amb els quals el gener <strong>de</strong><br />
1810 es va presentar a l’exèrcit reunit a Vic.<br />
El Baró d’Eroles fou posat al front d’una <strong>de</strong> les columnes que operaven a l’Empordà<br />
i va intervenir en molts combats. Al matí <strong>de</strong>l 21 d’octubre, Eroles va escometre<br />
el campament enemic <strong>de</strong> Lladó. L’any següent va prendre part en la memorable i<br />
sorprenent presa <strong>de</strong>l castell <strong>de</strong> Sant Ferran <strong>de</strong> Figueres, realitzada per Rovira, i<br />
dos dies més tard es va fer amb Olot i Castellfollit, tornant a Figueres el dia 16<br />
d’abril.<br />
El mes <strong>de</strong> juny d’aquell any va ajudar la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> Terrassa i a principis <strong>de</strong> juliol<br />
va encarregar-se <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la muntanya <strong>de</strong> Montserrat. Eroles comptava<br />
amb 3.000 homes i el dia 25 fou atacat per més <strong>de</strong> 15.000 que dirigia el general<br />
Suchet. Es va <strong>de</strong>fensar intensament, però al final va haver-se <strong>de</strong> retirar cedint a<br />
l’excessiva superioritat <strong>de</strong>ls enemics.<br />
Eroles va obeir les ordres <strong>de</strong> Lacy i acompanyat <strong>de</strong>l coronel anglès Green va atacar<br />
el 29 d’agost les illes Me<strong>de</strong>s. Hi ha da<strong>de</strong>s que indiquen que el mes d’octubre<br />
va bloquejar els francesos a Cervera. El 1811 va ascendir Mariscal <strong>de</strong> Camp i es<br />
va trobar amb la seva divisió <strong>de</strong> Puigcerdà el 30 d’octubre, va envair la comarca<br />
francesa més immediata. Va arribar l’any 1812 i els francesos, veient amenaçada<br />
la plaça <strong>de</strong> Tarragona, van enviar-hi reforços que van caure sota el po<strong>de</strong>r <strong>de</strong> Lacy<br />
<strong>de</strong>sprés d’un combat renyit. Eroles en aquest combat s’hi va distingir <strong>de</strong> tal manera<br />
que, segons l’informe <strong>de</strong>l seu cap, va fer «<strong>de</strong> general, <strong>de</strong> cuirasser i <strong>de</strong> grana<strong>de</strong>r<br />
al mateix temps».<br />
Després d’aquella jornada el general Eroles va quedar-se a Reus. Allí es va veure<br />
atacat per dues divisions franceses, que li varen causar 500 baixes, i va aconseguir<br />
salvar-se amb la resta <strong>de</strong> la seva gent gràcies a la seva serenitat i a l’heroisme<br />
<strong>de</strong> 200 caçadors, que per po<strong>de</strong>r salvar els altres es varen sacrificar. L’en<strong>de</strong>mà<br />
Eroles lluitava a Igualada contra 3.600 homes i al cap <strong>de</strong> pocs ho feia a Osca i a la<br />
Roda, el 5 <strong>de</strong> març. En aquest últim combat va rebutjar vigorosament l’escomesa<br />
<strong>de</strong>l general Bourke, que fou ferit, i va <strong>de</strong>rrotar i va fer fugir els enemics, que van<br />
<strong>de</strong>ixar prop <strong>de</strong> mil homes sobre el camp <strong>de</strong> batalla.<br />
Eroles va tornar a Catalunya, passant la resta <strong>de</strong> l’any en escaramusses, i cap el<br />
juny <strong>de</strong> 1813, amb l’ajut <strong>de</strong>l general Copons, va emprendre la <strong>de</strong>strucció <strong>de</strong>ls<br />
punts fortificats, entre Tarragona i Tortosa, encara que per la seva escassetat <strong>de</strong><br />
forces no va po<strong>de</strong>r impedir que l’enemic donés assistència a les guarnicions <strong>de</strong><br />
Tarragona i Coll <strong>de</strong> Balaguer. Un cop finalitzada la guerra va precipitar a Figueres<br />
la retirada <strong>de</strong>ls francesos.<br />
Un cop firmada la pau, Eroles va <strong>de</strong>manar l’extradició <strong>de</strong> Josep Pujol, conegut com<br />
a «Boquica», cap d’una contraguerrilla a causa <strong>de</strong>l qual es produí l’afusellament<br />
<strong>de</strong>l capità Narcís Massanas, ajudant <strong>de</strong>l Baró d’Eroles. Les autoritats franceses<br />
van posar Pujol en mans d’Eroles i aquest, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> conduir-lo pres al castell <strong>de</strong><br />
Sant Ferran <strong>de</strong> Figueres, el va con<strong>de</strong>mnar a la forca el 24 d’agost <strong>de</strong> 1814.<br />
Posat al capdavant <strong>de</strong> les seves tropes, Eroles es va afanyar a oferir-se sense<br />
condicions a Ferran VII, quan aquest va tornar a Espanya. Era partidari <strong>de</strong> reformes<br />
per enfortir l’autoritat <strong>de</strong>l monarca, i es va mostrar enemic <strong>de</strong>l restabliment<br />
<strong>de</strong>l sistema constitucional el 1820, <strong>de</strong> manera que va prendre part en les conspiracions<br />
absolutistes, i en iniciar-se el moviment reialista el 1822, va adoptar el<br />
títol <strong>de</strong> general en cap <strong>de</strong> l’exèrcit reial i va formar part <strong>de</strong> la regència constituïda<br />
a Urgell el 14 d’agost <strong>de</strong>l mateix any. Va sortir <strong>de</strong>sprés en campanya reunint un<br />
exèrcit <strong>de</strong> 20.000 homes, entre parti<strong>de</strong>s, <strong>de</strong>sertors i antics soldats <strong>de</strong> la guàrdia,<br />
dominant <strong>de</strong>s <strong>de</strong> Balaguer cap a Solsona, Ripoll i Sant Llorenç <strong>de</strong> la Muga, vencent<br />
en dues accions diferents les forces constitucionals. El govern li va privar <strong>de</strong><br />
totes les seves feines i con<strong>de</strong>coracions. El 27 d’octubre, va caure amb 6.000 homes<br />
sobre les forces d’Espoz i Mina, entre Torà i Sanahuja, però el cap lliberal va<br />
saber-lo <strong>de</strong>rrotar i el va perseguir sense treva, la qual cosa el va obligar a refugiar-se<br />
a França, el 29 <strong>de</strong> novembre, amb els seus companys <strong>de</strong> regència.<br />
Eroles va tornar a Espanya quan<br />
va venir el duc d’Angulema i<br />
amb 10.000 homes va engruixir<br />
la divisió Moncey que entrava<br />
per Catalunya. En arribar a Madrid<br />
van ser convocats els consells<br />
<strong>de</strong> Castella i d’Índies per<br />
formar un consell <strong>de</strong> regència,<br />
composat per quatre membres,<br />
un <strong>de</strong>ls quals fou Eroles, que va<br />
abandonar el lloc el 1824 quan<br />
fou nomenat capità general <strong>de</strong><br />
Catalunya. Eroles va aconseguir<br />
la pacificació <strong>de</strong>l principat amb<br />
una política temperada i pru<strong>de</strong>nt.<br />
Quan més s’esperava <strong>de</strong>l geni<br />
d’aquest home, va patir alienació<br />
mental i va morir el 22 d’agost<br />
<strong>de</strong> 1825, als 40 anys,<br />
essent capità general <strong>de</strong> l’exèrcit.<br />
ELS PROTAGONISTES 19<br />
ELS ATACANTS Assetjant<br />
EN LA IL·LUSTRACIÓ<br />
GRAN DE LA PÀGINA<br />
21, OBRA DE MICHEL<br />
SÁEZ, UN OFICIAL DE<br />
FUSELLERS DEL 5È<br />
REGIMENT<br />
D’INFANTERIA DE<br />
LÍNIA DEL REGNE<br />
D’ITÀLIA (1809)<br />
GUILLAUME<br />
PHILIBERT<br />
DUHESME<br />
General en Cap <strong>de</strong>l VII Cos<br />
<strong>de</strong> l'Exèrcit Imperial francès<br />
Va néixer a Bourgneuf (Saone-et-Loire,<br />
França) l’any 1776. L’any 1791 va<br />
marxar com a capità d’una companyia<br />
que ell mateix havia finançat i va servir a<br />
les ordres <strong>de</strong> Dumouriez. Ben aviat, va<br />
aconseguir la distinció <strong>de</strong> coronel i va sobresortir<br />
en el combat <strong>de</strong> Villeneuve, on<br />
ferit per dues bales i, banyat en la seva<br />
pròpia sang, va posar el genoll a terra i<br />
sacsejant la seva espasa cap als seus<br />
grana<strong>de</strong>rs que fugien, els va fer tornar a<br />
combat i aconseguir la victòria. Aquesta<br />
acció heroica li va valer la graduació <strong>de</strong><br />
general <strong>de</strong> brigada (1793). La seva carrera<br />
militar està plena <strong>de</strong> fets d’aquesta<br />
mena.<br />
Va assistir a la batalla <strong>de</strong> Fleurus i succeí<br />
a Kléber en el setge <strong>de</strong> Maëstricht. També<br />
va ser promogut a general <strong>de</strong> divisió<br />
el 8 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1794 i va entrar en<br />
armes a la guerra <strong>de</strong> Vendée sota les ordres<br />
<strong>de</strong> Hoche i va participar en la guerra<br />
d’Alemanya amb l’exèrcit <strong>de</strong>l Rhin i Moselle<br />
<strong>de</strong> 1796 a 1798. També va prendre<br />
part activa en la conquesta <strong>de</strong>ls estats<br />
romans i <strong>de</strong> Nàpols el 1799 i va estar en<br />
les batalles <strong>de</strong> Rivoli i Lodi l’any 1800.<br />
Duhesme va ser nomenat Cap <strong>de</strong> l’Exèrcit<br />
<strong>de</strong>ls Pirineus Orientals l’any 1803. El seu<br />
pas per <strong>Girona</strong> va comportar-li les dues<br />
<strong>de</strong>rrotes que s’es<strong>de</strong>vingueren als peus<br />
<strong>de</strong>ls murs <strong>de</strong> la ciutat. Aquests fets, juntament<br />
amb diverses dificultats i els abusos<br />
que s’havien es<strong>de</strong>vingut durant la<br />
seva administració, el feren caure en <strong>de</strong>sgràcia<br />
i l’obligaren a <strong>de</strong>ixar el comandament<br />
<strong>de</strong> Barcelona l’any 1810.<br />
No va tornar a l’exèrcit actiu fins al començament<br />
<strong>de</strong> la campanya <strong>de</strong> 1814.<br />
Duhesme es va unir a Lluís XVIII i aquest<br />
el va nomenar Par <strong>de</strong> França. Malgrat tot,<br />
va acceptar durant aquells cent dies a<br />
combatre i comandar valerosament la<br />
guàrdia jove a Waterloo. Malferit, el varen<br />
obligar a refugiar-se a casa <strong>de</strong> Genape,<br />
on va ser assassinat, sense que els hússars<br />
<strong>de</strong> Brunswick el <strong>de</strong>fensessin.<br />
Duhesme va ser comte <strong>de</strong> l’Imperi i el seu<br />
nom es troba escrit a les taules <strong>de</strong> bronze<br />
<strong>de</strong> Versalles i a l’Arc <strong>de</strong> Triomf.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
20 ELS PROTAGONISTES DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
LAURENT GOUVION SAINT-CYR<br />
Mariscal <strong>de</strong> l’Imperi<br />
Laurent Gouvion Saint-Cyr, marquès <strong>de</strong> Gouvion-Saint-Cyr (Toul, 13 <strong>de</strong> maig<br />
<strong>de</strong> 1764 - Hyères, 17 <strong>de</strong> març <strong>de</strong> 1830), fou un <strong>de</strong>stacat polític i militar francès.<br />
Casat el 1795 amb la seva cosina, Anne <strong>de</strong> Gouvion, <strong>de</strong> qui va tenir un únic fill,<br />
Laurent (1815-1904). El van fer marquès el 1817. El nom <strong>de</strong> Gouvion Saint-Cyr<br />
està gravat a l'arc <strong>de</strong> Triomf <strong>de</strong> París.<br />
Durant la Revolució<br />
Després el provar el teatre i el dibuix, Laurent Gouvion tria la carrera militar i<br />
entra el 1789 al personal <strong>de</strong>l protector nacional <strong>de</strong> París, gràcies al seu parent,<br />
l'important general <strong>de</strong> brigada Jean-Baptiste Gouvion.<br />
S'ofereix voluntari l'1 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1792 amb el 1r batalló <strong>de</strong> caçadors republicans,<br />
on afegeix al seu nom el <strong>de</strong> la mare per distingir-se <strong>de</strong>ls altres <strong>de</strong> l'escola<br />
militar <strong>de</strong> Sant-Cyr. Ell és capità, l’1 <strong>de</strong> novembre, ajudant <strong>de</strong>l general Léonard<br />
Honoré Gay <strong>de</strong> Vernon el febrer <strong>de</strong> 1793, comandant i cap d'estat major<br />
<strong>de</strong>l general Clau<strong>de</strong>-François Ferey el setembre <strong>de</strong> 1793. En l'exèrcit <strong>de</strong>l Rin durant<br />
la guerra <strong>de</strong> la Primera Coalició fa una carrera fulgurant: general <strong>de</strong> la brigada<br />
el 5 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1794 i <strong>de</strong> divisió l'11.<br />
En el bloqueig <strong>de</strong> Magúncia (1795) sota les ordres <strong>de</strong> Jean-Charles Pichegru i<br />
<strong>de</strong> Jean-Baptiste Kléber, organitza la retirada i experimenta una <strong>de</strong>rrota a<br />
Pfrimm el novembre <strong>de</strong> 1794, però pren Zweibrücken, el 5 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong><br />
1794. Comandarà l'ala esquerra <strong>de</strong> l'exèrcit <strong>de</strong>l Rin-i-Mosel·la, i més tard el centre.<br />
Durant el Directori<br />
El 1796 batalla a Rastadt, Ettlingen, i pren Stuttgart el 18 <strong>de</strong> juliol, llavors <strong>de</strong>fensa<br />
Kehl a finals d'any. Substituint Lazare Hoche, difunt, com a cap <strong>de</strong> l'exèrcit<br />
<strong>de</strong>l Rin-i-Mosel.la, envaïx Basilea a finals <strong>de</strong> 1797. Llavors substitueix André<br />
Masséna per abús <strong>de</strong> po<strong>de</strong>r, torna a Alemanya i <strong>de</strong>mana l'esquerrà a l'exèrcit<br />
<strong>de</strong>l Danubi, que està a Stockach (el 25 <strong>de</strong> març <strong>de</strong> 1799), llavors passa a l'exèrcit<br />
d'Itàlia, controla Gènova i torna a l'exèrcit <strong>de</strong>l Rin com ajudant <strong>de</strong> Jean Victor<br />
Marie Moreau, guanyant a Biberach el 9 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1800.<br />
Durant el Consulat i el Primer Imperi<br />
No es va entendre amb Moreau i <strong>de</strong>mana una llicència a Bonaparte, que el <strong>de</strong>signa<br />
conseller d'estat i l'envia a comandar els exèrcits Franco-Espanyols durant<br />
la guerra <strong>de</strong> Portugal (1801). Ambaixador a Madrid (1801) al costat <strong>de</strong> Lucien<br />
Bonaparte, Gouvion <strong>de</strong>mana llavors l'exèrcit <strong>de</strong> Nàpols. No havent expressat<br />
la seva adherència a l'imperi, se l'elimina <strong>de</strong> la llista <strong>de</strong>ls mariscals. El 1805,<br />
a Itàlia segueix sent el cap <strong>de</strong> l'exèrcit <strong>de</strong> Nàpols. De finals <strong>de</strong> 1806 a l'agost <strong>de</strong><br />
1808, es queda al comandament <strong>de</strong>ls camps <strong>de</strong> Boulogne-sur-Mer.<br />
El maig <strong>de</strong> 1808 s'adhereix a l'imperi i és enviat a l'agost a Catalunya a combatre<br />
en la Guerra <strong>de</strong>l Francès. Notable tàctic, Gouvion guanya vàries victòries i<br />
allibera el Bloqueig <strong>de</strong> Barcelona. Rebutjant realitzar l'ordre d'assetjar simultàniament<br />
<strong>Girona</strong>, Tarragona i Tortosa, és substituït per Charles Pierre François<br />
Augereau i <strong>de</strong>ixa el lloc abans <strong>de</strong> la seva arribada.<br />
Empresonat fins el 1811, quan es rehabilita al consell <strong>de</strong> l'estat <strong>de</strong>mana el 6è<br />
cos d'exèrcit a la campanya <strong>de</strong> Rússia, on és victoriós però és ferit seriosament<br />
a la batalla <strong>de</strong> Polotsk, el 18 d'agost <strong>de</strong> 1812, i finalment ascendit a mariscal <strong>de</strong><br />
l'Imperi, que la seva aspror i la seva manca <strong>de</strong> sociabilitat havien evitat que obtingués<br />
abans. L'agost <strong>de</strong> 1813, <strong>de</strong>fensa Dres<strong>de</strong>n fins que cau a les mans <strong>de</strong>ls<br />
austríacs, capitulant <strong>de</strong> la ciutat.<br />
Durant la Restauració<br />
Ministre <strong>de</strong> la marina i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> guerra <strong>de</strong> 1817 a 1819, reorganitzarà l’exèrcit<br />
d'una manera notable i <strong>de</strong>ixarà el seu nom a la llei <strong>de</strong>l reclutament.<br />
JOSEPH CHABRAN<br />
General <strong>de</strong> Divisió <strong>de</strong> l’Exèrcit Imperial francès<br />
Va néixer a França l’any 1763 i va ingressar a l’exèrcit com a voluntari el 1790, ascendint a tots els graus militars<br />
fins arribar a General <strong>de</strong> Brigada <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la batalla <strong>de</strong> Roveredo. Al mateix temps que rebia el seu nomenament,<br />
li va ser entregat un sabre honorífic amb una inscripció a la fulla, en la qual s’hi llegia la següent inscripció:<br />
«A l’ajudant Genereral Chabran amb el nomenament <strong>de</strong> General <strong>de</strong> Brigada per les batalles <strong>de</strong> Lodi, Londant,<br />
Roveredo i Trento, el 10 <strong>de</strong> vendimiari, any X».<br />
Quan es va produir la sublevació <strong>de</strong> Verona, Chabran va ser enviat a lluitar contra els insurrectes els quals va vèncer,<br />
apo<strong>de</strong>rant-se <strong>de</strong> la plaça. La mo<strong>de</strong>ració que va <strong>de</strong>mostrar en aquelles circumstàncies tan difícils va comportar<br />
que més endavant li encarreguessin una missió més important, la <strong>de</strong> reprimir l’agitació que hi havia als <strong>de</strong>partaments<br />
<strong>de</strong> les Boques <strong>de</strong>l Roine i <strong>de</strong>ls Alps, la qual cosa va aconseguir. Després <strong>de</strong> la batalla <strong>de</strong> Marengo, en la qual<br />
va contribuir al seu bon <strong>de</strong>senllaç, Chabran va prendre el comandament <strong>de</strong>l Piemont i en aquest lloc va <strong>de</strong>mostrar<br />
que tenia bona visió administrativa i va restablir l’ordre al país, vetllant per la seguretat <strong>de</strong>ls camins i fent renéixer<br />
la confiança i tranquil·litat a tota la comarca. Poc <strong>de</strong>sprés, es va formar la nova coalició contra França i Napoleó va<br />
encarregar-li la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> les costes <strong>de</strong> Nantes i més tard el comandament <strong>de</strong> la <strong>de</strong>sena divisió militar.<br />
Quan va començar la Guerra <strong>de</strong>l Francès, va prendre part amb la seva divisió <strong>de</strong> l’exèrcit <strong>de</strong> Catalunya, lluitant al<br />
setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> en el qual va veure perillar la seva vida més d’una vegada. Va arribar a entrar a <strong>Girona</strong>.<br />
Més endavant va obtenir el comandament <strong>de</strong> divuit exèrcits i va mostrar-se sempre com una persona pru<strong>de</strong>nt i<br />
amb gran energia. Aquestes característiques li valgueren l’afecte i simpatia <strong>de</strong>ls barcelonins. En retornar a França<br />
es va retirar <strong>de</strong>l servei militar. Li va ser atorgat el títol <strong>de</strong> comte el dia 3 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1814. Va morir l’any<br />
1843.<br />
PIERRE AUGEREAU<br />
Mariscal <strong>de</strong> l’Imperi<br />
Pierre François Charles Augereau, fill d’un criat i d’una comerciant<br />
<strong>de</strong> fruites <strong>de</strong>ls afores <strong>de</strong> Saint-Marceau, va nèixer a París el 1757.<br />
Va servir com a carrabiner a les tropes italianes fins el 1787 i va exercir<br />
<strong>de</strong>sprés com a mestre d’esgrima a Nàpols. Va tornar a França el<br />
1792 i es va allistar als exèrcits <strong>de</strong> la República, on es va distingir <strong>de</strong><br />
tal manera que en qüestió <strong>de</strong> dos o tres anys va arribar a general <strong>de</strong><br />
divisió, tot havent lluitat contra Espanya a les campanyes <strong>de</strong>l Rosselló<br />
i <strong>de</strong> l’Empordà.<br />
Acabada aquella guerra va passar a l’exèrcit francès <strong>de</strong>stinat a intervenir<br />
a Itàlia, on la seva habilitat i talent militar el van elevar al mateix<br />
rang que els primer generals d’aquella època. Després d’haver forçat el<br />
pont <strong>de</strong> Lodi, <strong>de</strong>fensat per una formidable artilleria, es va apo<strong>de</strong>rar <strong>de</strong><br />
Castiglione i <strong>de</strong> Bolonya, i va acabar aquesta cèlebre campanya amb la<br />
famosa jornada d’Arcola, en la qual va compartir amb Bonaparte l’honor<br />
<strong>de</strong> la victòria. L’exèrcit francès semblava trontollar davant <strong>de</strong> l’artilleria<br />
<strong>de</strong>ls austríacs i Augereau va agafar una ban<strong>de</strong>ra, es va llançar sobre<br />
el pont escombrat per la metralla i, volant a pas <strong>de</strong> càrrega, va<br />
arrossegar els seus soldats contra l’enemic, que va vèncer malgrat<br />
l’obstinada resistència. Augereau fou escollit pel general en cap, <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong>l tractat <strong>de</strong> Campo Formio, per conduir a París les ban<strong>de</strong>res preses<br />
als austríacs. El Directori li va fer donació <strong>de</strong> la ban<strong>de</strong>ra que va fer<br />
servir tan noblement. Poc temps <strong>de</strong>sprés, i d’acord amb el govern, va<br />
realitzar el cop d’estat <strong>de</strong>l 18 fructidor, i va arrestar en persona Ramel<br />
i Pichegru. Malgrat tot, va patir un fort <strong>de</strong>sengany perquè esperava<br />
entrar en el Directori.<br />
Fou enviat a l’exèrcit <strong>de</strong>l Rin i Moselle per substituir el general Hoche,<br />
que acabava <strong>de</strong> morir, i <strong>de</strong>sprés a Perpinyà en qualitat <strong>de</strong> comandant<br />
<strong>de</strong> la <strong>de</strong>sena divisió militar; va consi<strong>de</strong>rar que aquestes missions eren<br />
una mena <strong>de</strong> <strong>de</strong>sterrament, per la qual cosa es va fer membre <strong>de</strong>l consell<br />
<strong>de</strong>ls cinc-cents, pel <strong>de</strong>partament d’Haute Garonne. Va arribar a París<br />
gairebé alhora que Bonaparte, <strong>de</strong>l qual en aquell moment en semblava<br />
opositor, però s’hi va acostar <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l seu triomf <strong>de</strong>l «18 Brumaire»<br />
rebent-ne el comandament <strong>de</strong> l’exèrcit d’Holanda. Gràcies al<br />
nou po<strong>de</strong>r, i sobretot a la seva pròpia fortuna, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la proclamació<br />
<strong>de</strong> l’imperi, Augereau fou elevat a mariscal i va rebre els nomenaments<br />
<strong>de</strong> gran àguila <strong>de</strong> la legió d’honor i el ducat <strong>de</strong> Castiglione, en<br />
record d’un <strong>de</strong>ls seus principals fets d’armes a la campanya d’Itàlia. Es<br />
va distingir a les batalles <strong>de</strong> Jena i d’Eylan. El 1809 va venir a Catalunya,<br />
prenent el comandament <strong>de</strong> l’exèrcit que fins aleshores havia dirigit<br />
Saint Cyr, i encara que va po<strong>de</strong>r rebre la capitulació agònica <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Després va tenir una sèrie <strong>de</strong> contratemps. A la campanya <strong>de</strong> Rússia<br />
va rebre un comandament i va fer prodigis <strong>de</strong> valor a la batalla <strong>de</strong><br />
Leipzig. Tot i així no va tenir cap objecció a sotmetre’s a Lluís XVIII, <strong>de</strong><br />
qui va rebre el títol <strong>de</strong> Par <strong>de</strong> França i el comandament <strong>de</strong> la <strong>de</strong>sena<br />
cinquena divisió militar.<br />
Durant els Cent Dies va fer esforços en va per obtenir el favor <strong>de</strong> Napoleó,<br />
que l’havia fet <strong>de</strong>gradar per traïdor,<br />
a la seva proclamació al seu retorn <strong>de</strong> l’illa<br />
d’Elba. Quan varen tornar els borbons varen<br />
rebutjar els seus serveis i Augereau es<br />
va retirar a les seves finques <strong>de</strong> la Housaye,<br />
on va morir el 1816 d’un e<strong>de</strong>ma <strong>de</strong> pit.<br />
Augereau va ser un soldat <strong>de</strong> fortuna. Tenia<br />
un gran talent militar, era irresistiblement<br />
intrèpid, sempre acompanyat <strong>de</strong> resolucions<br />
i grans inspiracions, però es <strong>de</strong>sanimava<br />
fàcilment fins i tot quan guanyava.<br />
Les seves condicions personals no són,<br />
però, suficients i la història li retreu les seves<br />
dilapidacions.<br />
JOSEPH LECHI<br />
General <strong>de</strong> Divisió <strong>de</strong> l'Exèrcit Imperial<br />
francès<br />
<br />
Va néixer a Brescia, Itàlia, cap el<br />
1770. Lechi era partidari <strong>de</strong>l sistema<br />
republicà i es va allistar a l’exèrcit<br />
francès el 1796. Quan va haver ascendit<br />
a General <strong>de</strong> brigada, va obtenir<br />
el comandament <strong>de</strong>ls cossos italians<br />
refugiats a França amb la invasió<br />
<strong>de</strong> Souvarow. Va assistir a la batalla<br />
<strong>de</strong> Marengo el 1800. Quan va ser nomenat<br />
General <strong>de</strong> divisió va prendre<br />
part el 1805 en la conquesta <strong>de</strong>l Véneto<br />
a las ordres <strong>de</strong> Massena i <strong>de</strong>sprés<br />
va participar en la invasió <strong>de</strong>ls<br />
Abruzzos l’any 1806.<br />
En tenir lloc la invasió espanyola <strong>de</strong><br />
1808, Lechi va entrar en el front d’una<br />
divisió italiana a les ordres <strong>de</strong> Duhesme,<br />
amb el qual va patir-hi les<br />
dues <strong>de</strong>rrotes contra l’exèrcit espanyol<br />
als murs <strong>de</strong> la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, encara<br />
que <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>cidís prendre part<br />
en el segon setge d’aquesta ciutat. El<br />
16 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808 va sortir <strong>de</strong> la capital<br />
<strong>de</strong>l principat una divisió francesa<br />
sota el comandament <strong>de</strong>l General Lechi,<br />
formada per un exèrcit <strong>de</strong> cinc a<br />
sis mil homes <strong>de</strong> totes les armes, amb<br />
vuit peces d’artilleria i el corresponent<br />
tren <strong>de</strong> municions. El 20 <strong>de</strong> juny<br />
<strong>Girona</strong> va rebre un primer atac.<br />
Lechi va ser nomenat comandant superior<br />
<strong>de</strong> Barcelona. Només va ser conegut,<br />
però, pels seus actes odiosos i<br />
cruels, fins al punt d’acabar <strong>de</strong>tingut<br />
per ordre directa <strong>de</strong> Napoleó, encara<br />
que recobrés la llibertat gràcies a la<br />
gran influència <strong>de</strong>l seu protector, el<br />
príncep Murat.<br />
A la campanya <strong>de</strong> 1815 contra els<br />
austríacs, va estar al capdavant <strong>de</strong> la<br />
divisió italiana i va cobrir la retirada<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la batalla <strong>de</strong> Tolentino. Va<br />
morir a Milà, l’any 1836, víctima <strong>de</strong><br />
còlera.
DOMINIQUE PINO<br />
General <strong>de</strong> l’Exèrcit Imperial francès<br />
Va néixer a<br />
Milà el 1760. Fill<br />
d’una família <strong>de</strong>dicada<br />
al comerç,<br />
el seu caràcter<br />
impetuós i <strong>de</strong>cidit<br />
el va portar a<br />
adherir-se a la<br />
causa <strong>de</strong> la revolució<br />
<strong>de</strong> 1796.<br />
Aleshores fou<br />
nomenat comandant<br />
d’una legió<br />
armada precipitadament<br />
i va<br />
anar a prendre<br />
possessió <strong>de</strong> diversos<br />
territoris<br />
<strong>de</strong>l duc <strong>de</strong> Parma,<br />
en els confins <strong>de</strong>l Milanesat. Se suposa que <strong>de</strong>s d’aleshores Pino va donar<br />
suport a l’intent <strong>de</strong> fer Itàlia in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt.<br />
Va inspirar sospites <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’any 1798 quan es trobava manant a Pesaro amb el<br />
seu amic el general Lahoz, a causa <strong>de</strong> les quals se’ls va obligar a <strong>de</strong>ixar la feina.<br />
Lahoz no va voler obeir i fou <strong>de</strong>clarat el cap d’una sublevació contra els francesos.<br />
Pino, en canvi, va anar a entregar-se al general Mounir. Es diu que estant<br />
Lahoz presoner i mortalment ferit, va <strong>de</strong>manar veure Pino abans <strong>de</strong> morir, el qual<br />
li va girar l’esquena, i com que Lahoz suplicava perquè li acabessin <strong>de</strong> treure la<br />
vida, Pino va manar a un soldat que assassinés el seu antic company d’armes.<br />
Aquest succés ha estat <strong>de</strong>smentit i Pino va fer pesar, aparentant la màxima indignació,<br />
sobre el seu amic ja difunt, la responsabilitat <strong>de</strong> l’emancipació d’Itàlia.<br />
A partir d’aquesta època va vantar-se <strong>de</strong> fi<strong>de</strong>litat il·limitada a Bonaparte i va contribuir<br />
molt eficaçment a la <strong>de</strong>fensa d’Ancona. Quan els austríacs varen envair<br />
Itàlia el 1799, es va refugiar a França, tornant a la seva pàtria quan Bonaparte la<br />
va reconquerir el 1800.<br />
Va tenir com a ajudant <strong>de</strong> camp el cèlebre Fóscolo, ar<strong>de</strong>nt partidari <strong>de</strong> la in<strong>de</strong>pendència<br />
italiana.<br />
El 1802 Bonaparte va confiar al general Pino el comandament <strong>de</strong> la Romanya i<br />
<strong>de</strong>sprés el va nomenar el seu ministre <strong>de</strong> la guerra i comte. Amb motiu <strong>de</strong> la<br />
guerra <strong>de</strong> 1805, el va substituir en el ministeri el general Caffarelli, i Pino va tornar<br />
a manar la seva divisió a les diverses campanyes en les que es va trobar sota<br />
les ordres <strong>de</strong> Napoleó, distingint-se per la seva intel·ligència i valor.<br />
El 1809, sota el comandament <strong>de</strong>l comte Gouvion Saint-Cyr, general <strong>de</strong> divisió,<br />
comandant en cap <strong>de</strong>l 7è cos <strong>de</strong> l’exèrcit francès, el trobem en el setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Les tropes <strong>de</strong> l’exèrcit d’Observació que atacava <strong>Girona</strong> el composaven tres<br />
divisions: la 1a estava sota el comandament <strong>de</strong>l general Souhan, la 3a la comandava<br />
el general Chabot i a la 2a (anomenada la italiana), Pino n’era el seu general.<br />
Aquesta segona divisió estava formada per tres briga<strong>de</strong>s: 1a brigada sota el<br />
comandament <strong>de</strong>l general Mazzuchelli, formada per 3 batallons <strong>de</strong>l 1er <strong>de</strong> línia i<br />
3 batallons <strong>de</strong>l 4t <strong>de</strong> línia; el general Fontane comandava la 2a brigada, que estava<br />
composada per 3 batallons <strong>de</strong>l 2on lleuger, 3 batallons <strong>de</strong>l 6è <strong>de</strong> línia i 1 batalló<br />
<strong>de</strong>l 7è <strong>de</strong> línia; la 3a brigada estava sota el comandament <strong>de</strong>l general Polombini<br />
i el composaven 3 esquadrons <strong>de</strong> caçadors reials i 3 i 3 esquadrons <strong>de</strong><br />
dragons <strong>de</strong> Napoleó (892 homes a cavall). Pino disposava i tenia sota el seu comandament,<br />
durant el setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, 7.262 homes.<br />
A la tardor <strong>de</strong> 1813 va tornar a Itàlia, enviat per l’emperador per protegir els esforços<br />
<strong>de</strong>l Virrei contra el progressos d’Àustria, mentre que ell es batia amb els<br />
aliats a Dres<strong>de</strong>n i Leipzig. El general Pino va maniobrar al capdavant <strong>de</strong> la seva<br />
divisió el 13 <strong>de</strong> setembre sobre el Leppa, A<strong>de</strong>lsberg i Fiume, i <strong>de</strong>sprés d’haver<br />
reunit algunes tropes a Bolonya, va marxar contra els austríacs que acabaven <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>sembarcar a les ribes <strong>de</strong>l Po, prop <strong>de</strong> Volano. Murat aleshores va començar el<br />
seu moviment amb els napolitans. Es diu que en aquell moment es van <strong>de</strong>scobrir<br />
els veritables <strong>de</strong>signis <strong>de</strong> Pino, o que es va sospitar que hi havia diversos generals<br />
disposats a cooperar amb l’empresa d’un príncep que donava esperances <strong>de</strong><br />
formar una sola nació amb els diferents estats d’Itàlia; i certament és que Pino<br />
fou objecte <strong>de</strong> <strong>de</strong>sconfiança, fins que <strong>de</strong>scontent, o per un mandat superior, va<br />
<strong>de</strong>ixar l’exèrcit i es va retirar a Milà, on hi va viure com un simple particular i a<br />
l’expectativa <strong>de</strong>l resultat <strong>de</strong> la campanya. Va creure que seria una conjuntura<br />
propícia per aconseguir els seus <strong>de</strong>sitjos, la necessitat en què es trobaren els<br />
francesos d’abandonar la península italiana l’abril <strong>de</strong> 1814, i sembla que no va<br />
fer estranys a la insurrecció <strong>de</strong>l 20 <strong>de</strong>l mateix mes. Tot i així, durant el motí que<br />
va arrastrar el ministre Prina als carrers, Pino va procurar frenar el furor <strong>de</strong>l poble,<br />
va arengar <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l terrat <strong>de</strong>l pòrtic <strong>de</strong>l teatre, a prop <strong>de</strong>l qual va passar aquella<br />
sagnant escena, i va preservar el palau <strong>de</strong>l pillatge que l’amenaçava. Va <strong>de</strong>ure a<br />
aquest comportament i a les seves intencions patriòtiques, el seu nomenament<br />
com un <strong>de</strong>ls set individus <strong>de</strong> la regència provisional, obtenint el comandament<br />
<strong>de</strong> la força armada. Va cessar la importància <strong>de</strong> Pino, pocs dies <strong>de</strong>sprés, amb l’entrada<br />
a Milà <strong>de</strong> les tropes austríaques, que van posar al feldmariscal Bellagar<strong>de</strong><br />
al front <strong>de</strong> la regència.<br />
Després d’aquests es<strong>de</strong>veniments es va <strong>de</strong>clarar la seva retirada amb una pensió<br />
<strong>de</strong> 3.000 florins i se’n va anar a viure pacíficament a una bonica finca <strong>de</strong>l llac<br />
<strong>de</strong> Como, propietat d’una distingida dama vídua amb la qual acabava <strong>de</strong> casar-se.<br />
El comte Pino no va tornar a brillar com a general, tot i les repeti<strong>de</strong>s temptatives<br />
que va fer per veure realitzat el seu somni favorit <strong>de</strong> la in<strong>de</strong>pendència italiana.<br />
Va morir a Milà, la seva ciutat natal, el 1826.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
ELS PROTAGONISTES 21
22 EL PREU DE LA GLÒRIA<br />
DURANT MOLTS ANYS VA SER CONSIDERAT UN HEROI, L’ENCARNACIÓ DELS IDEALS QUE VAN PROVOCAR QUE LES TROPES<br />
QUE DEFENSAVEN GIRONA RESISTISSIN UNA I ALTRA VEGADA LES ESCOMESES DELS FRANCESOS. PERÒ EL SEU PAPER EN<br />
ELS SETGES JA FA ANYS QUE ES QÜESTIONA, PERQUÈ LA SEVA OBCECACIÓ VA IMPEDIR SALVAR MILERS DE VIDES.<br />
SOBRE L’ÁLVAREZ DE CASTRO<br />
LLUÍS MARIA DE PUIG<br />
E<br />
l que va ser el cap militar<br />
a <strong>Girona</strong> durant el<br />
famós setge <strong>de</strong> 1809, el<br />
general Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro, presentat pels cronistes, per<br />
la historiografia romàntica, per la<br />
novel·lística patriòtica (Perez Galdós)<br />
i pel discurs oficial com un <strong>de</strong>fensor<br />
<strong>de</strong> la ciutat ple <strong>de</strong> virtuts<br />
amb una aureola d’heroi i màrtir,<br />
assassinat criminalment pels francesos,<br />
al cap <strong>de</strong>ls anys ha resultat<br />
una figura capgirada per la història:<br />
ha passat a ser discutit com a<br />
militar i criticat per la seva estranya<br />
personalitat, a més <strong>de</strong> consi<strong>de</strong>rar<br />
que va portar la ciutat a un<br />
sacrifici inútil i per tant va ser responsable<br />
d’una immolació absurda<br />
i injustificable, amb milers<br />
<strong>de</strong> morts que s’havien d’haver<br />
evitat, i que es van produir per una<br />
obcecació quasi patòlogica d’Álvarez.<br />
Per la resta s’ha <strong>de</strong>mostrat<br />
que la <strong>de</strong>scripció <strong>de</strong>l seu assassinat<br />
era <strong>de</strong>l tot una invenció grollera.<br />
És cert que ja una colla d’historiadors<br />
havien assenyalat elements<br />
que contradiuen radicalment<br />
aquella visió exaltadora <strong>de</strong>l personatge.<br />
El general Gómez <strong>de</strong> Arteche,<br />
Lluís Cutchet o Miguel <strong>de</strong><br />
Haro, entre d’altres, no <strong>de</strong>ixaren <strong>de</strong><br />
remarcar els trets crítics <strong>de</strong>l personatge<br />
i la seva actuació. Dídac<br />
Ruiz i Pru<strong>de</strong>nci Bertrana el qualificaren<br />
<strong>de</strong> boig i Carles Rahola el<br />
blasmà durament quan el centenari<br />
<strong>de</strong> l’epopeia. Santiago Sobrequés<br />
va insistir en l’extremisme <strong>de</strong><br />
la seva acció. Qui signa aquestes<br />
ratlles va aportar documentació, fa<br />
25 anys, sobre la falòrnia <strong>de</strong> la se -<br />
va mort. Però la corrent heroicista<br />
sempre recolzada pel discurs<br />
polític oficial ha continuat mantenint<br />
la visió llegendària i, per tant<br />
falsa, <strong>de</strong> la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> que<br />
comanava el general Álvarez <strong>de</strong><br />
Castro, així com <strong>de</strong> la seva mort.<br />
Relat manipulat<br />
Amb la informació i les anàlisis<br />
d’historiadors fora <strong>de</strong> dubte ja<br />
n’hi havia prou per parar l’exaltació<br />
d’Álvarez i la fàbula <strong>de</strong> la seva<br />
acció exemplar a <strong>Girona</strong>. Només la<br />
ignorància afegida a l’interès polític<br />
i la inèrcia d’una evocació<br />
sentimental <strong>de</strong> la tragèdia <strong>de</strong>ls<br />
setges obviant tot el que podia<br />
distorsionar la visió heroicista, ha<br />
perllongat durant tants anys un relat<br />
manipulat amb absència <strong>de</strong>l<br />
més mínim rigor històric. L’aproximació<br />
que segueix –forçosament<br />
breu– donarà i<strong>de</strong>a <strong>de</strong>l que diguem,<br />
en el benentès que un text en forma<br />
<strong>de</strong> llibre veurà aviat la llum.<br />
Don Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro<br />
López <strong>de</strong>l Pino Troncoso <strong>de</strong> Lira y<br />
Sotomayor, tal com es feia posar en<br />
els papers, arribà a <strong>Girona</strong> quan<br />
aquesta ciutat havia protagonitzat<br />
ja durs enfrontaments amb el francès.<br />
El nostre general era fill <strong>de</strong><br />
Granada, on nasqué el 8 <strong>de</strong> Setembre<br />
<strong>de</strong>l 1749, i <strong>de</strong>scendia d’una<br />
família castellana <strong>de</strong> certa notorietat.<br />
El seu pare, místic lliurat<br />
als silicis i als <strong>de</strong>junis, sembla que<br />
l’influí en l’extraordinari fervor religiós<br />
que sempre mostrà, per bé<br />
que es quedà orfe molt jovenet i<br />
visqué a casa d’un seu oncle, amb<br />
la seva mare, a Soria i Burgo <strong>de</strong><br />
Osma, on cursà els primers estudis.<br />
El 1768 ingressà a l’escola militar,<br />
a l’acadèmia <strong>de</strong> Barcelona <strong>de</strong>l<br />
Cuerpo <strong>de</strong> las Reales Guardias Españolas.<br />
S’incorporà a l’exèrcit i fou<br />
promogut al grau <strong>de</strong> Ca<strong>de</strong>t l’any<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
1778, participà en el setge <strong>de</strong> Gibraltar<br />
el 1779-83, i en la guerra<br />
amb Portugal; fou nomenat governador<br />
militar <strong>de</strong> Portalegre.<br />
El 1779 fou nomenat a Sevilla<br />
Cavaller <strong>de</strong> la Or<strong>de</strong>n <strong>de</strong> Santiago.<br />
El 1783 ascendí a tinent i més<br />
tard, <strong>de</strong> capità, va ser professor a<br />
l’acadèmia militar. Tornà a Catalunya<br />
en ocasió <strong>de</strong> la Guerra Gran<br />
formant a les ordres <strong>de</strong>l general Ricardos.<br />
Aleshores pogué enfrontarse<br />
per primera vegada amb l’enemic<br />
francès. Estigué a les accions<br />
<strong>de</strong>l Voló, Arlés, Ribesaltes i Truillàs,<br />
i caigué ferit a Colliure. Per la seva<br />
Al centre<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
ÁLVAREZ DE CAS-<br />
TRO ÉS EL GRAN<br />
PROTAGONISTA<br />
DEL MONUMENT<br />
DE LA PLAÇA DE LA<br />
INDEPENDÈNCIA<br />
<br />
El Governador <strong>de</strong><br />
la ciutat durant <strong>de</strong>l<br />
setge <strong>de</strong> 1809<br />
apareix a l’estàtua<br />
encoratjant els seus<br />
soldats i passant per<br />
sobre <strong>de</strong>ls cadàvers.<br />
trajectòria bèl·lica, el 1794 pujà a<br />
coronel i el 1795 a Brigadier. L’any<br />
1808, <strong>de</strong>sprés d’haver estat governador<br />
<strong>de</strong> la plaça d’Alegrete, es<br />
trobava a Madrid, d’on fugí <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong>l dos <strong>de</strong> Maig famós. Traslladat<br />
a Catalunya, fou <strong>de</strong>signat governador<br />
<strong>de</strong>l castell <strong>de</strong> Montjuïc. Precisament<br />
llavors, els francesos van<br />
voler ocupar amb una operació <strong>de</strong><br />
sorpresa el castell. Álvarez volia resistir,<br />
però el capità general <strong>de</strong><br />
Catalunya, el comte d’Ezpeleta, li<br />
or<strong>de</strong>nà que cedís l’entrada als<br />
francesos. Tots els historiadors<br />
han remarcat que el general restà<br />
molt afectat per aquell fet, car<br />
hauria volgut resistir fos com fos.<br />
Els seus més generosos biògrafs assenyalen<br />
que es manifestà summament<br />
emprenyat i visiblement<br />
rancorós respecte als francesos.<br />
Al cap d’uns mesos el general<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro es trobava a <strong>Girona</strong><br />
guardant-se <strong>de</strong> les tropes <strong>de</strong><br />
Saint-Cyr quan el Capità General<br />
<strong>de</strong> Catalunya donà l’ordre que es<br />
quedés a la ciutat, promovent-lo a<br />
Mariscal <strong>de</strong> Camp i afegint a les seves<br />
responsabilitats les <strong>de</strong> Governador.<br />
Álvarez era un home dur i<br />
orgullós, amb una concepció <strong>de</strong> les<br />
coses que quedà reflectida immediatament<br />
el dia 1 d’abril en què<br />
publicà un famós Ban en el qual<br />
proclamava que «impongo pena <strong>de</strong><br />
muerte ejecutada immediatamente<br />
a cualquier persona, sea <strong>de</strong> la clase,<br />
grado o condición que fuere, que<br />
tuviese la vileza <strong>de</strong> proferir la voz<br />
<strong>de</strong> rendición o capitulación». Una<br />
mesura tan forta i un to tan radical<br />
són l’evidència, primer, que<br />
hi havia gent que, efectivament,<br />
parlava d’aquella alternativa, i en<br />
segon lloc Álvarez <strong>de</strong> Castro amb<br />
aquesta actitud irreductible connectava<br />
amb els més disposats a<br />
resistir, si bé també es temia que en<br />
un moment donat <strong>de</strong> l’enfrontament<br />
es produís el <strong>de</strong>falliment. Per<br />
inspirar <strong>de</strong>terminació portava «en<br />
la copa <strong>de</strong> su sombrero el lema Por<br />
Fernando VII vencer o morir escrito<br />
con negros caracteres, en una roja<br />
cinta, colocada allí en figura diagonal».<br />
Aquest era l’home que<br />
anava a dirigir la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
davant <strong>de</strong>l setge imminent.<br />
L’obcecació <strong>de</strong> resistir<br />
El cinc <strong>de</strong> maig començà el darrer<br />
assetjament, que no acabà fins el<br />
10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre. Els fets són coneguts:<br />
enfrontaments ferotges<br />
fins el setembre, i fam, misèria, epidèmies<br />
terribles els darrers mesos,<br />
<strong>de</strong>sercions, sacrificis, heroisme,<br />
ruïna... I enmig d’aquell calvari, Álvarez<br />
es distingí per la seva obcecació<br />
<strong>de</strong> resistir i resistir. El general<br />
gironí va comportar-se durant<br />
la gesta com un home intransigent,<br />
dur, implacable, exigint no solament<br />
disciplina, sinó lliurament total.<br />
Castigà amb duresa extrema<br />
qualsevol error en la <strong>de</strong>fensa, per<br />
justificat que fos, projectà sobre els<br />
gironins proclames enèrgiques i els<br />
sectors populars, influenciats sobretot<br />
pel clergat regular, li prodigaren<br />
alhora temor i admiració,<br />
com sol passar en aquestes circumstàncies.<br />
D’altra banda, Álva -<br />
rez era un home profundament religiós,<br />
com diran alguns <strong>de</strong>ls seus<br />
biò grafs, fanàticament religiós,<br />
que creia en els miracles i en la inter<br />
venció concreta i directa <strong>de</strong> la<br />
divina providència en els seus<br />
propis afers.<br />
Aleshores, a finals <strong>de</strong> setembre<br />
començava l’etapa més terrible<br />
<strong>de</strong> la resistència: el <strong>de</strong> l’agonia i el
sacrifici inútil <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. El mes<br />
d’Octubre arribà el nou cap <strong>de</strong> les<br />
tropes franceses, el Mariscal Augereau,<br />
Duc <strong>de</strong> Castiglione, encarregat<br />
d’acabar amb el setge.<br />
Només d’arribar va proposar capitulació,<br />
refusada <strong>de</strong>spectivament<br />
per Álvarez. Augereau intensificà<br />
el càstig amb bombar<strong>de</strong>igs<br />
constants i un bloqueig impenetrable.<br />
La ciutat entrà llavors<br />
en una situació d’ensorrament en<br />
tots els sentits. Però Álvarez, imbuït<br />
d’una obsessió per resistir o morir,<br />
sense consi<strong>de</strong>rar cap altra alternativa<br />
que hagués pogut evitar<br />
o alleugerir la mortaldat espantosa<br />
que s’anava produint, volia<br />
emular Palafox a Saragossa. El<br />
mes <strong>de</strong> setembre van morir 239<br />
homes <strong>de</strong> la guarnició i passaven<br />
<strong>de</strong> 1.200 els malalts a l’hospital. La<br />
situació <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> a partir d’octubre<br />
és <strong>de</strong>sesperada, l’alimentació<br />
quasi acabada, les epidèmies<br />
faran infinitament més morts que<br />
la batalla. I no hi havia senyal <strong>de</strong><br />
cap possible ajuda.<br />
Capitulació honorable<br />
Augereau, coneixedor <strong>de</strong> les penalitats<br />
que es vivien a <strong>Girona</strong>, intentà<br />
a finals d’Octubre convèncer<br />
Álvarez <strong>de</strong> la inutilitat <strong>de</strong> l’esforç,<br />
oferint una capitulació honorable<br />
i acabant amb aquella <strong>de</strong>strucció<br />
innecessària i cruel. Res a fer. Álvarez<br />
va refusar i en la seva línia<br />
d’irre<strong>de</strong>ntisme irracional donà<br />
l’ordre que es disparés contra tot<br />
<strong>de</strong>fensor que abandonés la primera<br />
línia. Quan algú li preguntà<br />
com pensava acabar amb aquella<br />
situació, respongué que «en el cementerio»<br />
i quan la guarnició<br />
plantejà que no hi havia aliments,<br />
contestà «...cuando falten <strong>de</strong>l todo<br />
los víveres nos lo comeremos a usted<br />
y cuando se acaben los <strong>de</strong> su calaña<br />
yo veré lo que <strong>de</strong>be hacerse».<br />
Era un home que, com expressà,<br />
consi<strong>de</strong>rava que «es lo mismo morir<br />
<strong>de</strong> hambre que en las brechas».<br />
Aquesta era la seva manera d’entendre<br />
la resistència.<br />
La guarnició creia que seria<br />
molt millor intentar una sortida<br />
<strong>de</strong>l que quedava <strong>de</strong> tropa, intentant<br />
travessar les línies enemigues<br />
i incorporar-les a les forces <strong>de</strong><br />
la Junta Superior, per continuar la<br />
guerra. Álvarez s’hi negava. El dia<br />
7 <strong>de</strong> novembre, Augereau tornà a<br />
oferir capitulació, ja que no tenia<br />
sentit aquella tragèdia. De nou<br />
ni se’l respongué. Durant octubre<br />
van morir 793 homes <strong>de</strong> la guarnició.<br />
L’escassesa <strong>de</strong> queviures<br />
era catastròfica. Es menjava carn<br />
crua i podrida, i tota mena <strong>de</strong> co -<br />
sa comestible, com ara rates. Apareixeran<br />
la disenteria i l’escorbut.<br />
La situació era tràgica, i ningú<br />
po dia convèncer Álvarez, portat<br />
per una mena <strong>de</strong> fugida endavant<br />
taumatúrgica «No he querido salir<br />
ni capitular porque mi honor me<br />
manda morir entre esas ruinas», li<br />
escrivia a una seva germana. Tal<br />
com assenyalà el coronel Haro, Alvarez,<br />
«<strong>de</strong>bió haber salido con la<br />
guarnición, abandonando una<br />
plaza que era incapaz <strong>de</strong> <strong>de</strong>fen<strong>de</strong>rse,<br />
però se obstinó en continuar<br />
la <strong>de</strong>fensa, acabó con el vecindario,<br />
se murió la tropa, a él mismo<br />
le costó la vida su tenacidad y<br />
se perdió la plaza. Pero no era<br />
dado a su carácter variar y así se<br />
perdió todo (...) menos la carrera<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
Tres retrats diferents <strong>de</strong> Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro.<br />
EL PREU DE LA GLÒRIA 23<br />
<strong>de</strong> la gloria y el honor». En un moment<br />
donat, els caps militars es<br />
van rebel·lar <strong>de</strong>sprés d’una conspiració.<br />
El General i la Junta es<br />
comprometeren a millorar la situació<br />
<strong>de</strong>ls ferits i malalts <strong>de</strong>ls<br />
hospitals. Però amb això no es<br />
calmaren <strong>de</strong>l tot: una vintena d’oficials<br />
van saquejar les cases d’alguns<br />
prohoms gironins i en un sol<br />
dia <strong>de</strong>sertaren tres tinents coronels,<br />
un capità, un tinent, tres<br />
subtinents 18 sergents i una colla<br />
<strong>de</strong> soldats.<br />
La situació era impossible. Tornaren<br />
els bombar<strong>de</strong>igs massius.<br />
Les cases queien i sepultaven els<br />
ciutadans. El mes <strong>de</strong> novembre<br />
van morir 1.385 membres <strong>de</strong> la<br />
guarnició. El dia 15 <strong>de</strong> Novembre<br />
Álvarez rebé una nota <strong>de</strong>l Capità<br />
General anunciant que no podia<br />
ajudar <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> cap manera. Era<br />
tard però encara era hora d’una capitulació<br />
honrosa, o <strong>de</strong> salvar la<br />
guarnició per la prossecució <strong>de</strong> la<br />
guerra. Doncs no. Álvarez es mostrava<br />
irreductible. I encara es matingué<br />
aquella situació suïcida 25<br />
dies més.<br />
Fou a començaments <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre<br />
quan s’agreujà el seu estat<br />
i entrà en <strong>de</strong>liri total. Se’l rellevà <strong>de</strong>l<br />
comanament. Llavors, la plaça va<br />
capitular. Amb la capitulació s’iniciava<br />
el darrer periple <strong>de</strong>l general,<br />
que aconseguí una nova<br />
llegenda ara entorn <strong>de</strong> la seva<br />
mort. Álvarez fou emportat cap a<br />
França pels invasors i quan era a<br />
Narbona, fou retornat a Figueres,<br />
on morí l’en<strong>de</strong>mà d’haver arribat,<br />
el dia 21 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1810. A partir<br />
d’aquest moment s’expandí<br />
l’espècie que havia estat una mort<br />
violenta. La versió més convencional<br />
és la que parla d’Álvarez assegut<br />
en una cadira, on se l’impe<strong>de</strong>ix<br />
dormir a cops <strong>de</strong> baioneta,<br />
sense subministrar-li alimentació.<br />
Una altra versió –per inventar<br />
no que<strong>de</strong>m– és que havia<br />
mort enverinat. I això s’ha anat explicant<br />
fins als nostres dies, tot i<br />
que historiadors <strong>de</strong> pes ho <strong>de</strong>smentiren<br />
en el seu moment. No hi<br />
ha cap prova documental i tot<br />
prové <strong>de</strong> referències indirectes,<br />
verbals. Carles Rahola també insistí<br />
en la manca <strong>de</strong> serietat d’aquesta<br />
versió.<br />
No el van matar<br />
Em va ser possible trobar documentació<br />
concreta sobre l’afer.<br />
Vaig trobar a París, fa trenta anys,<br />
i ho vaig publicar tot seguit, notícies<br />
precises sobre la qüestió que<br />
abona plenament l’opinió <strong>de</strong> Gómez<br />
Arteche, el qual creia que<br />
fou malaltia la causa inequívoca <strong>de</strong><br />
la mort. Als Archives Nationales i<br />
als Archives <strong>de</strong> la Guerre <strong>de</strong> la capital<br />
francesa, mentre cercava<br />
materials sobre l’etapa napoleònica<br />
a Catalunya, vaig tenir la sort<br />
<strong>de</strong> topar-me amb una sèrie <strong>de</strong><br />
missives, algunes d’elles adreça<strong>de</strong>s<br />
a Napoleó, en les quals es comunica<br />
el <strong>de</strong>cés <strong>de</strong>l general. Per tant,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> fa molts anys sabem, doncs,<br />
que seguint les ordres personals <strong>de</strong><br />
Napoleó, Álvarez ha <strong>de</strong> ser traslladat<br />
a Barcelona on hagués fet un<br />
escarment públic. Diverses comunicacions<br />
assenyalen que ha<br />
estat posat en camí, que parà a<br />
Narbona i d’ací fou transferit a<br />
Figueres, on va morir.<br />
L’es<strong>de</strong>veniment és comunicat a<br />
UN HOME MOLT RELIGIÓS<br />
«Creia en els miracles i en la<br />
intervenció concreta i directa<br />
<strong>de</strong> la divina providència»<br />
INTENTS D’ACABAR AMB ÁLVAREZ<br />
«En un moment donat els<br />
caps militars es van rebel·lar<br />
<strong>de</strong>sprés d’una conspiració»<br />
ELS RESULTATS<br />
«En el cas <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> foren<br />
milers les víctimes <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>liris<br />
<strong>de</strong> gran<strong>de</strong>sa d’Álvarez»<br />
Napoleó. Se li diu que l’exgovernador<br />
militar <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> s’ha mort<br />
<strong>de</strong> malaltia a Figueres i que per<br />
aquesta causa no serà possible<br />
complir les ordres directes <strong>de</strong><br />
l’emperador. No pot ser més clar<br />
que se’ls mor sent les ordres <strong>de</strong><br />
l’emperador d’un caire ben diferent<br />
a la que la llegenda negra ha<br />
anat difonent. Napoleó havia <strong>de</strong>manat<br />
que es comprovés si Álvarez<br />
havia jurat, com altres militars<br />
<strong>de</strong> la guarnició <strong>de</strong> Barcelona, fi<strong>de</strong>litat<br />
a Josep Napoleó. És evi<strong>de</strong>nt<br />
que volia fer un espectacle públic<br />
amb Álvarez, però aquest, malalt<br />
i <strong>de</strong>bilitat, va traspassar. Els francesos<br />
no volien, doncs, que morís,<br />
ans al contrari. Això no obsta que<br />
encara avui al Castell <strong>de</strong> Figueres<br />
hi continuï exposada una placa on<br />
s’afirma la versió inventada.<br />
Miguel <strong>de</strong> Haro, que tractà molt<br />
<strong>de</strong> prop al general, afirmà que<br />
estava obsessionat per la i<strong>de</strong>a<br />
d’im mortalitzar-se, i que gaudia<br />
amb els perills, perquè segons ell<br />
així s’aconseguia més glòria. <strong>Girona</strong><br />
pagà tan cara –la futura història<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, la <strong>de</strong>l segle XIX<br />
que començava– la carrera <strong>de</strong> la<br />
glòria i <strong>de</strong> l’honor d’Álvarez <strong>de</strong> Castro,<br />
que no és possible avui enaltir<br />
aquella actitud personal militarista<br />
i inhu ma na. Els milers <strong>de</strong> vi<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>ls giro nins valien molt més<br />
que la car rera d’aquell general<br />
vanitós i que la supervivència <strong>de</strong>ls<br />
que tenia l’obligació <strong>de</strong> salvar i protegir,<br />
posant al davant el seu afany<br />
<strong>de</strong> notorietat. Almenys, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l<br />
setembre, s’hagués pogut evitar<br />
una <strong>de</strong>strucció innecessària i la<br />
mortaldad espantosa. És clar, però,<br />
que en aquest cas Álvarez <strong>de</strong> Castro<br />
no hagués aconseguit tanta glòria.<br />
Aquesta és la història. Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro, per les seves característiques<br />
personals, va ser un indubtable<br />
<strong>de</strong>fensor <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, enèrgic<br />
i <strong>de</strong>terminat, però la seva<br />
completament errada concepció<br />
militar i la seva dèria d’immortalitzar-se<br />
van ser causa <strong>de</strong> la pèrdua<br />
<strong>de</strong> tot, i el que és més tràgic, el fan<br />
responsable directe <strong>de</strong> milers <strong>de</strong><br />
morts gironins. Car, ni la carrera<br />
militar ni la fama ni la glòria ni<br />
l’honor d’un general po<strong>de</strong>n justificar<br />
posar en perill la vida <strong>de</strong>ls<br />
seus. I en el cas <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> foren<br />
milers les víctimes <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>liris <strong>de</strong><br />
gran<strong>de</strong>sa d’Álvarez.<br />
L’actuació d’Álvarez <strong>de</strong> Castro ha<br />
<strong>de</strong> tenir un judici molt sever <strong>de</strong>ls<br />
historiadors. <strong>Girona</strong> li <strong>de</strong>u la tragèdia<br />
més espantosa <strong>de</strong> tota la<br />
seva història.<br />
LLUÍS MARIA DE PUIG<br />
POLÍTIC I HISTORIADOR
24 HISTORIOGRAFIA<br />
GENÍS BARNOSELL<br />
D<br />
urant la guerra <strong>de</strong><br />
1808-1814, es lliuraren<br />
a les comarques<br />
gironines un gran<br />
nombre <strong>de</strong> petites escaramusses i<br />
unes quantes batalles campals,<br />
però la característica fonamental<br />
<strong>de</strong> l’enfrontament en aquestes terres<br />
fou sens dubte la guerra <strong>de</strong> setges.<br />
La guerra <strong>de</strong> setges es produïa<br />
quan un exèrcit amb inferioritat<br />
<strong>de</strong> condicions es refugiava en una<br />
fortalesa o ciutat emmurallada<br />
per fer front a un exèrcit superior.<br />
Aleshores, aquest se situava ales<br />
afores i els convidava a rendir-se.<br />
Si això no es produïa, l’exèrcit assetjant<br />
començava l’excavació <strong>de</strong><br />
trinxeres i la instal·lació <strong>de</strong> la seva<br />
artilleria per impedir que els assetjats<br />
poguessin sortir i per bombar<strong>de</strong>jar<br />
la ciutat. Amb el bombar<strong>de</strong>ig<br />
es volia acovardir els resistents,<br />
<strong>de</strong>smuntar la seva artilleria<br />
i enrunar les muralles. Una<br />
vegada assolit aquest objectiu,<br />
s’assaltava la ciutat amb la infanteria<br />
a través <strong>de</strong>ls forats oberts a les<br />
muralles, fet que implicava un<br />
nombre elevadíssim <strong>de</strong> baixes per<br />
poc que a dins <strong>de</strong> la ciutat restessin<br />
quatre <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong>mpeus –fet<br />
que mostra una vegada més l’enorme<br />
menyspreu que els oficials,<br />
normalment nobles o benestants,<br />
tenien per la tropa, plebea<br />
o pobra–. Els assetjats, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> dins<br />
<strong>de</strong> la ciutat, intentaven endarrerir<br />
les tasques <strong>de</strong> setge, esperant que<br />
l’arribada <strong>de</strong> reforços exteriors<br />
permetés atacar els assetjants i<br />
aixecar el setge.<br />
A les comarques gironines es<br />
donaren un gran nombre <strong>de</strong> setges<br />
i, a més, un d’ells –el <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant<br />
els mesos <strong>de</strong> maig i <strong>de</strong>sembre<br />
<strong>de</strong> 1809– mereix ser comptat entre<br />
els més llargs <strong>de</strong> totes les guerres<br />
napoleòniques.<br />
L’important nombre <strong>de</strong> setges<br />
que es donaren en aquells anys<br />
s’explica pel nombre <strong>de</strong> punts fortificats<br />
que protegien la tradicional<br />
ruta d’entrada a la Península: Roses<br />
(amb la seva ciuta<strong>de</strong>lla i el<br />
Fort <strong>de</strong> la Trinitat), Figueres (amb<br />
Sant Ferran), <strong>Girona</strong> («clau» tradicional<br />
<strong>de</strong> la ruta), i Hostalric (a<br />
mig camí <strong>de</strong> Barcelona).<br />
Fora <strong>de</strong> Sant Ferran, cap d’aquestes<br />
fortaleses no es lliurà sense<br />
combatre i això implicà que<br />
l’exèrcit francès les hagué <strong>de</strong> prendre<br />
<strong>de</strong>sprés d’assetjar-les i bombar<strong>de</strong>jar-les.<br />
Roses resistí un primer<br />
atac el juliol <strong>de</strong> 1808 i es rendí<br />
el 6/12/1808 <strong>de</strong>sprés d’un set-<br />
ge d’un mes. <strong>Girona</strong> resistí un<br />
atac el 20/6/1808 i un primer setge<br />
que tingué lloc entre el 20/7 i el<br />
17/8 <strong>de</strong> 1808, i no capitulà fins el<br />
10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1809, <strong>de</strong>sprés<br />
d’un segon setge <strong>de</strong> set mesos.<br />
Hostalric fou evacuat per la guarnició<br />
espanyola el 12/5/1810, <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong> resistir quatre mesos i que<br />
la vila fos saquejada el novembre<br />
<strong>de</strong> 1809. Sant Ferran caigué sense<br />
disparar cap tret el març <strong>de</strong> 1808<br />
però fou recuperat pels resistents<br />
catalans amb un audaç cop <strong>de</strong><br />
mà l’abril <strong>de</strong> 1811. Aleshores els<br />
francesos assetjaren el castell i el<br />
tornaren a prendre a l’agost.<br />
Ja he dit que entre tots els setges,<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
GIRONA NO ERA UNA CIUTAT TAN INDEFENSABLE COM S’HA DIT, I ELS<br />
SEUS ASSETJADORS NO EREN UN EXÈRCIT MASSA BEN PREPARAT NI<br />
ORGANITZAT. HI HA MITES QUE CONVENEN SER REVISATS.<br />
LA GUERRA<br />
DE SETGES I<br />
ELS SEUS MITES<br />
Gravat <strong>de</strong>l segle XIX («Historia <strong>de</strong> la guerra <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ncia en<br />
Cataluña», 1861) que mostra l’atac <strong>de</strong> les tropes <strong>de</strong>l general<br />
O’Donnell contra efectius francesos a la Torre <strong>de</strong> Sant Lluís <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
el que potser mereix més atenció<br />
és el <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> 1809, a causa <strong>de</strong><br />
la seva llarga durada, que exigeix<br />
una explicació complexa. Per donar-la,<br />
cal parlar abans <strong>de</strong>ls mites<br />
que s’han aixecat sobre aquells fets.<br />
Durant molts anys, una colla d’autors<br />
que van <strong>de</strong> Manuel Cúndaro<br />
a la primera meitat <strong>de</strong>l segle XIX a<br />
Emili Grahit a finals <strong>de</strong>l mateix segle,<br />
o Pla i Cargol al segle XX –o<br />
Carles Rahola en no pocs aspectes–<br />
van coincidir en una sèrie<br />
d’interpretacions que ara es <strong>de</strong>mostren<br />
totalment ina<strong>de</strong>qua<strong>de</strong>s<br />
per entendre la realitat. En síntesi,<br />
se sostenia que <strong>Girona</strong> era una<br />
plaça forta in<strong>de</strong>fensable, que el po-<br />
ble gironí i l’exèrcit es van mostrar<br />
units tothora, i que (com a substitut<br />
<strong>de</strong> les muralles i els forts, que<br />
no eren suficients) els gironins<br />
van mostrar un coratge gairebé sobrenatural<br />
que va permetre <strong>de</strong> resistir<br />
durant molts mesos al millor<br />
exèrcit <strong>de</strong>l món. Tanmateix, la realitat<br />
era prou més complexa.<br />
Així, si bé les muralles medievals<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> eren clarament antiqua<strong>de</strong>s,<br />
la geografia <strong>de</strong>l lloc implicava<br />
que l’atac només fos possible<br />
per la zona <strong>de</strong>l Mercadal o per<br />
Montjuïc. L’amenaça <strong>de</strong> riua<strong>de</strong>s<br />
–com efectivament s’es<strong>de</strong>vingué–<br />
i el fàcil accés <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l camí <strong>de</strong> Barcelona<br />
<strong>de</strong>saconsellaren als francesos<br />
<strong>de</strong> muntar la seva artilleria<br />
a la zona compresa entre Fornells<br />
i el Ter, <strong>de</strong> manera que només els<br />
restava la possibilitat d’atacar per<br />
Montjuïc. Això situava el gruix<br />
<strong>de</strong>ls seus magatzems sobre la seva<br />
línia <strong>de</strong> comunicació amb França<br />
i el Ter feia <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa contra l’enviament<br />
<strong>de</strong> reforços <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l Sud,<br />
però implicava també atacar per la<br />
zona amb <strong>de</strong>fenses més mo<strong>de</strong>rnes<br />
i en un terreny on era molt complicat<br />
d’excavar trinxeres.<br />
Les tropes <strong>de</strong>splega<strong>de</strong>s per l’Imperi<br />
francès, a més, no eren, ni <strong>de</strong><br />
lluny, les millors <strong>de</strong>l món. Tenien<br />
percentatges molt elevats <strong>de</strong> reclutes<br />
poc foguejats, i, per tant,<br />
amb escassa capacitat <strong>de</strong> combat.<br />
Eren més multinacionals que altres<br />
cossos d’exèrcit, i, per tant, amb dificultats<br />
<strong>de</strong> coordinació. I la rivalitat<br />
entre els seus comandaments<br />
abocaren l’ofensiva pràcticament<br />
al fracàs en diverses ocasions. A<br />
partir <strong>de</strong> l’agost <strong>de</strong> 1808, havien sofert<br />
tantes baixes i estaven tant<br />
afecta<strong>de</strong>s per les malalties que la<br />
seva capacitat <strong>de</strong> combat es reduí<br />
al mínim –<strong>de</strong> manera que la situació<br />
s’estabilitzà en unes taules,<br />
en què els <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> la ciutat no<br />
tenien cap capacitat <strong>de</strong> trencar el<br />
setge, però en què els atacants no<br />
es podien arriscar a un nou assalt.<br />
Els <strong>de</strong>fensors<br />
Els efectius que <strong>de</strong>fensaven <strong>Girona</strong>,<br />
per altra banda, eren força reduïts<br />
(al voltant <strong>de</strong> 8.000 homes en<br />
els moments amb més efectius, per<br />
38.000 soldats assetjants), molts<br />
amb poca experiència <strong>de</strong> combat.<br />
Hi hagué, però, dos factors que jugaren<br />
a favor seu. En primer lloc,<br />
els exèrcits atacants havien <strong>de</strong> ser<br />
sempre molt més grans que els assetjats<br />
(<strong>de</strong> tres a set vega<strong>de</strong>s més<br />
grans), perquè, com ja he dit, en els<br />
assalts a les ciutats es produïa un<br />
gran nombre <strong>de</strong> baixes. En segon<br />
lloc, entre les tropes que <strong>de</strong>fensaren<br />
<strong>Girona</strong> hi havia un nucli <strong>de</strong> tropes<br />
professionals que fou suficient<br />
per organitzar la <strong>de</strong>fensa,<br />
instruir els novells i enfrontar-se,<br />
en els moments <strong>de</strong>cisius, a aquelles<br />
unitats imperials més ben prepara<strong>de</strong>s.<br />
Una altra cosa ben diferent és<br />
que comptessin amb el suport<br />
unànime <strong>de</strong> la població. Més aviat,<br />
a banda <strong>de</strong>ls convençuts (tam bé<br />
n’hi hagué, i no pocs), la «unanimitat»<br />
a la ciutat fou mantinguda<br />
amb mecanismes molt clàssics<br />
<strong>de</strong> disciplina militar –com ara<br />
aplicar la pena <strong>de</strong> mort a qualsevol<br />
<strong>de</strong>sertor o «sediciós», inclosos<br />
aquells que simplement manifestaven<br />
la voluntat <strong>de</strong> rendir-se.<br />
ELS ATACANTS<br />
«Les tropes <strong>de</strong>splega<strong>de</strong>s per<br />
l’Imperi francès no eren, ni <strong>de</strong><br />
lluny, les millors <strong>de</strong>l món»<br />
L’«HEROISME» DELS GIRONINS<br />
«La “unanimitat” fou<br />
mantinguda amb mecanismes<br />
clàssics <strong>de</strong> disciplina militar»<br />
EL SETGE DE 1809<br />
«Mereix ser comptat<br />
entre els més llargs <strong>de</strong> totes<br />
les guerres napoleòniques»<br />
Finalment, la historiografia tradicional<br />
suposava que els gironins<br />
«eren» –sense dubtes ni vacil·lacions<br />
<strong>de</strong> cap mena– coratjosos<br />
i heroics i que per això resistien<br />
tota mena <strong>de</strong> penalitats en <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> la ciutat. Els estudis <strong>de</strong> la<br />
segona meitat <strong>de</strong>l segle XX, però,<br />
han <strong>de</strong>mostrat que la «capacitat»<br />
o la «<strong>de</strong>terminació» <strong>de</strong> combatre<br />
<strong>de</strong>penen d’un conjunt <strong>de</strong> circumstàncies<br />
(com la selecció prèvia<br />
<strong>de</strong>ls soldats o la cohesió <strong>de</strong>l<br />
grup i la comunicació entre els<br />
seus membres) que en el cas <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
ni tan sols hem començat a<br />
estudiar.<br />
En <strong>de</strong>finitiva, per explicar perquè<br />
<strong>Girona</strong> va resistir tant, el millor<br />
que po<strong>de</strong>m dir a hores d’ara és<br />
que la ciutat no era tan in<strong>de</strong>fensable<br />
com es <strong>de</strong>ia i que la «<strong>de</strong>terminació»<br />
<strong>de</strong> lluitar es va fonamentar<br />
en una combinació d’elements<br />
diversos, entre els quals<br />
foren fonamentals l’existència d’una<br />
base social disposada a fer-ho,<br />
un nucli <strong>de</strong> tropes professionals i<br />
una disciplina estricte que va eliminar<br />
qualsevol intent <strong>de</strong> dissidència.<br />
Les evi<strong>de</strong>nts mancances <strong>de</strong><br />
l’exèrcit francès van fer la resta.<br />
Acabat aquest relat, ens pot assaltar<br />
un dubte. Si els nostres<br />
avantpassats es van convèncer<br />
que la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat va ser un<br />
fet heroic que calia recordar i celebrar,<br />
què hem <strong>de</strong> fer nosaltres,<br />
que sabem que tot plegat va ser<br />
prou més complex? O, pitjor encara,<br />
no serà trair la seva memòria<br />
analitzar-los amb ulls crítics, qüestionar<br />
el seu «heroisme», dubtar <strong>de</strong><br />
la seva entrega?<br />
Aquesta és, <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l meu punt <strong>de</strong><br />
vista, una manera equivocada<br />
d’enfrontar-se al tema. Hem <strong>de</strong> recordar<br />
que tota narració mítica<br />
–com ho és la versió tradicional<br />
<strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>–, <strong>de</strong>forma la<br />
realitat per emocionar el lector i<br />
aconseguir així la seva aprovació<br />
per a uns fets que, si es presentessin<br />
tal com són, potser serien rebutjats.<br />
Per tant, l’única manera <strong>de</strong><br />
po<strong>de</strong>r valorar raonadament uns<br />
fets és conèixer-los tan bé com sigui<br />
possible. I aquesta és la tasca<br />
que ens hem <strong>de</strong> proposar per<br />
aquest bicentenari. Si en altres<br />
èpoques es va <strong>de</strong>formar la realitat<br />
atribuint a tots els gironins comportaments<br />
i valors en gran part<br />
imaginaris, el que cal fer ara és difondre<br />
amb rigor el que sabem i<br />
posar les bases per augmentar<br />
aquest coneixement.<br />
GENÍS BARNOSELL<br />
PROFESSOR D'HISTÒRIA CONTEMPORÀNIA<br />
A LA UNIVERSITAT DE GIRONA
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
PUBLICITAT 25
26 L’ESTRATÈGIA<br />
DURANT LA GUERRA DEL FRANCÈS, LES TROPES NAPOLEÒNIQUES MAI NO VAN CONTROLAR LA MUNTANYA, LA QUAL<br />
COSA VA PROPICIAR QUE TANT OLOT COM RIPOLL I LES SEVES ZONES D’INFLUÈNCIA FOSSIN CENTRES DE RESISTÈNCIA<br />
DES DELS QUALS VAN SORTIR ATACS CAP A LES ZONES CONTROLADES PELS FRANCESOS, A L’EMPORDÀ I AL VALLESPIR.<br />
LA MUNTANYA INDÒMITA<br />
XAVIER VALERI<br />
L<br />
’estratègia <strong>de</strong>l domini<br />
francès envers l’interior<br />
<strong>de</strong> les comarques<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, durant tota<br />
la guerra, va seguir la línia <strong>de</strong> pujar<br />
columnes i assegurar rutes <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> l’Empordà i <strong>Girona</strong> cap a la<br />
muntanya. Tot i la col.laboració <strong>de</strong><br />
companyies <strong>de</strong>l país comanda<strong>de</strong>s<br />
per Josep Pujol («Boquica») i<br />
<strong>de</strong> la consolidació <strong>de</strong> fortificacions<br />
a Banyoles, Besalú i Olot, els<br />
napoleònics mai van controlar la<br />
muntanya. Els francesos no van<br />
entrar seriosament per la Cerdanya<br />
i el Vallespir com havien fet per la<br />
Guerra Gran i en les guerres <strong>de</strong>l segle<br />
XVII. Això va fer que tant Olot<br />
com Ripoll i les seves zones d’influència<br />
fossin centres <strong>de</strong> resistència<br />
d’on van sortir atacs a les zones<br />
domina<strong>de</strong>s pels napoleònics<br />
tant a l’Empordà com al Vallespir.<br />
Napoleó va concebre Catalunya<br />
com una teatre d’operacions secundaris<br />
vàlid per a una entrada<br />
secundària <strong>de</strong> tropes i per això va<br />
consolidar sobretot la línia <strong>de</strong> la<br />
costa, Figueres, Roses, <strong>Girona</strong>,<br />
Hostalric, Barcelona i Tarragona.<br />
Ell mateix, quan va entrar, va ferho<br />
pel País Basc per anar <strong>de</strong> dret a<br />
les planes <strong>de</strong> Castella, Madrid i el<br />
gran objectiu <strong>de</strong> Portugal. El fet va<br />
propiciar que a l’interior <strong>de</strong> Catalunya<br />
se li consolidés una raconada<br />
hostil que li va suposar molts<br />
mal<strong>de</strong>caps.<br />
L’inici <strong>de</strong> les hostilitats<br />
A partir <strong>de</strong>l dia en què la gent <strong>de</strong><br />
Madrid es revoltà contra l’exèrcit<br />
francès, es començà a crear un alçament<br />
general contra la presència<br />
<strong>de</strong> tropes franceses a Catalunya.<br />
El 6 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808, els sometents<br />
d’Igualada, Manresa i Santpedor<br />
<strong>de</strong>rrotaren una columna manada<br />
per Schwartz que havia sortit <strong>de</strong><br />
Barcelona en direcció als molins<br />
polvorers <strong>de</strong> Manresa.<br />
Al cap <strong>de</strong> pocs dies, a <strong>Girona</strong> es<br />
formà una junta <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa, a la<br />
qual s’ajuntà la que s’havia format<br />
a Figueres. A Banyoles (3.900 habitants),<br />
el beneficiat <strong>de</strong>l monestir<br />
Josep Rovira i Plantés es va<br />
plantar a la Plaça <strong>de</strong> Les Ro<strong>de</strong>s i en<br />
un dia <strong>de</strong> mercat va posar en combat<br />
una força <strong>de</strong> 200 homes i 400<br />
en reserva. D’aquesta manera, uns<br />
podien combatre mentre els <strong>de</strong> la<br />
reserva tenien cura <strong>de</strong>ls camps.<br />
Rovira no féu altra cosa que seguir<br />
el sistema secular <strong>de</strong>ls miquelets,<br />
paisans manats per un militar.<br />
Organitzà el contingent als primers<br />
contraforts <strong>de</strong> la Garrotxa a Mieres<br />
i a Sant Miquel <strong>de</strong> Campmajor. Un<br />
altre banyolí, Josep Vila, es <strong>de</strong>dicà<br />
a alçar tots els pobles <strong>de</strong>s <strong>de</strong> Figueres<br />
fins a Barcelona.<br />
La revolta va provocar que el 20<br />
<strong>de</strong> juny, el general governador <strong>de</strong><br />
Barcelona, Guillaume Philibert<br />
Duhesme es plantés davant les<br />
muralles <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> amb 6.000<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
soldats i 8 canons. El governador<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> Julián <strong>de</strong> Bolívar estava<br />
<strong>de</strong>cidit a <strong>de</strong>fensar-se i havia fet portar<br />
50 canons <strong>de</strong> les bateries <strong>de</strong> la<br />
costa, mariners, i diverses agrupacions<br />
<strong>de</strong> voluntaris que reforçaven<br />
les forces regulars que ja hi<br />
havia a la ciutat.<br />
La força <strong>de</strong> Duhesme fou <strong>de</strong>tectada<br />
ben abans <strong>de</strong> la seva arribada<br />
a les envistes <strong>de</strong> la ciutat: el<br />
19 <strong>de</strong> juny va arribar a les parròquies<br />
<strong>de</strong> la Garrotxa i el Pla <strong>de</strong> l’Estany<br />
una petició d’auxili <strong>de</strong> Julián<br />
<strong>de</strong> Bolívar que requeria gent armada<br />
per la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat. La<br />
<strong>de</strong>manda <strong>de</strong> Bolívar féu repicar a<br />
sometent totes les campanes <strong>de</strong> la<br />
muntanya i <strong>de</strong>l Pla <strong>de</strong> d’Estany. La<br />
gent, exaltada per les consignes <strong>de</strong><br />
les Juntes, pels rumors i perquè encara<br />
la guerra no havia castigat la<br />
població, va acudir en massa a la<br />
<strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (8.000 habitants).<br />
Aviat els atacs <strong>de</strong>l sometent van<br />
topar amb més o menys efectivitat<br />
amb els assetjadors a Vilabareix<br />
i altres punts <strong>de</strong> la rodalia <strong>de</strong> la ciutat.<br />
A més, les forces <strong>de</strong> dins els<br />
murs resistien sense gaire dificultats.<br />
En veure la situació, Duhesme<br />
va iniciar la que seria una dura retirada<br />
cap a Barcelona, però amb<br />
la intenció <strong>de</strong> tornar. El 2o <strong>de</strong> juliol,<br />
Reille, que havia intentat sense<br />
èxit sotmetre la ciuta<strong>de</strong>lla <strong>de</strong> Roses,<br />
i Duhesme, van concentrar<br />
Un heroi<br />
<strong>de</strong> França<br />
UN MONUMENT<br />
DEDICAT AL MA-<br />
RISCAL LOUIS GA-<br />
BRIEL SUCHET, A<br />
PARÍS<br />
<br />
Suchet va li<strong>de</strong>rar<br />
les tropes que el<br />
mes <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong><br />
1812 van ocupar<br />
Vic i la seva plana.<br />
Els arxius <strong>de</strong> l’Ajuntament<br />
<strong>de</strong> la capital<br />
d’Osona van ser<br />
portats al monestir<br />
<strong>de</strong> Ripoll en 18 calaixos.<br />
uns 12.000 soldats davant <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
El 4 d’agost s’escampà per les<br />
Garrotxes una ordre signada per<br />
Baudili Farró <strong>de</strong> Banyoles en la<br />
qual es <strong>de</strong>manava gent armada,<br />
per tal <strong>de</strong> reunir-se amb els d’altres<br />
pobles al punt <strong>de</strong> La Beguda al costat<br />
<strong>de</strong> Riu<strong>de</strong>llots <strong>de</strong> la Creu a Palol<br />
<strong>de</strong> Revardit.<br />
Per la seva part, a Olot s’havia<br />
creat un batalló <strong>de</strong> miquelets, format<br />
per sis companyies Les mana<strong>de</strong>s<br />
per Josep Vives i Josep Fillol<br />
s’ajuntaren a la força <strong>de</strong>l coronel <strong>de</strong><br />
les guerrilles <strong>de</strong> la Junta a l’Empordà,<br />
Joan Clarós. La funció <strong>de</strong>ls<br />
olotins primer fou la <strong>de</strong> col.laborar<br />
en el bloqueig <strong>de</strong>l castell <strong>de</strong> Fi-<br />
gueres. El 4 <strong>de</strong> juliol fustigaren<br />
una columna que finalment aconseguí<br />
reforçar la fortalesa. El dia 11<br />
atacaren a Castelló d’Empúries la<br />
força francesa que volia ocupar Roses.<br />
Entre l’acció <strong>de</strong> Clarós, la guarnició<br />
<strong>de</strong> la ciuta<strong>de</strong>lla i unitats <strong>de</strong><br />
navals angleses els francesos van<br />
haver <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar el setge <strong>de</strong> Roses.<br />
El 12 <strong>de</strong> juliol a Olot (11.000 habitants)<br />
hi hagué una revolta contra<br />
l’alcal<strong>de</strong> major <strong>de</strong> Camprodon<br />
(1.700 habitants), Ramon <strong>de</strong> Lomanya.<br />
Per tal <strong>de</strong> protegir-lo, les<br />
autoritats el traslladaren a l’hospici,<br />
on el vigilava una guàrdia <strong>de</strong> miquelets.<br />
A la nit, un grup <strong>de</strong> contrabandistes<br />
francesos penetrà a la<br />
ciutat i intentà emportar-se l’alcal<strong>de</strong><br />
sense èxit. Els miquelets els<br />
perseguiren i en feren un <strong>de</strong> presoner.<br />
Mentre conduïen el pres a<br />
l’Hospici, un tret sortit <strong>de</strong> prop <strong>de</strong><br />
la font <strong>de</strong> l’Àngel el va matar a ell<br />
i a Josep Aulet, el miquelet olotí<br />
que el portava. En saber-se la notícia<br />
es formà un motí que estigué<br />
apunt d’aconseguir entrar a l’habitació<br />
<strong>de</strong> Lomanya. Finalment<br />
la Junta <strong>de</strong> Defensa d’Olot obeí l’ordre<br />
<strong>de</strong> trasllat <strong>de</strong> la Junta <strong>de</strong> Vic.<br />
Lomanya sortí amb escorta <strong>de</strong> la<br />
ciutat però una multitud sortí a<br />
matar-lo, cosa que aconseguiren al<br />
Bosc <strong>de</strong> Tosca, ja al terme <strong>de</strong> Les<br />
Preses. Amb ell foren assassinats<br />
l’agutzil en Marçal Valls i el bara<strong>de</strong>r,<br />
Jaume Boronell .<br />
A finals <strong>de</strong> novembre el general<br />
Joan Miquel Vives es féu càrrec <strong>de</strong><br />
l’exèrcit <strong>de</strong> Catalunya. A finals <strong>de</strong>l<br />
1808 disposava <strong>de</strong> 20.000 infants,<br />
1.000 genets i 20 canons, <strong>de</strong>ls<br />
quals va <strong>de</strong>ixar 6.000 soldats a les<br />
comarques <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, on tenia el<br />
suport <strong>de</strong>ls miquelets <strong>de</strong> Joan Clarós<br />
i <strong>de</strong> Josep Rovira. La resta es va<br />
<strong>de</strong>splegar per atacar Barcelona, on<br />
Duhesme feia una <strong>de</strong>fensa activa.<br />
A més, Vives va rebre una columna<br />
<strong>de</strong> 12.000 homes, comandada<br />
pel general Reding, l’heroi <strong>de</strong><br />
Bailén. Amb aquest reforç els espanyols<br />
van tancar els francesos a<br />
Barcelona (100.000 habitants) i al<br />
castell <strong>de</strong> Figueres. Tanmateix va<br />
entrar una columna <strong>de</strong> 20.000 soldats<br />
per Perpinyà que va aixecar el<br />
bloqueig <strong>de</strong> Figueres, va ocupar<br />
Roses, que era la clau <strong>de</strong> la costa<br />
oriental d’Espanya, i va <strong>de</strong>rrotar Vives<br />
a Car<strong>de</strong><strong>de</strong>u (en la més gran batalla<br />
a camp obert a Catalunya).<br />
La nova força va provocar que<br />
les tropes regulars es refugiessin a<br />
Tarragona. Després la columna<br />
va pujar a <strong>Girona</strong> per assegurar les<br />
comunicacions entre Figueres<br />
(6.000 habitants) i Barcelona. Amb<br />
la intenció va formalitzar el setge<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> 6 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1809. Tot i<br />
això, uns 800 miquelets <strong>de</strong> la Garrotxa<br />
la nit <strong>de</strong>l 16 d’agost es van introduir<br />
a la ciutat.<br />
El 10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre el mariscal<br />
Augereau va entrar a <strong>Girona</strong>. Un<br />
cop conquerida <strong>Girona</strong>, els francesos<br />
van perseguir les tropes es-
panyoles fins a Ripoll, on van arribar<br />
el 28 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong>l 1809.<br />
Per arribar a la muntanya, els<br />
francesos a partir <strong>de</strong>l 1810 van usar<br />
el guiatge <strong>de</strong> Josep Pujol («Boquica»),<br />
que es va <strong>de</strong>stacar pel saqueig<br />
indiscriminat <strong>de</strong> les zones<br />
que passaven al domini francès.<br />
El 20 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong>l 1810 els napoleònics<br />
van ocupar Hostalric,<br />
cosa que va assegurar les comunicacions<br />
entre la frontera i Barcelona.<br />
El 13 d’abril, van començar<br />
el setge <strong>de</strong> Lleida que va caure<br />
el 14 <strong>de</strong> maig. El 1810 els francesos<br />
havien ocupat Banyoles i hi<br />
havien construït un fort al Puig <strong>de</strong><br />
la Bellacasa. A Besalú havien penjat<br />
4 o 5 paisans que menaven la<br />
resistència i hi havien fet una caserna<br />
que acollia 500 soldats i 40<br />
cavalls.<br />
El 20 <strong>de</strong> febrer la divisió volant<br />
d’Olot manada per Ángel Sotomayor<br />
intentà recuperar la vila<br />
sense èxit. El 4 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong>l<br />
1810 el cap <strong>de</strong> l’exercit espanyol, el<br />
baró d’Eroles, <strong>de</strong>s d’Olot <strong>de</strong>mana<br />
l’aportació d’atzembles per als<br />
transports a tots els pobles <strong>de</strong> la rodalia.<br />
Un cop tingué els bagatges,<br />
el baró d’Eroles atacà la brigada<br />
Clément, que es retirava <strong>de</strong> la Vall<br />
d’Hostoles.<br />
Des <strong>de</strong> començaments <strong>de</strong> març<br />
<strong>de</strong> 1811, els francesos, manats pel<br />
general Clément, romanien a Olot.<br />
Tanmateix per la rodalia voltava el<br />
batalló <strong>de</strong> miquelets <strong>de</strong>l coronel<br />
Francesc Rovira i Plantés, amb la<br />
intenció <strong>de</strong> fer-los la vida difícil.<br />
Per això els francesos van sortir a<br />
encalçar-los. El contacte va tenir<br />
lloc en el nucli urbà <strong>de</strong> Begudà.<br />
L’intercanvi <strong>de</strong> trets va produir<br />
almenys un mort entre les files <strong>de</strong>l<br />
coronel. Els miquelets van fugir i<br />
la seva ruta més probable contempla<br />
travessar la muntanya <strong>de</strong><br />
Rapàs, passar el Fluvià i per on ara<br />
hi ha la Sebastiana pujar cap al<br />
Puig <strong>de</strong> Vivers.<br />
Rendició <strong>de</strong> les Funoses<br />
El cert és que vuit dies <strong>de</strong>sprés, els<br />
homes <strong>de</strong> Rovira, manats per Llovera,<br />
van recuperar el castell <strong>de</strong> Figueres<br />
i van fer presonera la guarnició.<br />
Dins la fortalesa van trobar<br />
encara viu el general Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro, el qual va morir al cap<br />
<strong>de</strong> poc. Ho varen aconseguir en<br />
una agosarada acció sorpresa, la<br />
qual va propiciar que al cap d’uns<br />
dies els homes <strong>de</strong>l baró d’Eroles<br />
recuperessin Olot. La ruta que<br />
van fer els homes <strong>de</strong> Rovira per<br />
traslladar-se a la rodalia <strong>de</strong> Figueres<br />
va ser Riudaura, Santa<br />
Margarida <strong>de</strong> Bianya, Oix, Santa<br />
Barbara, Sa<strong>de</strong>rnes, Gitarriu i Llorona.<br />
La clau <strong>de</strong> la recuperació<br />
d’Olot fou que els francesos tenien<br />
una guarnició <strong>de</strong> 200 homes a la<br />
masia <strong>de</strong> les Funoses. Des <strong>de</strong> la<br />
masia, dominaven el poble <strong>de</strong><br />
Castellfollit i l’accés a Olot.<br />
El baró d’Eroles, coneixedor <strong>de</strong><br />
la caiguda <strong>de</strong>l castell, va voler enfonsar<br />
tota la línia <strong>de</strong> penetració<br />
francesa cap a la muntanya i per<br />
això va atacar Olot. Els francesos<br />
es varen refugiar al fortí <strong>de</strong> Sant<br />
Francesc, on van repel.lir tots els<br />
atacs. Aconsellat per Trinxeria,<br />
Eroles va <strong>de</strong>cidir atacar els soldats<br />
que estaven a Les Funoses, els<br />
quals se li varen rendir. El baró va<br />
traslladar els presoners al fortí<br />
per comminar la rendició. Els <strong>de</strong>-<br />
Mariscals<br />
a <strong>Girona</strong><br />
ETIENNE MACDO-<br />
NALD I LOUIS GA-<br />
BRIELS SUCHET<br />
El mariscal Mac-<br />
Donald, a la imatge<br />
superior, era el<br />
1812 el cap principal<br />
<strong>de</strong> les forces napoleòniques<br />
a Catalunya,<br />
i el mes d’agost<br />
va recuperar el<br />
castell <strong>de</strong> Figueres.<br />
A baix, Suchet, que<br />
va combatre a la Gar<br />
rotxa.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
fensors, en veure els seus companys<br />
presos, es varen rendir.<br />
Tot seguit van venir set mesos<br />
<strong>de</strong> tranquil.litat en els quals els<br />
francesos no es varen presentar<br />
per la rodalia, cosa que va servir a<br />
Olot per castigar espies i col.laboracionistes<br />
amb la mort.<br />
Reacció i domini napoleònic<br />
Al juliol el mariscal Louis Gabriel<br />
Suchet va ocupar Vic i la seva<br />
plana. Els arxius <strong>de</strong> l’Ajuntament<br />
foren encabits en 18 calaixos i<br />
portats al monestir <strong>de</strong> Ripoll. En<br />
traslladar-se la Junta Corregimental<br />
<strong>de</strong> Vic a Ripoll, la vila va<br />
convertir-se, transitòriament, en<br />
capital <strong>de</strong>l Principat fi<strong>de</strong>l a Espanya.<br />
A l’Empordà, el mariscal i cap<br />
principal <strong>de</strong> les forces napoleòniques<br />
a Catalunya, Etienne Mac-<br />
Donald, va bloquejar el castell,<br />
amb tot el que va po<strong>de</strong>r, <strong>de</strong> manera<br />
que per l’agost tornava a ésser<br />
seu. Amb el castell, <strong>Girona</strong>, Banyoles<br />
Besalú i Vic estaven en el<br />
seu po<strong>de</strong>r, però Olot i Ripoll no.<br />
Quan va començar l’any 1812,<br />
el general <strong>de</strong> divisió Charles Decaen<br />
tenia Olot en e punt <strong>de</strong> mira.<br />
El 22 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1812, els napleònics<br />
van entrar a Olot per romandre-hi<br />
dos dies i marxar. Per<br />
a molts <strong>de</strong>ls habitants <strong>de</strong> la ciutat<br />
va ésser un mal senyal. Al cap <strong>de</strong><br />
dotze dies, una columna napoleònica<br />
va tornar a entrar a Olot, on<br />
van romandre vuit dies. La seva<br />
proximitat va propiciar la por <strong>de</strong>ls<br />
habitants <strong>de</strong> la rodalia, que els sabien<br />
capaços <strong>de</strong> saquejar i d’assassinar.<br />
Els francesos van tractar <strong>de</strong><br />
consolidar la seva posició a Olot,<br />
cosa que va propiciar una topada<br />
al pla <strong>de</strong> la Pinya. L’en<strong>de</strong>mà els<br />
francesos varen marxar cap a Besalú,<br />
on Clément tenia el seu<br />
quarter general.<br />
El mes <strong>de</strong> febrer Rovira va col. -<br />
locar la seva força en la línia Amer<br />
Mieres per oposar-se als moviments<br />
<strong>de</strong>ls francesos que volien<br />
ocupar Olot. Prop <strong>de</strong> Mieres va<br />
aconseguir <strong>de</strong>sbaratar una columna<br />
que, amb suport <strong>de</strong>ls miquelets<br />
afrancesats <strong>de</strong> Josep Boquica,<br />
pujava a Olot. El 2 <strong>de</strong> març<br />
<strong>de</strong>l 1812 va tenir lloc l’emboscada<br />
<strong>de</strong> Fàbrega, la qual va exterminar<br />
una companyia <strong>de</strong> 100 homes<br />
que havia sortit <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> per tal<br />
<strong>de</strong> preparar el terreny a una columna<br />
<strong>de</strong> 600 soldats. Fàbrega va<br />
rebre l’avís d’algun espia a Mieres,<br />
per la qual cosa va tenir temps <strong>de</strong><br />
preparar un parany en què van<br />
participar 3 companyies <strong>de</strong>l II Regiment<br />
<strong>de</strong> Sant Ferran, és a dir part<br />
<strong>de</strong> la força <strong>de</strong>l coronel Rovira.<br />
Les accions no van po<strong>de</strong>r evitar<br />
que el 9 d’abril la columna <strong>de</strong>l general<br />
Charles Decaen entrés a<br />
Olot per quedar-s’hi. En aquest<br />
moment van començar a treballar<br />
per consolidar el seu domini <strong>de</strong> la<br />
comarca. El 21 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong>l 1812 els<br />
francesos van or<strong>de</strong>nar als habitants<br />
<strong>de</strong> Castellfollit que fessin<br />
molta calç per a la fortificació<br />
d’Olot. En aquests temps, els francesos<br />
van fer un pas que ro<strong>de</strong>java<br />
Castellfollit, cosa que els va permetre<br />
assegurar la ruta entre Olot,<br />
Besalú, Figueres, Banyoles, <strong>Girona</strong>-<br />
per una temporada llarga.<br />
Van prohibir i castigar la possessió<br />
d’armes per part <strong>de</strong>ls catalans<br />
L’ESTRATÈGIA 27<br />
BANYOLES<br />
«En un dia <strong>de</strong> mercat va posar<br />
en combat una força <strong>de</strong> 200<br />
homes i 400 en reserva»<br />
RESISTÈNCIA<br />
«A Olot s’hi havia creat un<br />
batalló <strong>de</strong> miquelets, format<br />
per sis companyies»<br />
CONTROL<br />
«L’any 1813 els francesos<br />
havien consolidat el seu<br />
domini a la Garrotxa»<br />
i van mantenir un règim <strong>de</strong> terror.<br />
L’any 1813 els francesos havien<br />
consolidat el seu domini a la Garrotxa<br />
i l’objectiu era apo<strong>de</strong>rar-se<br />
<strong>de</strong>l camí <strong>de</strong> la Salut i reduir Vic,<br />
que tornava estar a mans <strong>de</strong>ls espanyols.<br />
La intenció al mes <strong>de</strong><br />
juliol va provocar un fort combat<br />
amb les forces <strong>de</strong>l baró d’Eroles<br />
prop <strong>de</strong>l Santuari <strong>de</strong> la Salut <strong>de</strong><br />
Sant Feliu <strong>de</strong> Pallerols i un altre<br />
l’octubre entre Sant Privat i el Mallol.<br />
L’única cosa que aconseguí el<br />
combat fou afluixar un temps la<br />
pressió que Rovira mantenia sobre<br />
Olot.<br />
Durant tota la guerra, els francesos<br />
van intentar dominar la<br />
muntanya pujant <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> o<br />
l’Empordà cap a Olot. Les tres vega<strong>de</strong>s<br />
que els francesos van entrar<br />
a Ripol, on hi havia una fàbrica<br />
d’armes, ho van fer <strong>de</strong>s d’Olot.<br />
A mitjan març <strong>de</strong>l 1813, Rovira<br />
va sortir <strong>de</strong> Ripoll i es va presentar<br />
a Prats <strong>de</strong> Molló, on va saquejar<br />
el poble. Va matar set o vuit persones<br />
i es va emportar un immens<br />
botí. També va agafar 22<br />
hostatges com a penyora <strong>de</strong>ls pagament<br />
<strong>de</strong> contribucions pen<strong>de</strong>nts.<br />
Es veu que Rovira va fer<br />
aquesta acció com a resposta a les<br />
atrocitats que l’afrancesat Boquica<br />
i els seus homes havien comès<br />
a la Garrotxa i el Ripollès.<br />
El 23 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong>l 1813, el Baró<br />
d’Eroles intentà recuperar Banyoles<br />
a través d’un atac <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
Mieres. A Miànigues tingué lloc<br />
una batalla que va enfrontar 2.514<br />
espanyols contra 3.650 francesos.<br />
Al final l’artilleria va <strong>de</strong>cantar la<br />
victòria cap als napoleònics, però<br />
la cavalleria d’Eroles, 114 genets,<br />
va aconseguir fer mol <strong>de</strong> mal als<br />
guerrillers pro francesos <strong>de</strong> Boquica,<br />
que hi va perdre un germà<br />
i ell mateix va quedar ferit. Al cap<br />
<strong>de</strong> poc, França va <strong>de</strong>cidir acabar<br />
amb els serveis <strong>de</strong> la força <strong>de</strong> Boquica,<br />
el qual va marxar a França<br />
d’on fou repatriat per penjar-lo a<br />
Figueres el 1815.<br />
El 1814, els francesos, arran <strong>de</strong><br />
la <strong>de</strong>sfeta <strong>de</strong> Rússia i <strong>de</strong> l’avanç<br />
d’un gran exercit aliat (anglès, espanyol<br />
i portuguès) van retrocedir<br />
en tots els fronts <strong>de</strong> la península i<br />
es van veure obligats a retirar-se <strong>de</strong><br />
Catalunya, on ja es podien consi<strong>de</strong>rar<br />
un exèrcit assetjat a les ciutats<br />
i les fortaleses que temia per<br />
la manera <strong>de</strong> sortir <strong>de</strong>l país. Com<br />
que tenien a França coma a hoste<br />
el futur rei d’Espanya Ferran VII,<br />
van po<strong>de</strong>r pactar una retirada pacifica<br />
que va tenir lloc entre el<br />
març i el maig.<br />
XAVIER VALERI<br />
PERIODISTA
28 LA HISTÒRIA DE BOQUICA<br />
XAVIER VALERI<br />
L<br />
a imatge <strong>de</strong>ls camins<br />
<strong>de</strong> les Salines i l’Albera,<br />
abans que cap altre;<br />
camins fondos i estrets,<br />
sepultats entre les branques<br />
espinoses, les falgueres, l’heura, les<br />
fulles punxegu<strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls roures. Sen<strong>de</strong>rs<br />
curulls <strong>de</strong> fullaraca humida a<br />
tota hora perquè la flora només hi<br />
<strong>de</strong>ixa passar algun raig <strong>de</strong> sol escadusser<br />
al migdia. Camins que es<br />
que<strong>de</strong>n en un silenci total que només<br />
en ocasions trenca el cant<br />
d’algun ocell, al qual la presència<br />
humana encara no espanta.<br />
Aquests camins el van criar, el van<br />
salvar i el van portar fins els llocs on<br />
va cometre les més grans barbaritats<br />
<strong>de</strong>l gènere humà. Van ser els<br />
camins <strong>de</strong> l’home més odiat i més<br />
criticat que hi ha hagut mai a Catalunya.<br />
Se sap d’ell que el van inscriure<br />
els seus pares Pau i Francisca, amb<br />
el nom <strong>de</strong> Josep Pujol, nascut el 26<br />
<strong>de</strong> setembre <strong>de</strong>l 1778 a Besalú. Va<br />
créixer entre els 350 habitants <strong>de</strong>l<br />
poble i amb setze anys d’alguna<br />
manera es va escapar <strong>de</strong>l saqueig<br />
amb què van castigar Besalú les tropes<br />
<strong>de</strong>l general francès Augereau<br />
durant la Guerra Gran. En aquesta<br />
època ja recorria els camins i les<br />
dreceres <strong>de</strong> l’Empordà amb el seu<br />
pare, que li ensenyava l’ofici <strong>de</strong> traginer.<br />
No poques vega<strong>de</strong>s es <strong>de</strong>via<br />
haver aturat a Figueres, el mercat<br />
més gran <strong>de</strong> la frontera espanyola<br />
per fer negocis o <strong>de</strong>scarregar gènere.<br />
Encara molt jove va <strong>de</strong>cidir fer el<br />
negoci sol i es creu que va augmentar<br />
els beneficis primer amb el<br />
contraban i <strong>de</strong>sprés fent <strong>de</strong> lladre.<br />
Qui li havia <strong>de</strong> dir en aquesta època<br />
que comandaria una companyia<br />
d’homes <strong>de</strong> guerra mercenària<br />
que es coneixerien amb el nom <strong>de</strong><br />
parrots, guàrdies <strong>de</strong> frontera <strong>de</strong> la<br />
Catalunya Francesa.<br />
Va fer prou diners per casar-se<br />
amb Maria Cruzet Cortada, a la capella<br />
<strong>de</strong>ls Dolors <strong>de</strong> l’església <strong>de</strong><br />
Sant Vicenç <strong>de</strong> Besalú, el 25 <strong>de</strong><br />
maig <strong>de</strong>l 1800. En aquests anys hi<br />
ha senyals que, almenys, va aparentar<br />
ser un bon cap <strong>de</strong> família, ja<br />
que a l’abril <strong>de</strong>l 1802 es féu congregant<br />
<strong>de</strong> la Confraria <strong>de</strong> la Nostra<br />
Senyora <strong>de</strong>ls Dolors.<br />
Habilitats innates<br />
Quan va començar la Guerra <strong>de</strong>l<br />
Francès en un principi es va posar<br />
al servei <strong>de</strong>ls realistes. Va formar<br />
part <strong>de</strong>ls primers guerrillers que<br />
fustigaren els francesos, <strong>de</strong>mostrant<br />
unes innates habilitats <strong>de</strong><br />
comandament i d’estratègia, militar.<br />
Els boscos i els camins <strong>de</strong> l’Alt<br />
Empordà i <strong>de</strong> la Garrotxa van es<strong>de</strong>venir<br />
els seus més grans aliats.<br />
Tanmateix, la Junta <strong>de</strong> Figueres<br />
el va <strong>de</strong>tenir per <strong>de</strong>lictes contra la<br />
propietat o per fer d’espia <strong>de</strong>ls<br />
francesos. El més probable és que<br />
ho fes seguir tot. Va ser traslladat a<br />
la presó <strong>de</strong> Tarragona, d’on es va escapar<br />
amb un gran odi contra Espanya,<br />
els capellans i els catalans<br />
anti-napoleònics.<br />
En aquesta època ja se’l <strong>de</strong>via<br />
conèixer com a Boquica, potser pel<br />
<strong>de</strong>licte <strong>de</strong> la boca; <strong>de</strong>l xerrar massa,<br />
<strong>de</strong>l criticar o <strong>de</strong> fer confidències.<br />
En tot cas, una cosa que en un<br />
temps <strong>de</strong> creences absolutes es<br />
castigava molt. Val a dir que Boquica<br />
no fou l’únic guerriller realista<br />
que fou castigat per actes <strong>de</strong><br />
bandidatge. Damià Bosch, el ferrer<br />
<strong>de</strong> Vilafant, fou con<strong>de</strong>mnat a mort<br />
i penjat a la plaça <strong>de</strong> Llorà.<br />
Se sap que Boquica es presentà<br />
al general Lamarque, que manava<br />
les tropes franceses <strong>de</strong> l’Empordà,<br />
i li va oferir els seus serveis. El<br />
juny <strong>de</strong>l 1810 el general en cap <strong>de</strong><br />
les forces franceses a Catalunya,<br />
MacDonald, per tal <strong>de</strong> contrarestar<br />
l’acció <strong>de</strong>ls guerrillers envers la<br />
població civil, va crear el cos <strong>de</strong> Ca-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
JOSEP PUJOL, BOQUICA, CONEIXIA PERFECTAMENT ELS CAMINS DE LA<br />
GARROTXA I L’EMPORDÀ. EN ELS PRIMERS ANYS DE LA GUERRA VA<br />
FUSTIGAR LES TROPES FRANCESES, PERÒ VA CANVIAR DE BÀNDOL.<br />
L’HOME MÉS ODIAT<br />
Estàtua <strong>de</strong>dicada al general francès Jean Maximilien Lamarque, que va<br />
recomanar Boquica com a cap d’un cos que va ajudar els napoleònics.<br />
GARANTIES DE SEGURETAT<br />
Pànic a la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
Una mostra <strong>de</strong>l temor que va arribar a inspirar Boquica entre la població<br />
<strong>de</strong> les comarques gironines contrària als napoleònics la dóna<br />
l’historiador i polític Lluís Maria <strong>de</strong> Puig en el seu llibre <strong>Girona</strong>, guerra i<br />
absolutisme. Resistència al francès i <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> l’antic règim (1793-<br />
1833). De Puig hi explica que en els inicis <strong>de</strong> 1814 va començar la retirada<br />
<strong>de</strong>ls invasors francesos. El mes <strong>de</strong> febrer ja només hi quedava l’exèrcit,<br />
i el 9 <strong>de</strong> març «es comunicà a la població que l’en<strong>de</strong>mà la tropa<br />
abandonaria la ciutat. Com serien les coses que als gironins els entrà el<br />
pànic que si no arribava immediatament l’exèrcit espanyol la ciutat podria<br />
ser saquejada pel criminal Boquica al davant d’una banda <strong>de</strong> caragirats<br />
o brivalla, que no eren gaire lluny. Els francesos van reforçar les<br />
guàrdies i van donar garanties als gironins».<br />
çadors Estrangers Miquelets <strong>de</strong><br />
l’Empordà, format per pròfugs,<br />
<strong>de</strong>linqüents i contrabandistes.<br />
Mac Donald, aconsellat per Lamarque,<br />
va posar Boquica, amb<br />
rang militar, al capdavant. Sens<br />
dubte, tenia mèrits perquè se li<br />
atorgués aquesta confiança: coneixia<br />
la difícil feina <strong>de</strong> manar homes,<br />
disposava <strong>de</strong> coratge, i havia<br />
perdut la consciència cristiana.<br />
Boquica era l’únic membre no<br />
francès <strong>de</strong> la lògia maçònica Napoleon<br />
le Grand, documentada a<br />
<strong>Girona</strong> el 1811.<br />
La feina d’aquest cos era el <strong>de</strong><br />
donar suport a les columnes franceses<br />
i la <strong>de</strong> castigar la gent <strong>de</strong>l país<br />
que col.laborava amb els guerrillers<br />
o l’exèrcit regular espanyol. Era<br />
un po<strong>de</strong>r <strong>de</strong> càstig immens, ja que<br />
tota la pagesia catalana tenia un sol<br />
enemic que eren els francesos.<br />
Encara que sovint patien i es queixaven<br />
<strong>de</strong> les taxes, lleves, i tota<br />
mena d’explotacions i sacrificis a<br />
què els sotmetia la Junta partidària<br />
<strong>de</strong>l rei d’Espanya.<br />
La nit <strong>de</strong>l 9 d’abril, una columna<br />
<strong>de</strong> mil homes, entre guerrillers<br />
i soldats, va sortir <strong>de</strong> Riudaura, a la<br />
Garrotxa, i va arribar als boscos <strong>de</strong><br />
Vilarig. Poc <strong>de</strong>sprés avançà cap al<br />
castell <strong>de</strong> Sant Ferran, amb una<br />
avantguarda comandada pel coronel<br />
Llovera. Darrere seu seguia el<br />
gruix <strong>de</strong> la tropa manada pel coronel<br />
Josep Rovira, clergue <strong>de</strong>l<br />
monestir <strong>de</strong> Banyoles. Llovera enllaçà<br />
ben aviat amb Pere Pou en la<br />
contraguàrdia <strong>de</strong> Sant Joan. En<br />
Pere Pou havia obert la porta perquè<br />
disposava d’una còpia <strong>de</strong> les<br />
claus. Aviat les avantguar<strong>de</strong>s es<br />
van moure per dins <strong>de</strong>l castell,<br />
eliminant tot el que no s’i<strong>de</strong>ntifiques<br />
amb la paraula «setge», que és<br />
<strong>de</strong> difícil pronuncia per un no catalanoparlant.<br />
Un cop reduïda la<br />
sorpresa guarnició i eliminats els<br />
cossos <strong>de</strong> guàrdia. A les sis <strong>de</strong>l<br />
matí i amb una salva triple s’hissà<br />
la ban<strong>de</strong>ra espanyola al baluard <strong>de</strong><br />
Sant Narcís.<br />
Aquesta acció va representar<br />
que, al cap <strong>de</strong> pocs dies, Olot tornés<br />
a mans <strong>de</strong>ls monàrquics, però<br />
també suposaria la <strong>de</strong>finitiva opció<br />
<strong>de</strong> Boquica. Els francesos, amb<br />
el seus caps suprems a Catalunya,<br />
Macdonald i Bareguey d’Illiers es<br />
van presentar amb un gran exercit<br />
i van bloquejar el castell. Alhora,<br />
Tarragona, que era l’única plaça<br />
gran que quedava als espanyols<br />
–llevat <strong>de</strong> Cadis– va caure en mans<br />
<strong>de</strong>l general Suchet.<br />
Amb el castell assetjat i sense<br />
ajut possible, Boquica va oferir la<br />
possibilitat <strong>de</strong> franquejar l’entrada<br />
i sortida <strong>de</strong>l castell fins que es poguessin<br />
reunir reforços al cap <strong>de</strong> l’exercit<br />
espanyol, el general Baró<br />
d’Eroles –que s’havia escapat <strong>de</strong>l<br />
bloqueig–. El militar espanyol, a pesar<br />
<strong>de</strong> saber l’elevat risc <strong>de</strong> trampa<br />
i necessitat d’ajut, va escollir un comissionat<br />
en la persona <strong>de</strong>l seu<br />
e<strong>de</strong>cà i amic el capità, Narcís Massanas,<br />
<strong>de</strong> Sant Feliu <strong>de</strong> Guíxols. Boquica<br />
només <strong>de</strong> veure Massanas el<br />
va fer prendre, i el va lliurar als francesos<br />
que el van jutjar i executar a<br />
Pont <strong>de</strong> Molins. Al cap <strong>de</strong> poc, el<br />
castell <strong>de</strong> Figueres es va haver <strong>de</strong><br />
rendir i com a conseqüència Olot<br />
va tornar a caure en po<strong>de</strong>r <strong>de</strong>ls<br />
francesos.<br />
Amb les terres que coneixia a<br />
mans <strong>de</strong>ls napoleònics, Boquica va<br />
començar la feina <strong>de</strong> castigar la població<br />
que col.laborava amb els guerrillers<br />
i l’exercit espanyol, cosa<br />
que es va convertir en un bandidatge<br />
sense repressió,. El cas és que<br />
no hi havia cap masia ni poble que<br />
fos partidari <strong>de</strong> França, això feia<br />
que tota casa fos susceptible <strong>de</strong> rebre<br />
càstigs. Així, el 25 d’octubre <strong>de</strong>l<br />
1812 va entrar a sac i <strong>de</strong>stral a la vila<br />
d’Arbúcies, va agafar ostatges <strong>de</strong>l<br />
Comú i va exigir vint-i-dues mil<br />
pessetes per la seva alliberació. Al<br />
cap <strong>de</strong> poc va saquejar a consciència<br />
la Garrotxa, <strong>de</strong> manera<br />
que poques masies i pobles es van<br />
lliurar <strong>de</strong> les seves barbaritats. A<br />
cops <strong>de</strong> <strong>de</strong>stral entraven a les cases<br />
<strong>de</strong> Sant Joan les Fonts i Beget per<br />
un cop a dins torturar amb foc els<br />
propietaris perquè diguessin on<br />
amagaven els diners.<br />
La crueltat d’en Boquica era immensa.<br />
El doctor Joaquim Danés<br />
explica que un seu avantpassat va<br />
oferir corda a dos «espanyols-catalans»<br />
que el portaven pres. A<br />
pesar <strong>de</strong> tot es va escapar i va venjar-se:<br />
va fer esquarterar un <strong>de</strong>ls<br />
captors i l’altre el va fer arrossegar<br />
per un cavall <strong>de</strong>sbocat. El ferrer <strong>de</strong><br />
la Vall <strong>de</strong>l Bac no va viure tranquil<br />
fins que va saber que en Boquica<br />
havia <strong>de</strong>saparegut <strong>de</strong>l món.<br />
És molt conegut el seu saqueig<br />
<strong>de</strong> Camprodon el 20 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong>l<br />
1813. El fred <strong>de</strong> l’hivern provocava<br />
que els pobles i les masies fossin<br />
més propícies a atacs <strong>de</strong>ls homes<br />
<strong>de</strong>l mercenari, coneguts com a<br />
Parrots d’en Boquica. Durant el<br />
bon temps els vigies <strong>de</strong> les tal.laies<br />
i els propietaris d’hostals avisaven<br />
<strong>de</strong> la presència <strong>de</strong> guerrillers<br />
pro-francesos i la gent solia amagar-se<br />
al bosc o dormir en cabanes,<br />
coves i llocs amagats.<br />
Crítiques <strong>de</strong>ls francesos<br />
Tantes van ser les barbaritats que<br />
va cometre contra la població civil<br />
que els militars francesos van començat<br />
a criticar-lo. En canvi, la feina<br />
<strong>de</strong> donar cobertura a les columnes<br />
franceses va ser el que<br />
més li van valorar. El 1810, en l’atac<br />
a Olot <strong>de</strong> la brigada <strong>de</strong>l general Clemend<br />
, Boquica va prendre un<br />
posició important. En el posterior<br />
atac <strong>de</strong> Ripoll va ser el primer<br />
d’entrar a la vila. En la batalla <strong>de</strong> la<br />
Garriga (1810) va prendre dos forts<br />
i va fer molts presoners. L’actuació<br />
en aquest combat li va suposar la<br />
facultat <strong>de</strong> portar xarreteres per ordre<br />
<strong>de</strong>l general Lamarque. En la batalla<br />
<strong>de</strong> la Salut, els seus homes i ell<br />
van contenir durant 16 hores l’exèrcit<br />
espanyol, cosa que va permetre<br />
la retirada <strong>de</strong>ls francesos. Els<br />
camins que tant coneixia, ara, l’ajudaven<br />
en la lluita contra els soldats<br />
<strong>de</strong>l Baró d’Eroles, però aquests<br />
comptaven amb el suport <strong>de</strong> gent<br />
que també coneixia les dreceres.<br />
Quan la dominació napoleònica<br />
davallava, la persecució <strong>de</strong>ls<br />
parrots per part <strong>de</strong>ls espanyols va<br />
donar el seu fruit el 23 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong>l<br />
1813, quan les tropes <strong>de</strong>l Baró d’Eroles<br />
els van batre a Banyoles. En<br />
aquesta lluita va morir el seu germà<br />
i Boquica va ser ferit. Al cap <strong>de</strong><br />
poc temps, els general Suchet,<br />
convençut <strong>de</strong> la inanitat militar <strong>de</strong><br />
les barbaritats <strong>de</strong>ls homes d’en<br />
Boquica, va <strong>de</strong>sfer el cos <strong>de</strong> Caçadors<br />
Estrangers Miquelets <strong>de</strong> l’Empordà.<br />
Llavors Boquica va passar a ser<br />
un simple bandit, sense el suport<br />
<strong>de</strong> cap estat. Un cop acabada la guerra<br />
es va refugiar a França, on en<br />
un principi va ser ben acollit, però<br />
en perdre el po<strong>de</strong>r Napoleó, el ja<br />
Mariscal <strong>de</strong> Camp Josep Ibáñez,<br />
baró d’Eroles, <strong>de</strong>manà al govern<br />
francès l’extradició <strong>de</strong> Boquica.<br />
En mans <strong>de</strong> les autoritats espanyoles,<br />
va ser con<strong>de</strong>mnat a mort.<br />
Decidiren executar-lo a Figueres,<br />
on abans el van soterrar fins a la<br />
cintura perquè tothom qui volgués<br />
li fes retret. Pel seu davant van<br />
passar milers <strong>de</strong> persones <strong>de</strong> tot el<br />
bisbat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i cap va dir-li res.<br />
Només una dona va pegar-lo per la<br />
mort <strong>de</strong>l seu fill. Després va pujar<br />
al cadafal, on el penjaren.<br />
XAVIER VALERI<br />
PERIODISTA
NO NOMÉS LA CIUTAT DE GIRONA VA PATIR ELS EFECTES DELS SETGES. MOLTES LOCALITATS DE LES COMARQUES<br />
GIRONINES ES VAN CONVERTIR EN CAMPS DE REFUGIATS I EN D’ALTRES S’HI VAN FER GRANS DESTROSSES. ES CALCULA<br />
QUE ALMENYS 30.000 PERSONES (VÍCTIMES DE GIRONA AL MARGE) VAN MORIR EN AQUELL PERÍODE A LA DEMARCACIÓ.<br />
ELS SETGES, DE PORTES ENFORA<br />
JORDI BOHIGAS I FRANCESC XAVIER MORALES<br />
E<br />
Els setges que va patir<br />
<strong>Girona</strong> els anys 1808 i<br />
1809, a diferència <strong>de</strong>ls<br />
que s’havien produït<br />
els segles XIII, XV i següents, van<br />
afectar tot un territori bastant més<br />
ampli que el <strong>de</strong> la pròpia ciutat. Els<br />
setges <strong>de</strong> les guerres napoleòniques<br />
ja no eren aquells setges medievals,<br />
realitzats gairebé a tocar les<br />
muralles. En realitat, es tractava <strong>de</strong><br />
grans moviments <strong>de</strong> <strong>de</strong>senes <strong>de</strong><br />
milers <strong>de</strong> tropes, durant els quals<br />
es cercava l’enemic <strong>de</strong> fora les fortaleses<br />
per <strong>de</strong>rrotar-lo i es requisava<br />
tot l’aliment possible. Tot i que<br />
els exèrcits napoleònics evitaven<br />
els setges tant com podien, la realitat<br />
a la Península Ibèrica va ser<br />
una altra. Durant els tres primers<br />
anys <strong>de</strong> guerra, els pobles <strong>de</strong> la<br />
geografia gironina varen viure immersos<br />
en aquesta dinàmica <strong>de</strong><br />
continus <strong>de</strong>splaçaments <strong>de</strong> tropes,<br />
els quals tant afectaven al comú <strong>de</strong><br />
la població.<br />
En un primer moment, l’estiu <strong>de</strong><br />
1808 es produeixen els dos intents<br />
<strong>de</strong> conquesta <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i<br />
l’èxit napoleònic sobre Roses el <strong>de</strong>sembre<br />
d’aquell any. A partir <strong>de</strong><br />
maig <strong>de</strong> 1809, però, es concentraran<br />
al voltant <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, en un radi<br />
d’uns quants quilòmetres, prop <strong>de</strong><br />
trenta mil soldats proce<strong>de</strong>nts <strong>de</strong> tot<br />
l’Imperi Napoleònic: és el VII Cos<br />
d’Exèrcit, sota el comandament suprem<br />
<strong>de</strong>l general Gouvion Saint-<br />
Cyr, primer, i <strong>de</strong>l mariscal Augereau<br />
<strong>de</strong>sprés. Per això aquell any<br />
1809 és l’any <strong>de</strong>l dur i llarg setge sobre<br />
la capital <strong>de</strong>l Ter. Després <strong>de</strong> la<br />
rendició, però, els moviments <strong>de</strong><br />
tropes no acabaren fins ben entrat<br />
el 1810, a causa <strong>de</strong> la resistència<br />
que continuava oferint el castell<br />
d’Hostalric.<br />
En aquests tres anys, difícilment<br />
po<strong>de</strong>m trobar algun poble gironí<br />
que no patís algun <strong>de</strong>ls efec-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
Sometents a Vallfogona, en un gravat <strong>de</strong>l segle XIX.<br />
tes <strong>de</strong>ls prolongats combats. A<br />
partir <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1809 molts habitants<br />
fugirien durant mesos, sobretot<br />
els <strong>de</strong>l centre <strong>de</strong> la Selva i <strong>de</strong>l<br />
Pla <strong>de</strong> l’Estany, mentre d’altres<br />
parròquies, un xic més allunya<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> la pressió francesa, es convertiren<br />
en veritables camps <strong>de</strong> refugiats.<br />
Els hem <strong>de</strong>tectat en pobles i<br />
viles <strong>de</strong> l’Empordà com la Bisbal i<br />
GUERRA A TOT GIRONA 29<br />
Cruïlles, en les muntanyes que<br />
envolten la Selva com la Cellera,<br />
Amer, Anglès i Romanyà, les <strong>de</strong>l<br />
Pla <strong>de</strong> l’Estany –Pujarnol, etc.–, i a<br />
la costa: Malgrat <strong>de</strong> Mar, Tossa, Palamós,<br />
Blanes, etc...<br />
Destruccions enormes<br />
Les <strong>de</strong>struccions, en general, foren<br />
enormes, com en els casos <strong>de</strong> Cal-<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Malavella o Celrà, agreuja<strong>de</strong>s<br />
per les constants fugi<strong>de</strong>s i per<br />
les contribucions força<strong>de</strong>s en espècie<br />
i en treball exigi<strong>de</strong>s pels diferents<br />
exèrcits.<br />
En llocs com Santa Coloma <strong>de</strong><br />
Farners o Vilobí d’Onyar, prop <strong>de</strong><br />
dos terços <strong>de</strong> la població ja no tornaren<br />
a les seves cases <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong><br />
l’expatriació; les causes foren les<br />
malalties i la fam. Calculem, doncs,<br />
que almenys trenta mil persones<br />
–que s’haurien d’afegir als <strong>de</strong> l’interior<br />
<strong>de</strong> la ciutat i a les baixes franceses–<br />
moriren en el corregiment<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (sense comptar el <strong>de</strong> Figueres)<br />
entre 1808 i 1810. I d’aquests,<br />
la meitat foren baixa durant<br />
el 1809. L’impacte, però, va ser<br />
menor en les parròquies <strong>de</strong> la<br />
Garrotxa. En conjunt, es calcula<br />
que es va perdre almenys un 12%<br />
<strong>de</strong> la població.<br />
Tanmateix, l’important nombre<br />
<strong>de</strong> casaments registrats poc<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la caiguda <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>,<br />
juntament amb un breu augment<br />
<strong>de</strong>ls naixements, ens porta a pensar<br />
en una recuperació més constant<br />
que ràpida <strong>de</strong>ls terribles efectes<br />
<strong>de</strong>l perío<strong>de</strong> 1808-1810.<br />
A partir d’aquella data, la població<br />
es concentrà en sobreviure<br />
enmig <strong>de</strong>l tènue control imperial<br />
i <strong>de</strong> les ràtzies patriotes llança<strong>de</strong>s<br />
en diversos punts <strong>de</strong> les comarques<br />
gironines.<br />
JORDI BOHIGAS I FRANCESC XAVIER MORALES<br />
HISTORIADORS
30 ENTREVISTA<br />
JORDI VILAMITJANA GIRONA<br />
Darrerament, Josep Clara ha publicat<br />
un llibre en què estudia i sistematitza<br />
els <strong>Setges</strong> patits per <strong>Girona</strong><br />
al llarg <strong>de</strong> la seva història: La<br />
clau <strong>de</strong>l regne (Rafael Dalmau, ed.<br />
2008). Amb Josep Clara, parlem<br />
d’aquest llibre, <strong>de</strong>ls setges, <strong>de</strong> l’època<br />
<strong>de</strong> Napoleó, <strong>de</strong>ls mites i llegen<strong>de</strong>s<br />
suscitats en els darrers<br />
200 anys. En primer lloc, volem<br />
aclarir conceptes, saber d’alguns<br />
mites i <strong>de</strong>svetllar alguns tòpics.<br />
P Guerra <strong>de</strong>l Francès o Guerra <strong>de</strong><br />
la In<strong>de</strong>pendència?<br />
R El nom popular seria Guerra <strong>de</strong>l<br />
Francès. Després, cap als anys 30-<br />
40 <strong>de</strong>l segle XIX comença a introduir-se<br />
aquesta paraula, Guerra <strong>de</strong><br />
la In<strong>de</strong>pendència, però les primeres<br />
obres no tenen aquest nom.<br />
Es fa servir fins i tot la paraula «revolució»<br />
–«Guerra y Revolución»–<br />
perquè es veu l’aixecament com si<br />
fos una revolució, perquè també<br />
comporta una sèrie <strong>de</strong> canvis polítics<br />
i accelera també, d’alguna<br />
manera, el que seria la <strong>de</strong>scomposició<br />
<strong>de</strong> l’antic règim. A Catalunya<br />
es fa servir més, <strong>de</strong>s d’un punt<br />
<strong>de</strong> vista popular, aquesta forma <strong>de</strong><br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès perquè l’altra<br />
s’ha utilitzat més per la historiografia<br />
castellana o espanyolista.<br />
Però també té tradició, Guerra <strong>de</strong><br />
la In<strong>de</strong>pendència. Vicens Vives<br />
va recuperar aquesta forma <strong>de</strong><br />
Guerra <strong>de</strong>l Francès. Ell, <strong>de</strong> l’altra<br />
guerra anterior que tenim contra<br />
la República Francesa, en diu la<br />
Guerra Gran. Són formes populars<br />
que hi ha per referir-se a aquests<br />
episodis.<br />
P Ara seria indiferent, dir una o<br />
l’altra?<br />
R<br />
Ara en català hi ha aquesta tra-<br />
dició <strong>de</strong> dir-ne Guerra <strong>de</strong>l Francès,<br />
i en canvi en castellà es fa servir<br />
Guerra <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pendència que,<br />
<strong>de</strong> fet, ja ve <strong>de</strong>l segle XIX.<br />
P<br />
La resistència a Napoleó <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong> –una ciutat, en principi,<br />
amb uns baluards febles, amb<br />
unes estructures <strong>de</strong>fensives molt<br />
poc fiables–, va ser una heroïcitat<br />
o una temeritat?<br />
R<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
JOSEP CLARA<br />
Historiador. Josep Clara Resplandis (<strong>Girona</strong>, 1949) és doctor en Filosofia i Lletres (secció Història), per la Universitat<br />
Autònoma <strong>de</strong> Barcelona. És professor titular d’Història contemporània a la Universitat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i membre corresponent <strong>de</strong><br />
la Reial Acadèmia <strong>de</strong> la Història. Ha format part <strong>de</strong> la redacció <strong>de</strong> Presència i <strong>de</strong> la Revista <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. S’ha especialitzat en la<br />
història política i social <strong>de</strong>l Sexenni Democràtic (1868-1874), la II República (1931-1939) i el franquisme (1939-1976).<br />
Josep Clara, a la plaça <strong>de</strong> Catalunya <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, davant <strong>de</strong>l bust <strong>de</strong> Pru<strong>de</strong>nci Betrana, un <strong>de</strong>ls primers a qüestionar la figura d’Álvarez <strong>de</strong> Castro.<br />
«En aquest setge hi participen<br />
totes les classes socials; això és<br />
el que el fa diferent <strong>de</strong>ls altres»<br />
Des <strong>de</strong>l punt <strong>de</strong> vista <strong>de</strong>fensiu,<br />
la ciutat tenia unes <strong>de</strong>fenses que<br />
eren poc fiables; totes les impressions<br />
que hi ha <strong>de</strong> gent que passa<br />
per <strong>Girona</strong> a finals <strong>de</strong>l segle XVI-<br />
II, o fins i tot els mateixos enginyers<br />
militars francesos, consi<strong>de</strong>ra-<br />
«El control <strong>de</strong>l que era la<br />
part urbana <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> era<br />
en una part molt important<br />
en mans <strong>de</strong> l’Església»<br />
«Han <strong>de</strong> passar 30 o 40<br />
anys per po<strong>de</strong>r tornar a<br />
tenir la <strong>de</strong>mografia que tenia<br />
<strong>Girona</strong> abans <strong>de</strong>ls setges»<br />
«De setges a la ciutat n’hi<br />
ha hagut un munt, més <strong>de</strong><br />
vint. I aleshores per què es parla<br />
d’aquests i no <strong>de</strong>ls altres?»<br />
ven que era una plaça <strong>de</strong> poca categoria,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l punt <strong>de</strong> vista <strong>de</strong>fensiu,<br />
i que, per tant, seria fàcilment<br />
<strong>de</strong>rrotada si es que s’oposava.<br />
D’altra banda, hi ha la resistència.<br />
Una cosa és que la gent es<br />
resisteixi a ser envaïda; i l’altra, veure<br />
què representen els francesos<br />
per a les classes dirigents <strong>de</strong> la ciutat<br />
i fins a quin punt aquest fet en<br />
condiciona la <strong>de</strong>fensa a mort. La<br />
resistència a ultrança es produeix<br />
al llarg <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> com a resultat<br />
coinci<strong>de</strong>nt d’haver-hi persones<br />
en el comandament com Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro i d’haver-hi tota una sèrie<br />
<strong>de</strong> gent que col·labora amb<br />
aquesta i<strong>de</strong>a perquè s’oposa a<br />
l’entrada <strong>de</strong>ls francesos. És un<br />
grup molt important, que veu<br />
trontollar els seus interessos: bàsicament<br />
les classes dirigents, la<br />
gent <strong>de</strong>ls gremis i sobretot la gent<br />
<strong>de</strong> l’església. Tot això provoca que<br />
hi hagi uns grups que d’alguna manera<br />
forcin aquesta resistència. El<br />
poble menut hi col·labora perquè<br />
els dirigents sempre són els qui<br />
marquen el camí i fan veure al poble<br />
qui són els enemics.<br />
Per què veien trontollar els<br />
seus interessos? Per l’esperit <strong>de</strong> la<br />
Revolució Francesa?<br />
R<br />
P<br />
MARC MARTÍ<br />
Els francesos significaven unes<br />
altres i<strong>de</strong>es, unes i<strong>de</strong>es diferents,<br />
les i<strong>de</strong>es <strong>de</strong> la Revolució Francesa.<br />
Els interessos <strong>de</strong> l’Església van<br />
quedar tocats per la Revolució<br />
Francesa. La influència que tenia<br />
l’Església en aquestes societats és<br />
molt gran. I els mateixos frares<br />
lluiten, també; no només aju<strong>de</strong>n a<br />
fanatitzar la gent, sinó que també<br />
Una bibliografia<br />
molt àmplia<br />
Josep Clara és autor d’un<br />
nombre important <strong>de</strong> llibres i<br />
publicacions sobre història gironina,<br />
entre les quals hi ha: Introducció<br />
a la historia <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (1983,<br />
amb reedicions <strong>de</strong> 1993 i 2004); El<br />
fe<strong>de</strong>ralisme a les comarques gironines<br />
(1868-1874) (1986); Els fills<br />
<strong>de</strong> la llum: els francmaçons <strong>de</strong> les<br />
comarques gironines (1811-1987)<br />
(1988); <strong>Girona</strong> sota el franquisme:<br />
1939-1976 (1991); Desaparició i<br />
retorn <strong>de</strong> la imatge <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong><br />
Déu <strong>de</strong> Núria (1967-1972) (1993);<br />
Epistolari <strong>de</strong> Jaume Vicens (1994);<br />
Exèrcit i societat a la Catalunya<br />
contemporània (1996); Epistolari<br />
<strong>de</strong> Jaume Vicens Vives II (1998); El<br />
partit únic: la Falange i el Movimiento<br />
a <strong>Girona</strong> (1935-1977)<br />
(1999); Epistolària <strong>de</strong> Josep Cartaña,<br />
Bisbe <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (1934-1963)<br />
(2000); <strong>Girona</strong> 1939 : quatre sentències<br />
<strong>de</strong> mort (2001); La primera<br />
oposició al franquisme: els grups<br />
clan<strong>de</strong>stins a la <strong>de</strong>marcació <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
(1939-1950) (2002); Esclaus<br />
i peons <strong>de</strong> la nueva España : els batallons<br />
<strong>de</strong> treballadors a Catalunya<br />
(1939-1942) (2007). També col·labora<br />
regularment amb publicacions<br />
especialitza<strong>de</strong>s en la història com<br />
Annals <strong>de</strong> l’Institut d’Estudis Gironins<br />
o Annals <strong>de</strong> l’Institut d’Estudis<br />
Empordanesos.<br />
participen. La <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat<br />
és <strong>de</strong> totes les classes.<br />
P<br />
Hi va haver realment una fa-<br />
natització <strong>de</strong> la gent? Què se’ls<br />
<strong>de</strong>ia?<br />
R<br />
En altres èpoques, en els setges,<br />
<strong>Girona</strong> servia <strong>de</strong> mur <strong>de</strong>fensiu i els<br />
qui <strong>de</strong>fensaven aquestes muralles<br />
bàsicament eren els professionals<br />
<strong>de</strong> la guerra, eren els soldats,<br />
els militars. En canvi, en<br />
aquest setge, hi participen totes les<br />
classes socials. Això és el que el fa<br />
diferent <strong>de</strong>ls altres setges. La fanatització<br />
arriba a través <strong>de</strong> la mà<br />
<strong>de</strong> la religió, fent intervenir els<br />
mites clàssics que hi ha a <strong>Girona</strong>:<br />
Sant Narcís, que estava al costat <strong>de</strong><br />
la gent, que feia miracles, que ajudava<br />
i que per això el van nomenar<br />
Generalíssim. En aquestes societats<br />
antigues hi ha unes coses que<br />
són sagra<strong>de</strong>s, que són la religió, la<br />
figura <strong>de</strong>l Rei i el que podríem anomenar<br />
un <strong>de</strong>terminat concepte<br />
<strong>de</strong> pàtria <strong>de</strong> la gent. És a dir, el que<br />
som nosaltres i el que són ells, els<br />
enemics, els francesos, els que<br />
po<strong>de</strong>n d’alguna manera portarnos<br />
el mal, els que po<strong>de</strong>n conquerir-nos<br />
i po<strong>de</strong>n posar-nos sota<br />
les seves direccions.<br />
P Un altre mite d’aquesta època:<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro, era boig?<br />
R<br />
Álvarez <strong>de</strong> Castro només parti-<br />
cipa en una part <strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>.<br />
Potser s’ha vinculat molt als<br />
setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, però <strong>de</strong> fet és el<br />
que protagonitza l’últim setge, el<br />
que dura més. Aleshores ell és el<br />
governador militar <strong>de</strong> la plaça. La<br />
gent que l’ha estudiat, fins i tot els<br />
mateixos companys d’armes, gent<br />
que va col·laborar, discuteixen la<br />
seva actuació. Una cosa és resistir,<br />
fins a un <strong>de</strong>terminat límit, i l’altra<br />
és que sembla que tenia aspira-
cions d’immortalitzar-se. Aquest<br />
fet, combinat amb unes condicions<br />
adverses –manca d’alimentació,<br />
clima advers–,ajuda a trastornar-lo<br />
i, per tant, acaba malalt.<br />
Quan es ren<strong>de</strong>ix la plaça és quan<br />
ell està en una situació en què no<br />
pot continuar al capdavant <strong>de</strong> la<br />
<strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat. Si era boig o<br />
no, jo no tinc elements per dir-ho,<br />
però no era normal, almenys <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>l punt <strong>de</strong> vista <strong>de</strong>ls altres militars<br />
que ens han <strong>de</strong>ixat testimonis,<br />
que s’arribés a aquestes últimes<br />
conseqüències i, a la vegada, que<br />
no es pogués aprofitar aquesta<br />
gent que podia lluitar contra els<br />
francesos per a altres accions si<br />
s’hagués acabat abans el setge.<br />
P Com s’hauria <strong>de</strong> celebrar el<br />
bicentenari?<br />
R<br />
És molt difícil, aixó. Tot això <strong>de</strong><br />
les commemoracions sempre vol<br />
dir que no són neutres. Se n’elegeixen<br />
unes, se’n ban<strong>de</strong>gen unes<br />
altres. A cada moment es vol treure<br />
rendibilitat <strong>de</strong> les coses. Qui és<br />
que ho coordina? Qui ho celebra?<br />
Són les institucions, els que<br />
manen. I, per tant, en cada moment<br />
històric, trien aquelles dates<br />
que creuen que s’han <strong>de</strong> rememorar<br />
<strong>de</strong> la història <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> o <strong>de</strong><br />
Catalunya. Per a l’historiador totes<br />
les coses po<strong>de</strong>n tenir una <strong>de</strong>terminada<br />
importància. De setges a<br />
la ciutat n’hi ha hagut un munt,<br />
més <strong>de</strong> vint. I aleshores, per què es<br />
parla d’aquests i no <strong>de</strong>ls altres? Perquè<br />
se’n vol treure algun profit.<br />
P<br />
Però no és en <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> que<br />
mor més gent i que queda més<br />
<strong>de</strong>struïda <strong>Girona</strong>?<br />
R<br />
Sí, però fixem-nos que a finals<br />
<strong>de</strong>ls segle XIX Enric Claudi Girbal<br />
va constatar ja que hi havia una<br />
gran indiferència ciutadana per<br />
aquest tema, que era una cosa<br />
força generalitzada i que els qui es<br />
preocupaven per aquells successos<br />
i les coses velles eren titllats<br />
d’«entusiastes <strong>de</strong> campanar». Per<br />
tant, vol dir que vuitanta anys <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong>ls fets, la cosa ja havia quedat<br />
molt diluïda. Aleshores això es<br />
torna a recuperar amb el centenari.<br />
Tot i que hi ha aquestes veus crítiques<br />
que ho qüestionen (Pru<strong>de</strong>n -<br />
ci Bertrana i Dídac Ruíz, per exem -<br />
ple), amb el franquisme torna a<br />
pren dre altra vegada gran em -<br />
bran zida, perquè lliga <strong>de</strong> nou amb<br />
el militarisme, amb l’espanyolisme<br />
i això té el seu punt culminant l’any<br />
1959. Després la cosa ja davalla.<br />
Tots els elements que intervenen<br />
en aquest paisatge que<strong>de</strong>n<br />
més diluïts i eren ja criticats.<br />
Això serveix perquè es torni a<br />
parlar <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. És una excusa<br />
més, diguéssim. La gent mira la<br />
història més recent i, en canvi, la<br />
que queda més reculada, doncs la<br />
gent no en fa cas. Per tant, <strong>de</strong>ls setges<br />
<strong>de</strong> l’època medieval ningú no<br />
en parla. Són molt importants els<br />
setges <strong>de</strong>l segle XV, o el setge <strong>de</strong><br />
1285. Fins i tot, molts no tenen ni<br />
cap símbol, ni cap nom <strong>de</strong> carrer,<br />
ni cap imatge que evoqui a la ciutat<br />
aquests fets històrics. Per tant,<br />
es parla d’aquests perquè són més<br />
recents, i encara hi ha aquest pòsit<br />
<strong>de</strong> l’any 1959, i hi ha gent que viu<br />
d’aquella època.<br />
L’any 1959 el Setge es va celebrar<br />
més que mai, perquè el primer<br />
centenari va quedar molt tocat, a<br />
part que va coincidir amb tot<br />
Josep Clara amb el seu últim llibre «La clau <strong>de</strong>l regne».<br />
aquest qüestionament <strong>de</strong> la figura<br />
d’Álvarez <strong>de</strong> Castro, que <strong>de</strong> fet ja<br />
havia començat en el segle XIX.<br />
Eren militars, els que van comen -<br />
çar a qüestionar la figura d’Álvarez<br />
<strong>de</strong> Castro. Aleshores, l’any 59 l’Estat<br />
va aportar diners, cosa que no<br />
havia fet l’any 1909. Va aportar<br />
diners a la commemoració, va<br />
<strong>de</strong>splaçar ministres, van assistir als<br />
actes personalitats <strong>de</strong>l Govern<br />
Central i a la vegada es va portar<br />
gent <strong>de</strong> França també.<br />
P<br />
Però no n’ha quedat, per ex-<br />
emple, cap monument <strong>de</strong> l’acte<br />
<strong>de</strong> 1959.<br />
R<br />
No, perquè ja hi eren abans. El<br />
d’Álvarez <strong>de</strong> Castro és d’iniciativa<br />
particular i l’altre, el <strong>de</strong>l Lleó, coincidiria<br />
amb el primer centenari.<br />
Però el rèdit <strong>de</strong> la commemoració<br />
<strong>de</strong> l’any 59 va ser molt migrat. <strong>Girona</strong><br />
va continuar <strong>de</strong>satesa per<br />
part <strong>de</strong> l’Administració Central,<br />
malgrat l’alegria <strong>de</strong> l’Ajuntament,<br />
a l’hora <strong>de</strong> raspallar les autoritats<br />
<strong>de</strong> Madrid. Només cal comprovar<br />
les <strong>de</strong>speses públiques per càpita,<br />
atorga<strong>de</strong>s a les terres gironines, a<br />
mitjan <strong>de</strong>cenni <strong>de</strong>ls 60, quan <strong>Girona</strong><br />
ocupava el lloc 22è per sota<br />
<strong>de</strong> Valladolid, Cadis o les Balears,<br />
però també per sota d’Osca, Sòria<br />
o Zamora. Això sí, a l’hora <strong>de</strong> recaptar<br />
diners, <strong>Girona</strong> era la segona<br />
província contribuent i tan solament<br />
era superada per Guipúscoa.<br />
Per tant, el creixement, el<br />
progrés que <strong>Girona</strong> va experimentar<br />
durant aquells anys fou, en<br />
la part més important, d’iniciativa<br />
autòctona. Les compensacions<br />
per contribuir a mantenir el <strong>de</strong>senvolupament<br />
i la prosperitat <strong>de</strong><br />
l’Estat no li reportaren un lloc preferent.<br />
P<br />
En segon lloc, <strong>de</strong> la mà d’un<br />
professor d’Història volem fer<br />
una aproximació a l’època, al<br />
marc concret en què es van <strong>de</strong>senvolupar<br />
Els <strong>Setges</strong>. Com era la<br />
<strong>Girona</strong> <strong>de</strong> 1807? Quins estaments<br />
dominaven? Quin estatus econòmic<br />
hi havia?<br />
R<br />
Era una ciutat molt tancada per<br />
muralles; ens hem d’imaginar una<br />
ciutat petita, tancada dins <strong>de</strong> les<br />
muralles, que tenia entre 8.000 i<br />
9.000 habitants. Només cal veure<br />
una mica la topografia <strong>de</strong> la ciutat<br />
i les restes que que<strong>de</strong>n <strong>de</strong> convents.<br />
Era una ciutat dominada<br />
pels convents i els capellans. Hi havia<br />
una gran quantitat d’edificis<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
MARC MARTÍ<br />
EN CURT<br />
Què és el més <strong>de</strong>stacable,<br />
1 el més important, <strong>de</strong>ls<br />
<strong>Setges</strong> Napoleònics?<br />
Que la resistència portada al<br />
R: límit porta a la <strong>de</strong>strucció d’una<br />
ciutat; l’aïllament <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> contra<br />
els francesos; i la quantitat <strong>de</strong> gent<br />
que va morir. Tot això es feia en nom<br />
d’uns i<strong>de</strong>als (rei, religió, pàtria...). En<br />
aquella època la gent podia morir en<br />
nom d’un i<strong>de</strong>al. Avui és evi<strong>de</strong>nt que<br />
no. La gent <strong>de</strong>l primer centenari <strong>de</strong>ls<br />
setges ja ho van constatar.<br />
Po<strong>de</strong>m parlar <strong>de</strong> «tres»<br />
2 setges o <strong>de</strong> «dos»?<br />
De setges només n’hi va haver<br />
R: dos. Els militars que ja ho van<br />
estudiar van dir que només eren dos.<br />
Alguns historiadors i publicistes ho<br />
han mitificat sense conèixer l’art <strong>de</strong><br />
la guerra. El primer setge fou una escaramussa<br />
i «la privació d’entrar aliments»<br />
no és un setge sinó un bloqueig.<br />
És va passar tanta gana<br />
3 com explica Galdós o les<br />
cròniques <strong>de</strong> l’època?<br />
I tant. Hem <strong>de</strong> tenir en compte<br />
R: que una ciutat emmurallada<br />
on pràcticament no hi ha terra per<br />
conrear, vol dir que tot ha <strong>de</strong> venir<br />
<strong>de</strong> fora. Com que els francesos van<br />
bloquejar tots els voltants (tot i que<br />
també van cometre errors), a la ciutat<br />
es va passar molta gana.<br />
S’hi hauria <strong>de</strong> fer alguna<br />
4 cosa al castell <strong>de</strong> Montjuïc?<br />
El castell <strong>de</strong> Montjuïc és pro-<br />
R: pietat <strong>de</strong> l’Ajuntament. Com a<br />
part arqueològica, <strong>de</strong> la mateixa manera<br />
que es va fer un passeig arqueològic<br />
per preservar la part <strong>de</strong><br />
muralla medieval, també es podria<br />
fer una cosa semblant al castell. Ara,<br />
potser la ciutat té unes altres prioritats<br />
més urgents...<br />
que tenia l’Església, a part <strong>de</strong>ls que<br />
eren <strong>de</strong>dicats específicament al<br />
culte o les congregacions, a part <strong>de</strong><br />
tots els edificis que podia haver heretat<br />
<strong>de</strong> donacions. Per tant, el<br />
control <strong>de</strong>l que era la part urbana<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> era en una part molt important<br />
en mans <strong>de</strong> l’Església.<br />
Hi havia altres sectors actius, sobretot<br />
la gent que es <strong>de</strong>dicava al comerç,<br />
tots els diversos oficis, els<br />
gremis i també hi havia una gent<br />
privilegiada que era la gent que tenia<br />
finques –rendistes, podríem<br />
dir-ne–, gent representant <strong>de</strong> la noblesa,<br />
forasters amb finques a <strong>Girona</strong><br />
o a fora <strong>de</strong> la ciutat. Hi havia<br />
un sector nombrós <strong>de</strong> gent <strong>de</strong>dicada<br />
a l’Església; hi havia nou<br />
convents: el <strong>de</strong> Sant Pere <strong>de</strong> Galli -<br />
gants, el <strong>de</strong> Sant Domènec, el <strong>de</strong>ls<br />
Caputxins, el <strong>de</strong>l Carme calçats, el<br />
<strong>de</strong>l Carme <strong>de</strong>scalços, la Mercè,<br />
Sant Francesc d’Assis, Sant Francesc<br />
<strong>de</strong> Paula, el <strong>de</strong> Sant Agustí. Per<br />
tant, serien nou <strong>de</strong> masculins i <strong>de</strong>sprés<br />
encara hi havia els femenins:<br />
les Caputxines, les monges <strong>de</strong><br />
Santa Clara, les Bernar<strong>de</strong>s...<br />
Era una ciutat insalubre, sobretot<br />
per la qüestió <strong>de</strong>ls rius i les<br />
humitats i les boires que hi ha en<br />
ENTREVISTA 31<br />
aquest sector i, per tant, era una<br />
ciutat que tenia molts més morts<br />
que naixements. Sobretot, també,<br />
perquè hi havia establiments <strong>de</strong> la<br />
beneficència o sanitaris i, per tant,<br />
a l’Hospital no només hi moria<br />
gent <strong>de</strong> la ciutat sinó també gent<br />
que podien ser d’altres pobles.<br />
Les indústries més importants<br />
eren a l’Hospici, les fàbriques <strong>de</strong><br />
mitges, i la resta eren petits tallers<br />
i comerços i els diversos oficis i gremis<br />
que hi havia.<br />
P Què feia por <strong>de</strong>ls francesos a<br />
aquesta societat? La religió?<br />
R<br />
Sí, és clar. La Revolució France-<br />
sa és un cop dur per tot allò que siguin<br />
les classes privilegia<strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
l’antic règim, la noblesa i el clergat.<br />
Veien que la gent podia perdre els<br />
seus béns (cosa que <strong>de</strong>sprés va<br />
passar). S’estava fent el canvi <strong>de</strong><br />
passar <strong>de</strong> la societat <strong>de</strong> l’antic règim<br />
a la societat liberal. Això es va<br />
produir a França a partir <strong>de</strong>l 1789<br />
i, en canvi, aquí aquesta època <strong>de</strong><br />
la guerra és l’època en què tot just<br />
aquesta societat començava a<br />
trontollar. Més endavant a Espanya<br />
també es passarà a aquesta societat<br />
liberal sense necessitat que hi<br />
hagi vessament <strong>de</strong> sang, i l’Església<br />
hi perdrà: perdrà les propietats<br />
que tenia. És curiós, per exemple,<br />
que <strong>de</strong> fet n’hi ha dues d’invasions<br />
<strong>de</strong>ls francesos en aquesta època.<br />
Una és la <strong>de</strong> l’any 1808 i <strong>de</strong>sprés<br />
n’hi ha una altra <strong>de</strong> l’any 1823. L’any<br />
1808 és la i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> revolució la<br />
que ve cap aquí, per tant, els aturem.<br />
En canvi, l’any 1823 és la<br />
i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> reacció i, per tant, <strong>de</strong>sprés<br />
se’ls obren les portes. Aleshores a<br />
França són amics nostres, quan vénen<br />
a portar ordre en nom <strong>de</strong> la<br />
Santa Aliança...<br />
P<br />
En els anys que varen ser a<br />
<strong>Girona</strong> (1809-1814), quins canvis<br />
hi va haver?<br />
R<br />
Els francesos intenten tornar a<br />
posar ordre, perquè tot l’urbanisme<br />
havia quedat molt malmès. Ells<br />
intenten tornar a en<strong>de</strong>gar la vida<br />
quotidiana, tornar a intentar restaurar<br />
la vida, tornar a la normalitat;<br />
però s’hi torna d’una manera<br />
molt lenta. S’han perdut moltes<br />
persones, una part molt important<br />
<strong>de</strong> la població; els francesos no po<strong>de</strong>n<br />
recuperar tota aquesta gent<br />
que s’han mort o que han marxat<br />
a l’exili. Han <strong>de</strong> passar 30 o 40 anys<br />
per po<strong>de</strong>r tornar a tenir altra vegada<br />
la <strong>de</strong>mografia que tenia <strong>Girona</strong><br />
abans <strong>de</strong>l setges. <strong>Girona</strong> es repoblarà<br />
en part amb gent que ve<br />
<strong>de</strong> les comarques a omplir la ciutat<br />
quan hi torna a haver activitat<br />
industrial. Però, és clar, això costa<br />
molt, la recuperació és lenta. Els<br />
francesos s’hi estan un lapse <strong>de</strong><br />
temps molt petit i po<strong>de</strong>n fer molt<br />
poca cosa.<br />
P<br />
Hi ha algun estudi fet sobre<br />
aquest tema? Si va repercutir sobre<br />
la llengua, etc...?<br />
R<br />
Ells volen utilitzar el català per<br />
atraure’s els catalans. D’això hi ha<br />
un llibre <strong>de</strong> Lluís Maria <strong>de</strong> Puig, <strong>Girona</strong><br />
francesa, que és el que explica<br />
una mica tota aquesta època. És<br />
curiós que una <strong>de</strong> les persones que<br />
col·labora amb els francesos és el<br />
bisbe. El mateix bisbe que havia<br />
animat el poble a aixecar-se, és el<br />
que fa un gran elogi <strong>de</strong>l germà <strong>de</strong><br />
Napoleó a través d’una pastoral.<br />
L’Església sempre s’ha sabut adaptar<br />
al que toca...
32 EL LLEGAT URBÀ<br />
ELS SETGES, AL CARRER<br />
LA CIUTAT DE GIRONA CONSERVA INDRETS EMBLEMÀTICS, CARRERS I PLACES, I MONUMENTS QUE PORTEN EL NOM DE<br />
PROTAGONISTES DESTACATS I DE MOMENTS DECISIUS DELS ENFRONTAMENTS CONTRA LES TROPES NAPOLEÒNIQUES<br />
JORDI VILAMITJANA<br />
E<br />
ls setges <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> 1808 i 1809 van generar en<br />
el <strong>de</strong>curs <strong>de</strong>ls anys consegüents tota mena d’actes<br />
<strong>de</strong> recordança i exaltació. Fruit d’aquests es<strong>de</strong>veniments,<br />
diversos monuments, edificacions<br />
i plaques <strong>de</strong> carrers ocupen <strong>de</strong> manera ben simbòlica diversos<br />
indrets <strong>de</strong> la ciutat. En el dos-centè aniversari <strong>de</strong> tan<br />
extraordinaris anys <strong>de</strong> la història <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> s’escau un record<br />
d’aquells elements urbans que configuren la memòria<br />
col·lectiva <strong>de</strong> tots els gironins i gironines.<br />
Entre aquests elements se’n conserven alguns que en<br />
aquells dies <strong>de</strong> principis <strong>de</strong>l segle XIX van servir per ajudar<br />
a la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la ciutat, com la muralla (<strong>de</strong>sapareguda en<br />
part, però en una altra conservada i recuperada), els punts<br />
forts <strong>de</strong> Sobreportes, Sant Cristòfol i Torre Gironella, i el cas-<br />
27<br />
5<br />
Direcció<br />
Estació<br />
ferrocarril<br />
RENFE<br />
Jardins <strong>de</strong> la Devesa<br />
34<br />
7<br />
4<br />
plaça<br />
Constitució<br />
carrer Bacià<br />
1<br />
Gran Via Jaume I<br />
Casa<br />
Cultura<br />
plaça Hospital<br />
plaça<br />
Josep Pla<br />
carrer<br />
Santa<br />
Clara<br />
plaça Pompeu Fabra<br />
Gran Via Jaume I carrer Joan Maragall<br />
26<br />
1<br />
1<br />
Direcció<br />
plaça<br />
<strong>de</strong>l Mercat<br />
carrer<br />
Hortes<br />
15<br />
carrer<br />
<strong>de</strong>l Nord<br />
30<br />
plaça<br />
Sant 29<br />
Agustí<br />
pont <strong>de</strong> Pedra<br />
plaça<br />
Catalunya<br />
9<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
plaça<br />
Salvador<br />
Espriu<br />
carrer<br />
<strong>de</strong> la<br />
Barca<br />
carrer<br />
Cal<strong>de</strong>rers<br />
tell <strong>de</strong> Montjuïc, reduït pràcticament a ruïnes però encara<br />
ben visible.<br />
El major nombre <strong>de</strong> vestigis <strong>de</strong>ls setges es troben en el nomenclàtor<br />
<strong>de</strong> carrers <strong>de</strong> la ciutat, que fan memòria <strong>de</strong> militars<br />
que van participar en aquells fets (Álvarez <strong>de</strong> Castro,<br />
General Mendoza, Julià <strong>de</strong> Bolívar, General O’Donnel) a<br />
col.lectius que s’hi van distingir especialment (Heroïnes <strong>de</strong><br />
Santa Bàrbara, Artillers, Regiment <strong>de</strong> Baza, Terç <strong>de</strong> Miquelets),<br />
passant per dates emblemàtiques, com les <strong>de</strong>l 20 <strong>de</strong> juny<br />
<strong>de</strong> 1808 o el 8 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> 1809.<br />
Finalment, la ciutat ha volgut retre homenatge als <strong>de</strong>fensors<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> amb alguns monuments entre els quals els més<br />
emblemàtics són el que hi ha a la plaça <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pendència<br />
(que mostra el general Álvarez <strong>de</strong> Castro i alguns <strong>de</strong>ls seus<br />
homes) i el Lleó <strong>de</strong> la plaça Calvet i Rubalcaba.<br />
Pujada<br />
Sant<br />
Feliu<br />
Rambla <strong>de</strong> la Llibertat<br />
plaça<br />
<strong>de</strong>l Vi<br />
14<br />
carrer<br />
Albareda<br />
1<br />
Sant Feliu<br />
32<br />
Pou<br />
Rodó<br />
Palau <strong>de</strong><br />
Justícia<br />
placeta<br />
<strong>de</strong> l’Institut<br />
Vell<br />
10<br />
31<br />
Cort Reial<br />
Fontana<br />
d’Or<br />
carrer Ciutadans<br />
Ajuntament<br />
carrer<br />
<strong>de</strong>l Teatre<br />
Galligants<br />
Banys<br />
Àrabs<br />
Sant<br />
Lluc<br />
2<br />
plaça<br />
<strong>de</strong> la<br />
Catedral<br />
Centre<br />
Bonastruc<br />
ça Porta<br />
carrer<br />
Força<br />
carrer<br />
Auriga<br />
carrer<br />
Portala Nou<br />
1<br />
Església<br />
<strong>de</strong> Sant<br />
Nicolau<br />
plaça<br />
<strong>de</strong>ls<br />
Apostols<br />
plaça<br />
<strong>de</strong> l’Oli<br />
Església<br />
<strong>de</strong>l Diputació<br />
Carme<br />
Cultura<br />
Generalitat<br />
plaça<br />
Sant Josep<br />
Catedral<br />
19<br />
Arxiu Històric<br />
Bisbat<br />
plaça Lledoners<br />
carrer Bellmirall<br />
pujada<br />
Sant<br />
Domènec<br />
1<br />
Capella<br />
<strong>de</strong> Santa<br />
Llúcia<br />
Església<br />
<strong>de</strong> Sant Pere<br />
<strong>de</strong> Galligants<br />
Església<br />
<strong>de</strong> Sant<br />
Martí<br />
Sacosta<br />
Jardins<br />
<strong>de</strong> John<br />
Lennon<br />
Passeig Arqueològic<br />
Jardins<br />
<strong>de</strong> la Francesa<br />
2<br />
Universitat<br />
plaça<br />
Sant<br />
Domènec<br />
Font<br />
<strong>de</strong>l<br />
Bisbe<br />
Monestir <strong>de</strong><br />
Sant Daniel<br />
Jardins <strong>de</strong>l<br />
Dr. Figueres<br />
Font d’en Pericot<br />
1<br />
Jardins<br />
Alemanys<br />
Calvari<br />
Església<br />
<strong>de</strong> Sant<br />
Domènec<br />
1<br />
2<br />
EL LLEGAT URBÀ DE LA GUERRA DEL FRANCÈS<br />
1. La muralla<br />
2. Els punts forts: Sobreportes, Sant Cristòfol,<br />
Torre Gironella<br />
3. Montjuïc<br />
4. La Devesa<br />
5. Álvarez <strong>de</strong> Castro<br />
6. Tambor Ansó<br />
7. Artillers<br />
8. Àngela Bivern<br />
9. General Mendoza<br />
10. Minali<br />
11. Pau Miranda<br />
12. Montorró<br />
13. Julià <strong>de</strong> Bolívar<br />
14. Croa<strong>de</strong>s<br />
15. Blas <strong>de</strong> Fournàs<br />
16. Heroïnes <strong>de</strong> Santa Bàrbara<br />
17. General O’Donnell<br />
18. Regiment <strong>de</strong> Baza<br />
19. Talarn<br />
20. Terç <strong>de</strong> Miquelets<br />
21/22/23/24. Torre <strong>de</strong> Sant Joan, Torre <strong>de</strong> Sant<br />
Lluís, Torre <strong>de</strong> Sant Daniel i Torre <strong>de</strong> Sant Narcís<br />
25. Torre Suchet<br />
26. Ultònia<br />
27. Vint <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808<br />
28. Vuit <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> 1809<br />
29. El monument <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pendència<br />
30. El lleó <strong>de</strong> la plaça Calvet i Rubalcaba<br />
31. El mausoleu d’Álvarez <strong>de</strong> Castro<br />
32. A les Heroïnes <strong>de</strong> Santa Bàrbara<br />
33. Als morts <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
34. El duro <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong> la Plaça <strong>de</strong> la Constitució<br />
26<br />
16<br />
8<br />
18 20<br />
13<br />
6<br />
28<br />
22<br />
12<br />
23<br />
21<br />
24<br />
25<br />
11<br />
17<br />
3<br />
33
EDIFICACIONS EMBLEMÀTIQUES Plànol<br />
A LA PÀGINA 32 ES<br />
POT CONSULTAR<br />
L’EMPLAÇAMENT<br />
D’AQUESTS INDRETS<br />
1. LA MURALLA<br />
<strong>Girona</strong> ha estat, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la seva fundació, una plaça forta. Aquest fet explica que<br />
fins a començaments <strong>de</strong>l segle XX en què se’n <strong>de</strong>moliren les que feien nosa per al<br />
creixement urbanístic, <strong>Girona</strong> hagi estat fonamentalment una ciutat envoltada <strong>de</strong><br />
muralles.<br />
El primer circuit, d’origen romà, tenia forma <strong>de</strong> triangle amb els vèrtexs a Torre<br />
Gironella, la plaça <strong>de</strong> Sant Feliu i els Quatre Cantons. Aquest perímetre està força<br />
ben conservat a Sobreportes, a la plaça <strong>de</strong> Sant Domènec i a la Torre Gironella. El<br />
recorregut complet <strong>de</strong> la muralla més antiga és el següent: castell i portal <strong>de</strong> Sobreportes,<br />
torres Cornèlia i Júlia (Passeig Arqueològic), baluard i portal <strong>de</strong> Sant<br />
Cristòfol, castell i portal <strong>de</strong> Torre Gironella, torre <strong>de</strong>l Telègraf, portal <strong>de</strong> Sant Domènec,<br />
torre <strong>de</strong> les Àligues, porta i torre Rufina (plaça Sant Domènec), portal Escola<br />
Pia i torre Vescomptal, castell <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i portal Migdia (inici carrer <strong>de</strong> la Força),<br />
portal i torre d’en LLopart (Quatre Cantons), torre <strong>de</strong> les Ballesteries o Boschmonar<br />
i torre <strong>de</strong> l’Institut Vell.<br />
El recinte romà serví <strong>de</strong> base a la muralla medieval, que tingué un recorregut<br />
semblant i unes torres rodones molt més eleva<strong>de</strong>s que les romanes. Del recinte<br />
medieval <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> cal remarcar les altres torres: les <strong>de</strong> Sobreportes, la <strong>de</strong>l castell<br />
dit Vescomtal i la <strong>de</strong>l Portal <strong>de</strong> la Força. La muralla medieval amplià la romana cap<br />
al Nord i cap al Sud. Muralla <strong>de</strong>l sector Nord: baluard <strong>de</strong> les Sarraïnes (plaça <strong>de</strong>ls Ju-<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
EL LLEGAT URBÀ 33<br />
rats), portal <strong>de</strong> Sant Daniel, torre <strong>de</strong> Santa Llúcia, cortina <strong>de</strong> Santa Llúcia, portal <strong>de</strong><br />
França (al nord <strong>de</strong> la plaça <strong>de</strong> Sant Pere), baluard <strong>de</strong> Sant Pere (Policia Nacional),<br />
portal <strong>de</strong> la Barca, portal <strong>de</strong>ls Perolers, baluard <strong>de</strong> Sant Narcís (plaça <strong>de</strong> Sant Feliu).<br />
Muralla <strong>de</strong>l sector Sud: torre <strong>de</strong>l Telègraf, torre <strong>de</strong>ls Predicadors, baluard <strong>de</strong><br />
les Guerres Carlines, portal i torre <strong>de</strong>l General Peralta (plaça Ferrater i Mora), Portal<br />
<strong>de</strong>ls Socors, Portal Nou, baluard <strong>de</strong> la Mercè, portal <strong>de</strong> les Beates, portal d’en<br />
Banyoles, portal <strong>de</strong>l Carme, torre <strong>de</strong>l Carme, portal <strong>de</strong> l’Àngel (plaça Catalunya),<br />
torre <strong>de</strong> Sant Francesc (pont <strong>de</strong> Pedra), portal i baluard <strong>de</strong> l’Areny (sala Fi<strong>de</strong>l Aguilar),<br />
portal <strong>de</strong> les Cols, portal Bonaventura, portal d’en Cardonet (pont <strong>de</strong> Ferro),<br />
torre d’en Vilella i portal d’en Renart (pont <strong>de</strong> Sant Agustí).<br />
Pràcticament no es conserva res <strong>de</strong> la muralla <strong>de</strong>l Mercadal, com tampoc <strong>de</strong>ls<br />
baluards edificats al segle XVII. Començava a l’actual passeig <strong>de</strong> Canalejas i seguia<br />
el recorregut <strong>de</strong> la Gran Via fins a les immediacions <strong>de</strong>l Mercat <strong>de</strong>l Lleó. La<br />
<strong>de</strong>fensa estava configurada per cinc baluards (Figuerola –actualment Correus–, <strong>de</strong><br />
la Santa Creu –actualment, Col·legi Bruguera–, <strong>de</strong>l Governador –entre 20 <strong>de</strong> juny i<br />
Sèquia–, <strong>de</strong> Santa Clara –entre Álvarez <strong>de</strong> Castro i Coll i Turbau– i <strong>de</strong> Sant Francesc<br />
–actual Mercat <strong>de</strong>l Lleó–), una lluneta (Lluneta <strong>de</strong> Bournonville –zona <strong>de</strong> les botxes<br />
<strong>de</strong> la Devesa –), 18 torres, 8 portals, la cortina <strong>de</strong> muralla que ho enllaçava tot i un<br />
fossat.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
34 EL LLEGAT URBÀ DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
2. ELS PUNTS FORTS:<br />
SOBREPORTES, SANT<br />
CRISTÒFOL, TORRE GIRONELLA<br />
El portal <strong>de</strong> Sobreportes fou la porta <strong>de</strong> les Gàl·lies <strong>de</strong> la ciutat<br />
romana, la porta Nord <strong>de</strong> la Via Augusta. Fortament protegit<br />
per dues torres cilíndriques <strong>de</strong>ls segle XIII, té una amplada<br />
<strong>de</strong> 3 metres i setanta centímetres.<br />
El portal <strong>de</strong> Sant Cristòfol dóna accés al primer tram <strong>de</strong>l<br />
passeig fora muralla a sobre mateix <strong>de</strong> la vall <strong>de</strong> Sant Daniel. El<br />
portal és <strong>de</strong>l segle XVIII i és la fortificació d’una antiga capella<br />
<strong>de</strong>dicada a aquest sant. En el dia gran <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> (19 <strong>de</strong> setembre<br />
<strong>de</strong> 1809) s’hi visqueren combats cos a cos d’una intensitat<br />
bàrbara. Entre els <strong>de</strong>fensors hi hagué 71 morts, 181 ferits i 7<br />
cremats; entre els atacants, les víctimes foren centenars.<br />
Durant els segles XIII-XV assolí un relleu especial la Torre<br />
Gironella, <strong>de</strong>scrita pel cronista Desclot com a «molt bella, fort e<br />
alta, <strong>de</strong> gros mur, <strong>de</strong> pedra e <strong>de</strong> calç». La primera cita que tenim<br />
<strong>de</strong> l'existència d'un castell a la Gironella data <strong>de</strong> l'any<br />
1056. Quan els francesos abandonaren finalment <strong>Girona</strong>, el<br />
1814, abans <strong>de</strong> partir feren volar la Torre Gironella, que restà<br />
en ruïnes fins a temps mo<strong>de</strong>rns, en què el sector ha estat objecte<br />
<strong>de</strong> rehabilitacions.<br />
3. MONTJUÏC.<br />
La muntanya <strong>de</strong> Montjuïc va formar part fins al 1962 <strong>de</strong> l’antic municipi <strong>de</strong> Sant Daniel. Està situada a 220 metres<br />
d’alçària al nord i a l’oest <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. El castell <strong>de</strong> Montjuïc fou un bastió construït a la muntanya <strong>de</strong> Montjuïc<br />
per ordre <strong>de</strong> Felip IV al 1653, per assegurar la seguretat <strong>de</strong>ls accessos al Pla <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l nord. A prop <strong>de</strong>l castell,<br />
s’hi construïren també quatre torres <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa: Sant Joan, Sant Daniel, Sant Narcís i Sant Lluís.<br />
La planta general <strong>de</strong>l castell és quadrada, amb un recinte constituït per quatre baluards, enllaçats amb murs <strong>de</strong><br />
150 metres <strong>de</strong> longitud mitjana. Va ser <strong>de</strong> gran utilitat a la Guerra <strong>de</strong>l Francès, fins que finalment va ser abandonat<br />
l'11 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1811. Va ser inutilitzat el 1814, al final <strong>de</strong> la guerra, per ordre <strong>de</strong>l mariscal Louis-Gabriel Suchet,<br />
<strong>de</strong>sprés d'haver construït el 1812 la torre Suchet. Al 1843, un bombar<strong>de</strong>ig <strong>de</strong>l general Prim la va <strong>de</strong>struir.<br />
Algunes dates <strong>de</strong>stacables <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> a Montjuïc: 20-21 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1808, primer atacs francesos; 20 <strong>de</strong> juliol al<br />
20 d’agost <strong>de</strong> 1808, primer setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>; 5 <strong>de</strong> maig al 10 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1809, segon setge; 8 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong><br />
1809, la torre <strong>de</strong> Sant Joan va quedar <strong>de</strong>struïda en explotar acci<strong>de</strong>ntalment la pólvora que hi havia emmagatzemada;<br />
l’11 d’agost <strong>de</strong> 1809, el castell va capitular; 11 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1811, el Castell tornà a ser ocupat pels francesos;<br />
1812, els francesos construiren la torre Suchet prop d’on hi havia hagut la <strong>de</strong> Sant Joan; 1814, voladura <strong>de</strong> les torres<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong>l Castell (menys la torre Suchet) per part <strong>de</strong>ls francesos que abandonaven <strong>Girona</strong>.<br />
4. LA DEVESA<br />
<br />
Tot i que s’ha <strong>de</strong> <strong>de</strong>smentir categòricament la creença popular que la Devesa, tal com és ara, fou obra <strong>de</strong>ls francesos<br />
i que aquests foren els primers d’usar-la com a passeig, no és menys cert que hi van tenir una intervenció<br />
important.<br />
Després <strong>de</strong>ls setges <strong>de</strong> 1808-1809, la Devesa va quedar molt malmesa. Entre 1810 i 1814, els francesos la<br />
van replantar i la van conservar. Sota les seves ordres, les plantacions d’arbres es van començar a fer basant-se en<br />
plans d’urbanització sobre cartografia.<br />
La Devesa, en el disseny d’avui, data <strong>de</strong> 1859 i fou obra <strong>de</strong> l’arquitecte municipal Martí Sureda i Deulovol. En<br />
l’actualitat hi ha aproximadament 3.000 arbres que ocupen 40 hectàrees. Els plàtans més alts arriben als 60 metres<br />
i són els arbres més alts <strong>de</strong> Catalunya.
CARRERS I PLACES<br />
5. ÁLVAREZ<br />
DE CASTRO<br />
Carrer <strong>de</strong> l’Eixample, entre Gran Via a<br />
l’alçada d’Hisenda i la carretera Barcelona.<br />
Mariano Álvarez <strong>de</strong> Castro fou un<br />
militar nascut a Burgo <strong>de</strong> Osma el<br />
1749 que va morir a Figueres el 1810.<br />
Va ser governador <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i en va dirigir<br />
la <strong>de</strong>fensa en el 3r setge.<br />
9. GENERAL<br />
MENDOZA<br />
És un passeig <strong>de</strong> l’Eixample que va<br />
<strong>de</strong> la plaça Catalunya fins a la Rutlla.<br />
Joaquin <strong>de</strong> Mendoza y <strong>de</strong> Hemiaga<br />
era mariscal. Fou governador militar <strong>de</strong><br />
<strong>Girona</strong> l’any 1808. Seguint ordres va<br />
autoritzar el pas <strong>de</strong> les tropes franceses.<br />
Quan es produí l’alçament, fou rellevat.<br />
Tou i que era molt gran, va <strong>de</strong>manar<br />
<strong>de</strong>fensar la ciutat. Li fou assignat<br />
el baluard <strong>de</strong> les Sarracines. Observant<br />
l’enemic fou ferit d’un tret disparat<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Montjuïc i a conseqüència <strong>de</strong><br />
la ferida va morir.<br />
6. TAMBOR ANSÓ<br />
Carrer <strong>de</strong> Sant Daniel que comença a<br />
les monges i apunta, com si diguéssim,<br />
cap a la font <strong>de</strong>l Ferro.<br />
Llucià Ansó fou un jove tamborer<br />
que es distingí pel seu heroic comportament<br />
en la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong>l castell <strong>de</strong><br />
Montjuïc durant el setge <strong>de</strong> 1909. Ferit,<br />
va refusar ser rellevat. Va tocar el<br />
tambor per avisar <strong>de</strong> l’artilleria enemiga<br />
fins que les forces el van abandonar.<br />
10. MINALI<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri Vell, entre Ciutadans<br />
i la Rambla. Travessa els carrers Peixateries<br />
Velles, plaça <strong>de</strong> les Castanyes,<br />
carrer Merca<strong>de</strong>rs i Ferreries Velles.<br />
Guillem Minali fou brigadier <strong>de</strong>ls<br />
exèrcits, coronel d’enginyers i comandant<br />
<strong>de</strong> plaça durant els <strong>Setges</strong>. Va escriure<br />
una Historia Militar <strong>de</strong> Gerona<br />
que compren<strong>de</strong> particularmente los<br />
dos sitios <strong>de</strong> 1808 y 1809. Intervingué<br />
en les negociacions finals.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
7. ARTILLERS<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri <strong>de</strong>l Mercadal-Devesa<br />
que passa entre el Col·legi Bruguera i<br />
l’Hotel Ultònia.<br />
Aquest carrer ret homenatge als artillers<br />
que van <strong>de</strong>fensar <strong>Girona</strong> durant<br />
els setges.<br />
11. PAU MIRANDA<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Monjuïc. És el més<br />
oriental, sobre la Vall <strong>de</strong> Sant Daniel.<br />
Pau Miranda fou Brigadier <strong>de</strong>ls<br />
Reials Exèrcits i tinent coronel <strong>de</strong>l reial<br />
cos d’Artilleria. Fou peça clau en la <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong> la ciutat.<br />
EL LLEGAT URBÀ 35<br />
8. ÀNGELA BIVERN<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Monjuïc, el més a<br />
l’oest <strong>de</strong> la muntanya, davant <strong>de</strong>l Ter i<br />
<strong>de</strong> Sant Ponç.<br />
Àngela Bivern i Puig (<strong>Girona</strong>, 1787-<br />
Palol d’Onyar, 1845) fou comandanta<br />
<strong>de</strong> l’esquadra <strong>de</strong> Santa Dorotea a la<br />
Companyia <strong>de</strong> les dones <strong>de</strong> Santa Bàrbara.<br />
El seu heroisme fou elogiat per<br />
tothom. Rebé <strong>de</strong>l rei Ferran VII la Creu<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, que li besà quatre<br />
vega<strong>de</strong>s les mans.<br />
12. MONTORRÓ<br />
<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Sant Daniel, a<br />
prop <strong>de</strong>l convent <strong>de</strong> les monges benedictines,<br />
que puja recte i es bifurca al<br />
peu <strong>de</strong> Monjuïc.<br />
Mariano Montorró fou subtinent <strong>de</strong>l<br />
primer terç <strong>de</strong> miquelets <strong>de</strong> Vic que<br />
lluitaren a <strong>Girona</strong>. Tingué una actuació<br />
<strong>de</strong>stacada en els episodis <strong>de</strong>l 3 <strong>de</strong> juliol<br />
<strong>de</strong> 1809, quan l’artilleria francesa<br />
va en<strong>de</strong>rrocar un tros <strong>de</strong> muralla i la<br />
ban<strong>de</strong>ra que hi onejava va caure al fossat.<br />
Montorró es va llançar a rescatar-la<br />
enmig <strong>de</strong>l foc enemic. Álvarez, per<br />
aquesta gesta, l’ascendí a Tinent.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
36 EL LLEGAT URBÀ DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
13. JULIÀ DE BOLÍVAR<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong>l Carme-Les Pedreres.<br />
S’enfila <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la porta principal <strong>de</strong> l’IES Vicens<br />
Vives fins al carrer <strong>de</strong>l Sol.<br />
Fou general <strong>de</strong> Brigada. Fou el substitut<br />
d’Álvarez quan aquest caigué malalt.<br />
17. GENERAL<br />
O’DONNELL<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> MonjuÏc, entre Puig<br />
d’Águiles i 8 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> 1809.<br />
Enrique José O’Donnell i Anethan (Sant<br />
Sebastià, 1776 – Montpeller, 1834) fou militar.<br />
Destacà en els setges. Juntament amb<br />
Blake aconseguí entrar a la ciutat un comboi<br />
<strong>de</strong> queviures vencent el setge francès.<br />
14. LES CROADES<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri Vell, <strong>de</strong> la Rambla Verdaguer<br />
al carrer Albereda.<br />
La companyia <strong>de</strong> la Croada fou un cos militar<br />
auxiliar creat pel general Álvarez. El formaven<br />
8 companyies. N’hi havia una d’estudiants<br />
i dues d’eclesiàstics.<br />
18. REGIMENT<br />
DE BAZA<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri Carme-Les Pedreres, <strong>de</strong><br />
dalt <strong>de</strong> tot <strong>de</strong> la Pujada <strong>de</strong> les Pedreres fins<br />
al carrer Isabel la Catòlica.<br />
Fou un cos militar que intervingué en la<br />
<strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant els <strong>Setges</strong>. Inicialment<br />
el formaven 1.368 soldats; en el moment<br />
<strong>de</strong> la capitulació, en quedaven 1.074.<br />
Van <strong>de</strong>fensar el baluard <strong>de</strong> Sant Pere.<br />
15. BLAS DE FOURNÀS<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri Vell, <strong>de</strong> Carreras Peralta<br />
(començament Força) a la Cort-Reial, davant<br />
<strong>de</strong> can Geli.<br />
Fou un militar nascut a Narbona el 1761<br />
i mort a Saragossa el 1845. S’oposà amb les<br />
armes als revolucionaris francesos i passà<br />
<strong>de</strong> voluntari a l’exèrcit espanyol. Arribà a capità<br />
general d’Aragó.<br />
19. TALARN<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri Vell, darrera <strong>de</strong>l Teatre<br />
Municipal.<br />
Aquest nom evoca els terços que van reforçar<br />
la <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant el setge<br />
<strong>de</strong> 1809. Eren un cos militar creat al segle<br />
XVIII amb tasques <strong>de</strong> vigilància fronterera<br />
que pertanyia a Lleida.<br />
16. HEROÏNES DE<br />
SANTA BÀRBARA<br />
Carrer <strong>de</strong>l Barri <strong>de</strong>l Carme-Vista Alegre,<br />
entre Pascual i Prats i Onyar, paral·lel al Carme.<br />
Hi ha la Clínica Quirúrgica Onyar (ex-<br />
Aliança).<br />
Fou un cos auxiliar femení creat el 1809<br />
per Álvarez <strong>de</strong> Castro per ajudar els <strong>de</strong>fensors<br />
<strong>de</strong> la ciutat en el 3r setge. Duien queviures<br />
i municions als punts <strong>de</strong> combat, socorrien<br />
ferits i combatien.<br />
20. TERÇ DE<br />
MIQUELETS<br />
<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong>l Carme-Les Pedreres,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> la Pujada <strong>de</strong> les Pedreres fins al carrer<br />
Isabel la Catòlica.<br />
Els miquelets eren membres d’una milícia<br />
especial, <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s <strong>de</strong> caràcter mercenari,<br />
<strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s <strong>de</strong> caràcter voluntari, reclutada<br />
per <strong>de</strong>fensar fets puntuals.
21/22/23/24. TORRE DE SANT JOAN, TORRE DE SANT LLUÍS, TORRE DE SANT DANIEL I TORRE DE SANT NARCÍS<br />
Carrers <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Montjuïc. Reben el nom <strong>de</strong> les quatre torres que <strong>de</strong>fensaven el castell <strong>de</strong> Montjuïc. Torre <strong>de</strong> Sant Daniel, a l’Est; Torre <strong>de</strong> Sant Joan, al sud-oest; Torre <strong>de</strong> Sant Lluís, al<br />
nord; Torre <strong>de</strong> Sant Narcís, al nord-est.<br />
25. TORRE SUCHET<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Montjuïc.<br />
Torre aïllada <strong>de</strong> planta quadrada perfectament<br />
visible <strong>de</strong>s <strong>de</strong> Torre Gironella,<br />
construïda el 1812 pels francesos. Duu el<br />
nom <strong>de</strong>l Mariscal Suchet, que fou l’encarregat<br />
<strong>de</strong> volar les torres <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong> la<br />
ciutat l’any 1814, quan els francesos<br />
abandonaven <strong>Girona</strong>.<br />
26. ULTÒNIA<br />
Carrer <strong>de</strong> l’Eixample, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la confluència<br />
<strong>de</strong> Rutlla i General Mendoza fins a Lorenzana<br />
per la plaça Calvet i Rubalcaba<br />
(Lleó).<br />
Regiment d’origen irlandès que va lluitar<br />
contra els francesos el 1808. Ultònia<br />
podria ser una llatinització d’Ulster.<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
27. VINT DE JUNY<br />
DE 1808<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong>l Mercadal-Devesa, <strong>de</strong><br />
la Gran Via a Bonastruc <strong>de</strong> Porta, per davant<br />
<strong>de</strong> l’antiga seu <strong>de</strong>l Banc d’Espanya,<br />
futura Sub<strong>de</strong>legació <strong>de</strong>l Govern.<br />
Data en què <strong>Girona</strong> fou encerclada per<br />
una força <strong>de</strong> 5.000 homes que comandava<br />
el general Duhesme. Malgrat el mal estat<br />
<strong>de</strong> les fortificacions i els pocs efectius,<br />
amb l’ajut <strong>de</strong> la població civil es va refusar<br />
l’atac.<br />
EL LLEGAT URBÀ 37<br />
28. VUIT DE JULIOL<br />
DE 1809<br />
Carrer <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> Monjuïc, que el circumval·la<br />
pel nord i l’est.<br />
Data en què l’exèrcit francès va començar<br />
els atacs més durs sobre el Castell <strong>de</strong><br />
Monjuïc.
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
38 EL LLEGAT URBÀ DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008 | <strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong><br />
MONUMENTS<br />
29. EL MONUMENT DE LA PLAÇA DE LA INDEPENDÈNCIA<br />
L'escultura situada al centre <strong>de</strong> la plaça In<strong>de</strong>pendència és el primer <strong>de</strong>ls monuments commemoratius<br />
<strong>de</strong>dicats als herois <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> 1808 i 1809. Als <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> el 1808 i 1809 es va inaugurar<br />
el 28 d'octubre <strong>de</strong> 1894, quinze anys abans <strong>de</strong>l centenari <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong> i obeeix a una iniciativa privada.<br />
L'escultor Antoni Parera va realitzar aquesta peça durant una estada a Roma, becat per l'Ajuntament<br />
<strong>de</strong> Saragossa, i es pensa que el protagonista <strong>de</strong> l'escultura era un heroi <strong>de</strong> la ciutat aragonesa: Parera va<br />
representar la figura <strong>de</strong>l general Palafox, militar que va <strong>de</strong>fensar Saragossa <strong>de</strong>ls setges napoleònics.<br />
Sembla que l'Ajuntament <strong>de</strong> Saragossa no va voler l'escultura i Antoni Parera la va presentar a una exposició<br />
d'art. El financer i senador per <strong>Girona</strong> Ferran Puig, en veure-la, va <strong>de</strong>cidir comprar-la i regalar-la a la<br />
ciutat.<br />
Popularment s'ha consi<strong>de</strong>rat que el protagonista <strong>de</strong> l'escena és el general Álvarez <strong>de</strong> Castro, <strong>de</strong>fensor<br />
<strong>de</strong> <strong>Girona</strong> durant els <strong>Setges</strong>. És la figura central <strong>de</strong> la composició, dret i amb mirada <strong>de</strong>safiant, vestit<br />
amb l'uniforme militar i amb una espasa a la mà esquerra. Als seus peus, s'hi veuen les figures <strong>de</strong> dos<br />
soldats, un <strong>de</strong> mort i l'altre encara viu, amb una mena <strong>de</strong> trabuc a les mans i en situació <strong>de</strong> lluita.<br />
Al pe<strong>de</strong>stal s'hi po<strong>de</strong>n llegir dues inscripcions. La primera, situada a la part davantera diu: «A los <strong>de</strong>fensores<br />
<strong>de</strong> Gerona en 1808 y 1809». La segona, a la part <strong>de</strong>l darrere, diu: «A la immortal Gerona <strong>de</strong> su<br />
hijo Fernando Puig y Gibert, 1894».<br />
A banda, a la part posterior <strong>de</strong> l'escultura, també s'hi pot llegir el nom <strong>de</strong> «Fe<strong>de</strong>rico Masriera. Fundidor-Barcelona».<br />
30. EL LLEÓ DE LA PLAÇA<br />
CALVET I RUBALCABA<br />
Inaugurada<br />
oficialment el 7 <strong>de</strong> novembre 1909, l'obra<br />
L'exèrcit als herois <strong>de</strong> 1808 i 1809, coneguda oficialment<br />
com El lleó, fou un homenatge <strong>de</strong> l'Exèrcit als herois que<br />
van participar als <strong>Setges</strong> <strong>de</strong> 1808 i 1809 a la ciutat <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>,<br />
coincidint amb el centenari.<br />
El projecte era <strong>de</strong>l comandant d'enginyers Josep Ferré<br />
Vergés, i la columna i el lleó van ser obra <strong>de</strong> Joan Oliver <strong>de</strong><br />
Bezzi (els <strong>de</strong>finitius es van instal·lar el 1915 ja que els<br />
primers eren <strong>de</strong> materials peribles). Els relleus <strong>de</strong>l baluard<br />
són <strong>de</strong> J. Campeny.<br />
La columna, <strong>de</strong> fust estriat, serveix <strong>de</strong> pe<strong>de</strong>stal a la figura<br />
<strong>de</strong>l lleó, dret damunt d'un capitell <strong>de</strong> grans dimensions<br />
i amb unes imponents volutes. El lleó, en actitud<br />
<strong>de</strong>safiant, recolza les dues potes davanteres sobre un<br />
canó. Aquesta escultura ha donat el nom popular a la plaça<br />
ja que és coneguda per tothom com la plaça <strong>de</strong>l Lleó.<br />
Es conserven diferents inscripcions, com ara la làpida<br />
<strong>de</strong>l baluard, on es pot llegir: «Este monumento se erigió<br />
para perpetuar el recuerdo <strong>de</strong> los memorables sitios que<br />
sufrió esta inmortal ciudad en los años 1808 y 1809, sobre<br />
el baluarte <strong>de</strong> San Francisco que formaba parte <strong>de</strong>l recinto<br />
fortificado <strong>de</strong>l Mercadal, con el producto <strong>de</strong> los donativos<br />
recibidos al celebrar su primer centenario. 1909 a<br />
1915». En el pàrquing soterrat <strong>de</strong>l Mercat s’hi po<strong>de</strong>n veure<br />
les restes <strong>de</strong> la muralla en aquest punt.<br />
A més, també hi ha dues làpi<strong>de</strong>s que diuen: «A l'heroisme<br />
d'els Somatens <strong>de</strong> 1808. Els somatens <strong>de</strong> 1909.<br />
Pau, pau i sempre pau» i «Los artilleros <strong>de</strong>l siglo xx a sus<br />
héroes <strong>de</strong> los sitios <strong>de</strong> Gerona: Mariscal <strong>de</strong> campo don Joaquín<br />
<strong>de</strong> Mendoza, Capitán don Salustino Gerona, Teninente<br />
agregado don Andrés Pons, Teninente agregado<br />
don Antonio Cacesa, Subteniente don Josef <strong>de</strong> Orio, Artillª<br />
Rgto. Barna don Manuel Sarriá».<br />
A la columna s'hi llegeixen quatre noms <strong>de</strong> militars<br />
<strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong>: «Guillermo Minali, M. Álvarez <strong>de</strong> Castro, Joaquín<br />
<strong>de</strong> Mendoza, Blas <strong>de</strong> Fournier». També hi ha la inscripció<br />
«El ejército a los héroes 1808-1809».
31. EL MAUSOLEU D’ÁLVAREZ DE CASTRO<br />
El Mausoleu d’Álvarez <strong>de</strong> Castro està situat en un lateral <strong>de</strong> la capella <strong>de</strong> Sant<br />
Narcís, a la Col·legiata <strong>de</strong> Sant Feliu. El projecte fou aprovat per la Real Aca<strong>de</strong>mia<br />
<strong>de</strong> San Fernando i fou obra <strong>de</strong> l’arquitecte Martí Sureda, que en va dirigir també la<br />
part arquitectònica i la seva construcció. L’urna i l’estàtua són respectivament <strong>de</strong>ls<br />
escultors Geroni Suñol i Joan Figueras. La resta <strong>de</strong>l monument, incloses les parts<br />
escultòriques, duen la signatura <strong>de</strong> Jaume Salas, acreditat lapidari <strong>de</strong> l’època a <strong>Girona</strong>.<br />
El basament és <strong>de</strong> planta rectangular (1,80x1,34x1,42). Enmig <strong>de</strong>ls dos pe<strong>de</strong>stals<br />
<strong>de</strong>l frontal, hi ha en relleu dos escuts d’Álvarez. Al damunt i en la part anterior<br />
<strong>de</strong>l basament, hi ha l’urna. En la part posterior i damunt d’un pe<strong>de</strong>stal, l’estàtua.<br />
El pe<strong>de</strong>stal és un prisma ortogonal que s’eleva 40 centímetres. Al damunt, una<br />
estàtua que representa <strong>Girona</strong>: «está sentada y su actitud es tranquila notándose<br />
en su bien acabado rostro cierto sello <strong>de</strong> tristeza y dignidad» (Manuel Almeda, Revista<br />
<strong>de</strong> Gerona, maig 1880).<br />
El monument fou començat el 1867. Tanmateix, fins al 2 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong> 1880 no<br />
es va disposar el trasllat <strong>de</strong> les <strong>de</strong>spulles d’Álvarez a l’urna <strong>de</strong>l nou Mausoleu.<br />
33. ALS MORTS DELS SETGES<br />
Entrant al cementiri Vell <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> per la porta principal, s’arriba a una plaça<br />
central presidida per una creu en record <strong>de</strong> tots els morts <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. A l’esquerra<br />
hi ha el panteó on reposen les restes <strong>de</strong> Laureà Figuerola, creador <strong>de</strong> la pesseta<br />
(1868-2001); a la dreta, el mausoleu en record <strong>de</strong>ls morts gironins <strong>de</strong> 1808-<br />
1809 que es va construir durant els actes commemoratius <strong>de</strong>l centenari <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong>.<br />
Es va inaugurar el 8 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1909 i en fou promotora la Junta <strong>de</strong>l<br />
Cementiri. La inscripció diu: «A los <strong>de</strong>fensores <strong>de</strong> Gerona en los sitios <strong>de</strong> 1808-<br />
1809. La Junta <strong>de</strong>l cementerio en 1809».<br />
El 15 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> 1909, la Junta <strong>de</strong>l Cementiri <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> va acordar, accedint a<br />
una instància <strong>de</strong> la comissió <strong>de</strong>l Somatent, contribuir a la celebració <strong>de</strong>l centenari<br />
<strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong>, pagant la construcció d’un mausoleu sobre la sepultura <strong>de</strong> les restes<br />
<strong>de</strong> catorze <strong>de</strong>fensors supervivents que reposen al cementiri. Segons el <strong>Diari</strong>o <strong>de</strong><br />
Gerona, que publicà la notícia «el acuerdo es digno <strong>de</strong>l mayor elogio y <strong>de</strong>muestra<br />
en la Junta <strong>de</strong>l Cementerio (...) un patriotismo que muchos <strong>de</strong>berían imitar, porque<br />
por senzillo que sea el mausoleo sera una prueba patente <strong>de</strong> que los gerun<strong>de</strong>nses<br />
<strong>de</strong> 1909 rindieron justo tributo a la memoria <strong>de</strong> los héroes <strong>de</strong> 1809».<br />
A les 3 <strong>de</strong> la tarda <strong>de</strong>l dia 8 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1909, la Junta <strong>de</strong>l Cementiri va<br />
lliurar al Somatent el Mausoleu que va costejar per a guardar-hi les restes <strong>de</strong>ls<br />
<strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> la ciutat. Va assistir a l’acte la Junta en ple i una Comissió <strong>de</strong>l Somatent<br />
presidida pel vocal <strong>de</strong> la Junta Organitzadora, el Sr. Marquès <strong>de</strong> Camps. El<br />
Marquès va dipositar una corona i va pronunciar «senti<strong>de</strong>s i patriòtiques frases<br />
honorant llur memòria». El va contestar en nom <strong>de</strong> la Junta el Sr. Vicari General<br />
«amb eloqüents frases».<br />
El dia 27 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1909, Manuel Barona, catedràtic <strong>de</strong> l’Institut <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>,<br />
fent una glossa <strong>de</strong>ls actes <strong>de</strong> commemoració <strong>de</strong>l centenari, va escriure<br />
aquest comentari –que també és una <strong>de</strong>scripció– <strong>de</strong>l Mausoleu <strong>de</strong>l cementiri:<br />
«Por último; en el Cementerio se edificó otro monumento por cierto sencillo, y<br />
por lo mismo conmovedor y digno <strong>de</strong> elogio. Sobre figurada muralla se eleva una<br />
cruz <strong>de</strong> piedra; en la que <strong>de</strong>positaron coronas, comisiones encargadas al efecto.<br />
(...) x» (La Lucha, 27-XI-1909)<br />
Especial 200 anys <strong>de</strong>ls <strong>Setges</strong><br />
<strong>Diari</strong> <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> | DIUMENGE, 20 DE JULIOL DE 2008<br />
EL LLEGAT URBÀ 39<br />
32. A LES HEROÏNES DE SANTA BÀRBARA<br />
Per subscripció popular es va erigir un monument d’homenatge a les Heroïnes <strong>de</strong> Santa Bàrbara,<br />
la primera pedra <strong>de</strong>l qual es va posar el dia cinc <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1920, a la església <strong>de</strong> Sant Feliu,<br />
concretament a la capella 15 <strong>de</strong> San Narcís, davant per davant <strong>de</strong>l túmul <strong>de</strong>l general Álvarez <strong>de</strong> Castro.<br />
El mausoleu, obra <strong>de</strong>ls germans Oslé, fou inaugurat solemnement el quatre <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1925 pel<br />
rei Alfons XIII. A les cantona<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l sarcòfag on reposen les restes <strong>de</strong> les heroïnes que van morir en<br />
el Setge, hi ha representats els sants que van donar nom a les seccions <strong>de</strong> la companyia: La Puríssima<br />
Concepció, Sant Narcís, Santa Dorotea i Santa Eulàlia. Sobre el túmul hi ha la figura jacent d’una<br />
<strong>de</strong> les seves comandantes.<br />
Entre totes las con<strong>de</strong>coracions i honors que es van concedir als <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> la ciutat, la Companyia<br />
<strong>de</strong> Santa Bàrbara va obtenir 131 Mencions Honorífiques. A 32, se’ls va reconèixer oficialment<br />
el valor en grau màxim; 30, en grau heroic i 69, en grau reconegut. A més, 10 foren con<strong>de</strong>cora<strong>de</strong>s<br />
amb la Creu <strong>de</strong>l Setge <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>. Les Dones <strong>de</strong> la Companyia <strong>de</strong> Santa Bàrbara van patir un total<br />
<strong>de</strong> tretze baixes mortals i moltes altres va ser feri<strong>de</strong>s. La majoria eren naturals <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i voltants<br />
i estaven emparenta<strong>de</strong>s, directa o indirectament, amb personal militar i particularment amb<br />
personal <strong>de</strong>l Regiment Ultònia. Hi havia 109 dones solteres, 16 <strong>de</strong> casa<strong>de</strong>s i 6 vídues. Les edats oscil·laven<br />
entre els 13 i els 44 anys. La meitat no arribava als 20 anys i un terç no passava <strong>de</strong> 30.<br />
34. EL DURO DE GIRONA DE LA PLAÇA DE LA CONSTITUCIÓ<br />
La plaça <strong>de</strong> la Constitució es va dissenyar a l'espai que ocupaven unes naus industrials i commemora<br />
la promulgació, el dia 6 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1978, <strong>de</strong> la primera constitució <strong>de</strong>mocràtica <strong>de</strong> l'Estat espanyol<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l Franquisme. El projecte <strong>de</strong> reor<strong>de</strong>nació d'aquest espai es va encarregar a l'equip<br />
format per Elies Torres, José A. Martínez Lapeña, Juli Esteban, Antoni Font i Jon Montero, amb la col·laboració<br />
<strong>de</strong> l'arquitecte Carles Lloret i <strong>de</strong>ls aparelladors S. Passarin i Ll. Sànchez. La plaça, dura entre les<br />
dures, tapadora <strong>de</strong> l’enorme pàrquing que hi ha sota, està «<strong>de</strong>corada» amb peces <strong>de</strong> formigó que en<br />
paraules <strong>de</strong>ls arquitectes vol ser «una recreació d'una arbreda separada <strong>de</strong>ls carrers pels curiosos volums<br />
<strong>de</strong> formigó polièdrics».<br />
A banda d'aquestes peces <strong>de</strong> formigó, s'hi van incloure uns caps <strong>de</strong> carpes <strong>de</strong> l'Onyar, que serveixen<br />
com a escopidors <strong>de</strong> pluja; una font <strong>de</strong> lletres que regalimava en els quatre rius <strong>de</strong> la ciutat i que<br />
ja no va <strong>de</strong> cap manera; unes mosques <strong>de</strong> sant Narcís als escocells metàl·lics <strong>de</strong>ls arbres; uns divertits<br />
bancs que prenen diferents formes... i diferents mone<strong>de</strong>s, just davant <strong>de</strong> la que fou seu <strong>de</strong>l Banc d'Espanya.<br />
En el catàleg <strong>de</strong> l'exposició De la pesseta a l'euro. Història <strong>de</strong> la pesseta: 1868-2001 (Fundació<br />
Caixa <strong>de</strong> <strong>Girona</strong>, 2001) s’hi explica la història d'una d'aquestes mone<strong>de</strong>s. El duro <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> <strong>de</strong><br />
1808 (la paraula duro inscrita com a valor damunt d'una moneda tan sols apareix en dues emissions<br />
<strong>de</strong> necessitat a la guerra <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pendència, aquesta <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> i una altra <strong>de</strong> Tortosa) es va encunyar<br />
durant la Guerra <strong>de</strong> la In<strong>de</strong>pendència mentre la ciutat estava lliure <strong>de</strong> l'ocupació francesa. La falta<br />
<strong>de</strong> numerari va dur la Junta Local <strong>de</strong> Govern <strong>de</strong> <strong>Girona</strong> a fabricar moneda a partir <strong>de</strong> la plata recollida<br />
en cases particulars i esglésies. Era el 18 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1808. Julián <strong>de</strong> Bolívar, governador interí <strong>de</strong><br />
la ciutat, va or<strong>de</strong>nar el 20 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1809 que els duros encunyats aquells dies fossin tinguts per<br />
bons i verta<strong>de</strong>rs.
ELS MILLORS MOBLES AL MILLOR PREU<br />
HIPER MOBLE GIRONA<br />
A GIRONA<br />
HIPER MOBLE GIRONA<br />
Ctra. Barcelona, 121 - Tel. 972 41 03 53 - 17003 GIRONA<br />
C/ Bonastruc <strong>de</strong> Porta, 29 - Tel. 972 20 70 66 / 972 20 73 17 - 17001 GIRONA<br />
HIPER MOBLE SELECCIÓ I DISSENY<br />
Ctra. Barcelona, 135-137 - Tel. i Fax 972 20 33 04 - 17003 GIRONA<br />
GALERIES DEL MOBLE<br />
C/. Güell, 162 / Orient (cantonada Bastiments) - Tel. 972 23 43 11 (2 línies) - 17005 GIRONA<br />
A SALT<br />
HIPER MOBLE GIRONA<br />
Pg. <strong>de</strong>ls Països Catalans, 22 - Tel. 972 23 02 61 (3 línies) - 17190 SALT (<strong>Girona</strong>)<br />
A OLOT<br />
HIPER MOBLE OLOT<br />
Carretera <strong>de</strong> les Tries, 10 - Tel. i Fax: 972 26 92 07 - 17800 OLOT (<strong>Girona</strong>)<br />
A BLANES<br />
HIPER MOBLE BLANES<br />
Av. Joan Carles I, 168 - Tel. i Fax: 972 35 09 95 - 17300 BLANES (<strong>Girona</strong>)<br />
HIPER MOBLE BLANES SELECCIÓ<br />
Av. <strong>de</strong> l'Estació (cantonada Av. Europa) - Tel. 972 35 56 21 - 17300 BLANES (<strong>Girona</strong>)