Butlletí CC - Carmelites Descalços de Catalunya i Balears
Butlletí CC - Carmelites Descalços de Catalunya i Balears
Butlletí CC - Carmelites Descalços de Catalunya i Balears
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Reproducció parcial <strong>de</strong> la portada <strong>de</strong>l<br />
butlletí <strong>de</strong> la Joventut Carmelitana <strong>de</strong><br />
l’any 1976, d’en Rafael Pujals.<br />
NÚM. 68/DESEMBRE/2011<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
COMUNITAT<br />
CRISTIANA<br />
CARMELITES<br />
Carrer Sant Miquel, 44<br />
BADALONA<br />
e-mail: badalona@carmelcat.cat<br />
Els articles que es publiquen en<br />
aquest <strong>Butlletí</strong> expressen únicament<br />
l’opinió <strong>de</strong>ls seus autors<br />
APORTACIÓ ANUAL: 5 €.<br />
Han col·laborat en la redacció, correcció i edició<br />
d’aquest número:<br />
Joan Badia<br />
Agustí Borrell<br />
Cachita<br />
Josep M. Canals, o.cart.<br />
M.Carme Casamajó<br />
Teresa Català<br />
El Gat <strong>de</strong>ls Frares<br />
Miquel Lleonart<br />
Enric Mas<strong>de</strong>u<br />
Xavier Miró<br />
Jaume Oliveras<br />
Pentinagats<br />
Rafael Pujals<br />
M. Pilar Serra<br />
Wilson Srampickal<br />
Cinto Vera<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
<strong>CC</strong><br />
NÚM. 68- ANY XVII - DESEMBRE 2011<br />
Pòrtic<br />
S<br />
ortosament els mals temps no vénen sols. Per què ho diem això?<br />
Doncs, perquè acostumen a provocar un seguit <strong>de</strong> reflexions i una presa<br />
<strong>de</strong> consciència general que fa que ens adonem que la realitat <strong>de</strong> la vida<br />
no és aquell núvol en el qual acostumem a viure en èpoques <strong>de</strong> bonança, sinó<br />
que, aquesta realitat que ara <strong>de</strong>scobrim crua, és, i ho segueix sent, per a moltes<br />
persones la normalitat <strong>de</strong>l dia a dia <strong>de</strong>s <strong>de</strong> fa molt <strong>de</strong> temps.<br />
Assistim a un <strong>de</strong>spertar social <strong>de</strong> la solidaritat, una virtut que fins fa poc<br />
la majoria teníem una mica endormiscada perquè “ja hi havia qui tenia cura<br />
d’ajudar els necessitats”. Però ara que hem vist que les dificultats van afectant<br />
<strong>de</strong> mica en mica el nostre entorn, ara que ja veiem les orelles <strong>de</strong>l llop, sembla<br />
que s’ha remogut en el nostre interior aquell pòsit que hi va anar <strong>de</strong>ixant<br />
aquella formació cristiana que havíem rebut, basada en la solidaritat amb el<br />
proïsme. I no solament en els qui ens consi<strong>de</strong>rem cristians “practicants” sinó<br />
també, a un nivell molt més general, en el conjunt <strong>de</strong> la societat. Aquelles velles<br />
arrels fan rebrotar branques noves en ple hivern.<br />
Com diu Lucía Caram, religiosa dominica <strong>de</strong> Manresa, en la seva columna<br />
<strong>de</strong> <strong>Catalunya</strong> Cristiana, referint-se a les persones que “practiquen” la seva<br />
fe: «No vull que ningú es quedi amb un gust amarg quan responc, sense més<br />
explicacions, que “aquells” que serveixen els germans són practicants, perquè<br />
practiquen la caritat: quina millor relació, ocupació, vocació i missió?»<br />
A casa nostra, i sobretot en aquestes dates <strong>de</strong> més sensibilitat social, es<br />
multipliquen les <strong>de</strong>man<strong>de</strong>s d’ajuda, però també és palpable el creixement <strong>de</strong><br />
respostes que troben els nostres voluntaris <strong>de</strong> Quart Món, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> diferents<br />
àmbits, per po<strong>de</strong>r atendre-les <strong>de</strong> la millor manera possible.<br />
Que la pau i l’amor que ens porta l’Infant, que torna a néixer aquests<br />
dies, arribi arreu i que tothom pugui celebrar aquestes dia<strong>de</strong>s d’una manera<br />
ben digne.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
En els 50 anys <strong>de</strong> la mort<br />
<strong>de</strong> Josep Maria <strong>de</strong> Sagarra<br />
(Barcelona, 1894-1961). Poeta, dramaturg,<br />
periodista, novel·lista,traductor.<br />
La utilització d'una llengua viva<br />
i rica, l'ús <strong>de</strong> recursos retòrics<br />
d'una gran plasticitat, i sobretot,<br />
la intenció <strong>de</strong> distreure o<br />
commoure el lector o l'espectador,<br />
el connecten amb el públic<br />
i el lector popular i és recompensat<br />
amb èxits teatrals clamorosos,<br />
com La corona d'espines<br />
(1930), L'Hostal <strong>de</strong> la<br />
Glòria (1931), El Cafè <strong>de</strong> la<br />
Marina (1933) o La Rambla <strong>de</strong><br />
les floristes (1935). En el camp<br />
<strong>de</strong> la poesia cal <strong>de</strong>stacar Cançons<br />
<strong>de</strong> rem i <strong>de</strong> vela (1923),<br />
El comte Arnau (1928) i El poema<br />
<strong>de</strong> Nadal (1931). La novel·la<br />
Vida privada (1932) és<br />
consi<strong>de</strong>rada la novel·la emblemàtica<br />
<strong>de</strong> Barcelona.<br />
Col·labora amb assiduïtat a la<br />
premsa i aplega algunes d'aquestes<br />
col·laboracions en dos<br />
volums: Cafè, copa i puro<br />
(1929) i L'aperitiu (1937). El<br />
1938 s'estableix a França on es<br />
<strong>de</strong>dica, fonamentalment, a la<br />
traducció <strong>de</strong> la Divina Comèdia.<br />
El 1940, <strong>de</strong> retorn a <strong>Catalunya</strong>,<br />
s'incorpora a la vida literària<br />
clan<strong>de</strong>stina i, amb l'ajut d'alguns<br />
mecenes, enllesteix la<br />
traducció <strong>de</strong> Dante, tradueix el<br />
teatre <strong>de</strong> Shakespeare i escriu<br />
unes amenes i extenses Memòries<br />
(1954). Una bona part <strong>de</strong><br />
les seves obres es tradueixen a<br />
diverses llengües i algunes es<br />
duen al cinema i la televisió.<br />
Gabriel Boloix. AELC<br />
Va ser una nit que va florir l’estrella,<br />
i va néixer l’Infant!<br />
Imaginem que fou la nit més bella,<br />
més musical, més flamejant...<br />
I fa molt temps, molt temps, i algú ensiborna<br />
el nostre pit per atiar l’oblit,<br />
per fer-nos infi<strong>de</strong>ls, però retorna<br />
cada any, aquesta nit.<br />
La nostra vanitat prou s’afigura<br />
que està damunt <strong>de</strong>l bé i <strong>de</strong>l mal,<br />
mes no hi val ganivet, ni ànima dura,<br />
és més forta la nit <strong>de</strong> Nadal!<br />
Ai, si no fos aquesta nit, tan clara!<br />
Seríem tros <strong>de</strong> carn i pensament<br />
que no coneix d’on ve, ni on va, ni on para,<br />
pell d’home que arrossega la corrent!<br />
Però Nadal ens ha pintat el rostre<br />
amb un vermell precís i <strong>de</strong>cidit,<br />
i ens dóna un sentiment <strong>de</strong> llar, <strong>de</strong> sostre,<br />
<strong>de</strong> terra, <strong>de</strong> nissaga i d’esperit.<br />
I ens dóna un punt d’humilitat <strong>de</strong> cendra<br />
per estimar un racó dintre l’espai,<br />
i <strong>de</strong>sperta en el cor aquell blau tendre<br />
que hem volgut escanyar i que no mor mai.<br />
Procurem ser una mica criatures<br />
amorosint el baladreig raspós,<br />
i diguem: «Glòria a Déu en les altures»<br />
amb aquell to que ho <strong>de</strong>ien els pastors.<br />
I si tot l’any la mesquinesa ens fibla,<br />
i l’orgull <strong>de</strong> la nostra soledat,<br />
almenys aquesta nit fem el possible<br />
per ser uns homes <strong>de</strong> bona voluntat.<br />
Josep M. <strong>de</strong> Sagarra<br />
El poema <strong>de</strong> Nadal. Final.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
És curiós com hi ha<br />
moltes persones que<br />
aquests dies es posen malhumora<strong>de</strong>s,<br />
esquerpes,<br />
tristes... Té la seva lògica.<br />
Hi ha un "crescendo” a nivell<br />
<strong>de</strong> mitjans, carrer, aparadors,<br />
... tot ens parla <strong>de</strong>l<br />
Nadal que s'acosta i arreu<br />
es <strong>de</strong>ixen anar <strong>de</strong>sitjos <strong>de</strong><br />
pau, felicitat, alegria. I arriba<br />
el Nadal i se suposa que tothom ha d'estar<br />
feliç, exultant... Llavors, el dins trist, angoixat,<br />
ansiós, <strong>de</strong>primit, enfadat, dolgut... pesa més.<br />
Pesa tant que es<strong>de</strong>vé ferida oberta al mig d'una<br />
voràgine compulsiva <strong>de</strong> compra, regal, felicitació<br />
i llumeta. I el cor se sent sol i trist malgrat<br />
tanta escalfor que crida fora.<br />
N’hem fet un gra massa. Els creients i els<br />
no creients. Massa <strong>de</strong> llumetes, massa <strong>de</strong> regals,<br />
massa <strong>de</strong> menjars, massa <strong>de</strong> <strong>de</strong>coració,<br />
massa <strong>de</strong> pelis i massa <strong>de</strong> bons <strong>de</strong>sitjos televisius,<br />
socials, mediàtics, comuns.<br />
I el cor es queda arrugat i pansit perquè<br />
es <strong>de</strong>lia per allò que tothom proclamava i que...<br />
no ha arribat.<br />
Cal trobar el Nadal al cor, cadascú el seu.<br />
El Nadal <strong>de</strong>l bon dia, <strong>de</strong> la sortida o la posta <strong>de</strong>l<br />
sol, <strong>de</strong> la lluna al cel, <strong>de</strong> la nit amb, encara, quatre<br />
estrelles. El Nadal <strong>de</strong>l fred i el foc, i el tió<br />
amb la manteta. El Nadal <strong>de</strong> l'escu<strong>de</strong>lla i la carn<br />
d'olla i la família reunida entorn <strong>de</strong> la taula. El<br />
Nadal <strong>de</strong>l vers damunt la cadira i la propina <strong>de</strong><br />
l'àvia o el padrí. El Nadal <strong>de</strong> cantar una cançó<br />
davant el pessebre, <strong>de</strong> recordar al qui ja no hi<br />
és. El Nadal <strong>de</strong> permetre'ns sentir, sentir la nostàlgia,<br />
la tendresa, la pèrdua, el carinyo, l'amor.<br />
Penso que la nostra societat ens presenta<br />
un Nadal consumista tan espatarrant que mai<br />
l’arribem a tocar. Perquè mai arriba la llum<br />
daurada a escalfar el nostre cor <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l consumisme<br />
i <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l tenir! La llum daurada arriba<br />
Teresa Català<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l gest <strong>de</strong> l'amiga,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> l'abraçada <strong>de</strong> la<br />
filla, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la carícia <strong>de</strong>l<br />
company... <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la trucada<br />
<strong>de</strong> l'amic, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la<br />
lletra <strong>de</strong> la companya <strong>de</strong><br />
camí que cerca, viu, riu i<br />
camina a prop, fent-nos<br />
costat.<br />
Nadal és temps <strong>de</strong> ser un<br />
a prop <strong>de</strong> l'altre. Només<br />
<strong>de</strong>s d'aquest ser-hi es pot viure el Nadal. No hi<br />
ha Nadal en el fer solitari... Nadal és companyonia,<br />
somriure que escalfa perquè es dóna...<br />
No existeix l'anunci, amics. Existeix la realitat<br />
<strong>de</strong> totes les persones que intenten, molt a<br />
poc a poc, encendre una llumeta sempre al seu<br />
cor. Sense la llumeta dins anem perduts, tots.<br />
Així que no ens <strong>de</strong>ixem enlluernar per les garlan<strong>de</strong>s<br />
lluminoses <strong>de</strong> fora! Cerquem la petita<br />
llumeta que duem dins, aquella que ens donarà<br />
l'escalfor, aquella que ens mostrarà el camí,<br />
aquella que ens farà companyia...<br />
Nadal ha <strong>de</strong> ser això, l'espurna <strong>de</strong> dins<br />
que brilla. Ser-ne conscient... I que cadascú hi<br />
posi el nom que més li plagui, per això no ens<br />
enfadarem! Poseu-li nom a la petiteta llum que<br />
necessiteu, que sou, que voleu, que teniu, que<br />
cerqueu, que trobeu, que doneu, que compartiu,<br />
que amagueu, que agraïu...<br />
El que us dic per Nadal serveix també per<br />
l'Any Nou. El mateix. Que tots els propòsits,<br />
festes i campana<strong>de</strong>s no us treguin <strong>de</strong> la mirada<br />
la petita llum... Salvaguar<strong>de</strong>u-la, protegiu-la,<br />
mimeu-la! Només això quedarà i pagarà la pena<br />
que quedi <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la festa. I només això us<br />
<strong>de</strong>ixarà el cor encès i la mirada neta.<br />
Ens acostem a un nou any... us <strong>de</strong>sitjo<br />
que mireu endins i us centreu en la vostra petita<br />
llum. La resta anirà venint sola...<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
es va reunir el dia 30 <strong>de</strong> novembre<br />
Comença el consell amb la cita <strong>de</strong> santa Teresa<br />
"Ahora comenzamos y procuren ir comenzando<br />
siempre <strong>de</strong> bien en mejor", per recordar<br />
tres valors, treball, fraternitat i intimitat<br />
amb Déu, que han <strong>de</strong> ser el nucli fort <strong>de</strong> la<br />
nostra comunitat i que cal mantenir. Els diferents<br />
grups exposen les seves realitats:<br />
3r Món, Cuba: Després <strong>de</strong>l viatge <strong>de</strong> l‟agost<br />
que va coincidir amb la celebració <strong>de</strong>l pelegrinatge<br />
<strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l Cobre que es<br />
trobava a Matanzas en aquell moment, comenten<br />
que actualment s‟envia un cop al mes<br />
un paquet amb medicació. També es<br />
col·labora amb la Catedral <strong>de</strong> Matanzas. Ho<br />
han fet extensiu a la població i sembla que hi<br />
ha resposta per part <strong>de</strong> persones que no són<br />
<strong>de</strong>l grup <strong>de</strong> Cuba.<br />
El “Projecte per la Pau” <strong>de</strong>l col·legi Badalonès,<br />
aquest any l‟han fet conjuntament amb 3r<br />
Món.<br />
S‟està pensant en la possibilitat <strong>de</strong> fer un viatge<br />
pels 400 anys <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l Cobre.<br />
Seria una mica més turístic i atractiu perquè<br />
s‟hi apunti més gent.<br />
Catequesi adults: S‟han format dos grups<br />
com en anys anteriors. El primer, un divendres<br />
al mes, en sessió oberta a tothom, el <strong>de</strong>diquen<br />
a comentar la Sagrada Escriptura, i<br />
l'altre divendres segueixen llegint i comentant<br />
"Les Fundacions" <strong>de</strong> Santa Teresa.<br />
L'altre grup, cada quinze dies comenta aquesta<br />
l'obra <strong>de</strong> Santa Teresa.<br />
Quart Món: Segueixen treballant com sempre.<br />
S‟agraeix la participació <strong>de</strong>ls joves per<br />
l‟ajuda en <strong>de</strong>scarregar el camió. Aquest mes<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre serà més mogut, amb diferents<br />
campanyes <strong>de</strong> sensibilització, la <strong>de</strong> les escoles<br />
i altres accions solidàries.<br />
S‟haurà d‟estar atents a la retallada <strong>de</strong> menjar<br />
que hi haurà per part <strong>de</strong> la comunitat europea.<br />
Es fa esment <strong>de</strong> les persones que <strong>de</strong> forma<br />
continuada durant tot l‟any fan aportacions<br />
d‟aliments.<br />
Borsa <strong>de</strong> treball: s‟atenen les visites a partir<br />
<strong>de</strong> les 17h <strong>de</strong> forma continuada fins que no<br />
queda ningú esperant.<br />
Taller <strong>de</strong> Pares i Mares: Segueixen organit-<br />
zant xerra<strong>de</strong>s; la propera, pel gener. Estan a<br />
disposició <strong>de</strong> l‟esplai i i volen connectar amb<br />
les famílies <strong>de</strong> la catequesi. Van presentar-se<br />
als pares i mares directament a les reunions.<br />
S‟ha iniciat un espai <strong>de</strong> “Cafè tertúlia”, una<br />
taula rodona on es dialoga sobre diversos temes.<br />
Comencen a pensar en la i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> fer<br />
passeja<strong>de</strong>s-tertúlia, els dies que els infants<br />
són d‟excursió. Pensen fer algunes xerra<strong>de</strong>s<br />
entre setmana per afavorir que puguin venir<br />
més gent, com els joves, especialment els<br />
monitors.<br />
Es comenta el premi “Climent Mur”, a les bones<br />
persones, concedit a Lluís Platero.<br />
Catequesi d’Infants: Els <strong>de</strong> segon han començat<br />
el nou Catecisme i segueixen la litúrgia.<br />
Participen en el Concurs Bíblic, i els infants<br />
ho fan amb il·lusió. Pensen que estan en<br />
un molt bon moment i que tothom treballa<br />
amb bona sintonia. Es dóna una i<strong>de</strong>a i tothom<br />
la treballa conjuntament i amb responsabilitat.<br />
Catequesi <strong>de</strong> Confirmació: Es va fent camí.<br />
És un grup molt divers. Confiança, complicitat...<br />
Es treballa fent camí per veure si d‟aquí<br />
un any es confirmaran o no. Son adolescents<br />
amb realitats molt diverses que els fa viure i<br />
pensar <strong>de</strong> forma molt diferent. També hi ha un<br />
grupet <strong>de</strong> post-comunió que treballa el Nou<br />
Testament. Ha sortit material <strong>de</strong>l Bisbat, una<br />
adaptació catalana que agrada.<br />
Pregària: El Grup <strong>de</strong> Pregària segueix trobant<br />
-se els dijous. A l‟Advent, conjuntament amb<br />
el grup <strong>de</strong> litúrgia, organitzen una trobada <strong>de</strong><br />
pregària Comunitària.<br />
En el grup Viatge Interior, són els mateixos<br />
membres que normalment participen d‟aquesta<br />
meditació i pregària, que un cop al mes<br />
presenten la seva vivència.<br />
Pastoral <strong>de</strong> la Salut: Es recorda a Josep Esteve<br />
i la seva esposa com a fundadors d‟aquest<br />
servei i tota la tasca que va realitzar fins<br />
el mateix dia <strong>de</strong> la seva mort. Recorda que ell<br />
és <strong>de</strong> les persones que va posar els fonaments<br />
<strong>de</strong> la Comunitat entesa com la tenim.<br />
De setze voluntaris que eren es van quedar<br />
en sis. Posteriorment s‟hi han afegit tres persones<br />
més.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Esplai Mar Blau: Fa 16 anys que funcionen i<br />
són pràcticament les mateixes persones. No<br />
po<strong>de</strong>n fer molts plans <strong>de</strong> futur ja que fan en<br />
funció <strong>de</strong> com tenen els avis. Falten persones<br />
que vinguin a fer la seva tasca, ja tots els voluntaris<br />
es van fent grans i aviat seran ells els<br />
avis que seuran a participar. Com cada any,<br />
vendran números per una panera per Nadal.<br />
Esplai Cra-Crac: S‟està celebrant el 30 aniversari.<br />
La setmana passada es va fer un sopar,<br />
commemoratiu, amb poca participació per<br />
l‟escassa difusió.<br />
Són 28 monitors i uns 150 infants. Hi havia<br />
preocupació perquè plegués el grup <strong>de</strong>ls més<br />
grans, però han <strong>de</strong>cidit seguir i amb molta<br />
il·lusió. Tots els monitors hi estan abocats.<br />
Aquest any nova formada <strong>de</strong> monitors, els Ingots.<br />
Estem fent formació constant, com la impartida<br />
per en Xavier Miró, o el curs <strong>de</strong> guitarra<br />
pel gener...<br />
Les obres <strong>de</strong>l pati els afecta. Per Nadal faran<br />
els Pastorets. La recaptació ajudarà a subvencionar<br />
l‟esplai.<br />
Teatre: Estan treballant en la propera obra.<br />
Exposen que part <strong>de</strong>ls diners que obtinguin <strong>de</strong><br />
les entra<strong>de</strong>s les <strong>de</strong>stinaran a fer millores en<br />
l‟escenari a nivell tècnic.<br />
Litúrgia: Es parla <strong>de</strong>l canvi <strong>de</strong> dinàmica <strong>de</strong> la<br />
missa <strong>de</strong>ls dissabtes a la tarda. Es va plantejar<br />
per tal <strong>de</strong> incloure música més a<strong>de</strong>quada als<br />
infants. Hi ha un grup més o menys constant<br />
<strong>de</strong> directores <strong>de</strong> cant i guitarres, que ara co-<br />
Enric Mas<strong>de</strong>u<br />
A vega<strong>de</strong>s ha sortit en alguna conversa el<br />
tema <strong>de</strong> la vida religiosa, en general, i <strong>de</strong><br />
les monges, en particular. L‟altre dia m‟hi<br />
vaig tornar a trobar. Hi ha persones, fins i<br />
tot algunes que es <strong>de</strong>claren creients i<br />
“practicants”, que no els entra en el cap<br />
que algú pugui entregar la seva vida a la<br />
seva vocació religiosa i, invariablement,<br />
sempre <strong>de</strong>ixen anar les mateixes preguntes,<br />
“però, què fan?, per a què serveix?”.<br />
La ignorància sobre aquest tema és, potser,<br />
tolerable en aquells que no han tingut<br />
l‟oportunitat <strong>de</strong> conèixer el fet religiós en<br />
mença i cal veure com funciona. També es<br />
preparen noves cançons.<br />
Com cada advent es fan uns fulls setmanals i<br />
s‟organitza un dia <strong>de</strong> pregària comunitària.<br />
El grup s‟està renovant, amb baixes i noves<br />
incorporacions.<br />
Publicacions: Es manté al dia la pàgina web,<br />
que hauria d‟ésser un referent per a tothom.<br />
Continuen el butlletí <strong>CC</strong> i altres publicacions.<br />
Altres:<br />
-Un testimoni manifesta l‟agraïment per la tasca<br />
que fa el Grup <strong>de</strong> la Pastoral <strong>de</strong> la Salut.<br />
-Joc <strong>de</strong>l Carmel: Es parla <strong>de</strong> fer créixer l‟interès<br />
pel joc i veure quina és la resposta <strong>de</strong><br />
les altres comunitats. S‟acorda una trobada<br />
per parlar <strong>de</strong> millorar la difusió.<br />
-Es <strong>de</strong>mana un espai per als Ingots, ara que ja<br />
han <strong>de</strong>ixat l‟esplai, perquè puguin trobar-se i<br />
tenir activitats <strong>de</strong> reflexió i treball.<br />
-Finalment, es comenta la marxa <strong>de</strong> les obres<br />
<strong>de</strong>l pati.<br />
Lema i objectiu <strong>de</strong>l curs: el consell permanent<br />
<strong>de</strong>senvoluparà el lema i l‟objectiu a partir<br />
<strong>de</strong> les 4 propostes sorgi<strong>de</strong>s:<br />
1.- Seguir el pla pastoral <strong>de</strong> la diòcesi que proposa<br />
tres objectius.<br />
2.- “Obrir portes”. Trobar noves persones,<br />
comptar amb més gent.<br />
3.- Treballar l’Actitud com a valor. No és tan<br />
important el que fem sinó com ho fem.<br />
4.- “Dona‟m la mà”, entès com a donar i com a<br />
rebre.<br />
general, perquè l‟estructura <strong>de</strong> la nostra<br />
societat actual no els ho posa gens fàcil.<br />
Podríem dir que això, com a mínim, hauria<br />
<strong>de</strong> formar part <strong>de</strong> la cultura general <strong>de</strong> les<br />
persones, però ja sabem que aquesta matèria<br />
en els nostres temps cotitza a la baixa.<br />
El <strong>de</strong>sconeixement, però, és gairebé culpable<br />
quan qui formula aquestes pregunta<br />
són persones que s‟autoqualifiquen com a<br />
cristianes. Això vol dir que no han entès<br />
res. Desconeixen la riquesa i la diversitat<br />
<strong>de</strong> carismes <strong>de</strong>l món religiós i no s‟han<br />
preocupat <strong>de</strong> la seva pròpia formació.<br />
No van més enllà <strong>de</strong> seguir quatre pràctiques<br />
religioses mal apreses que, segons<br />
ells, “sempre s‟han fet així”.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Troba<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Formació Carmelitana<br />
Teófanes Egido<br />
Origen i finalitat <strong>de</strong> l’obra<br />
fundacional <strong>de</strong> santa Teresa<br />
El passat mes d’octubre va tenir lloc a la nostra<br />
sala d’actes la primera conferència sobre el llibre<br />
<strong>de</strong> les Fundacions <strong>de</strong> Santa Teresa <strong>de</strong> Jesús, a<br />
càrrec <strong>de</strong> l'historiador carmelita <strong>de</strong>scalç <strong>de</strong> Valladolid<br />
i professor a la universitat <strong>de</strong> la mateixa ciutat,<br />
Teófanes Egido.<br />
Amb claredat i <strong>de</strong> manera agradable (que va<br />
atraure <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’inici l’atenció <strong>de</strong>l nombrós públic<br />
que no va tenir por <strong>de</strong> la pluja) i amb coneixement<br />
profund <strong>de</strong>l tema, va exposar, <strong>de</strong>sprés d’una àmplia<br />
història <strong>de</strong>l perquè, quan i com va anar escrivint<br />
el llibre la santa, el contingut <strong>de</strong>ls dos primers<br />
capítols <strong>de</strong> “Les Fundacions”. El llibre el va començar<br />
a escriure a Salamanca l’any 1573, i <strong>de</strong>sprès<br />
d’un pròleg escrit per ella mateixa, comença la narració<br />
<strong>de</strong> la fundació <strong>de</strong> Medina <strong>de</strong>l Campo. En primer<br />
lloc, però, <strong>de</strong>stacà el conferenciant, el que és<br />
PROPERES TROBADES:<br />
essencial en el llibre: Les Fundacions són<br />
un projecte eclesial. El protagonista <strong>de</strong>l<br />
llibre és Déu. Però també és un llibre<br />
narratiu en què, sense presses, l’autora,<br />
amb prosa popular i no exempta a vega<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> fina ironia i humor, explica i narra<br />
les dificultats i lluites per anar fundant<br />
els nous monestirs que el superior <strong>de</strong><br />
l’or<strong>de</strong>, el pare Rubeo, li <strong>de</strong>ixa fer, així<br />
com la fundació <strong>de</strong> dos convents <strong>de</strong> religiosos.<br />
El llibre l’escriu en diverses etapes sempre<br />
obeint el confessor i gràcies als<br />
ànims que li dóna Déu, amb la finalitat<br />
<strong>de</strong> parlar “amb veritat <strong>de</strong> les mercès <strong>de</strong>l<br />
Senyor”. És una crònica <strong>de</strong>ls monestirs<br />
que va fundant, tenint en compte, també,<br />
com han <strong>de</strong> viure en aquests monestirs,<br />
amb “rigor” (virtut molt apreciada en aquell<br />
temps), que vol dir en aquest cas, vida <strong>de</strong> clausura,<br />
amb pobresa, tot al servei <strong>de</strong> la pregària i el silenci,<br />
i dóna consells a les superiores per a una vida <strong>de</strong><br />
verda<strong>de</strong>ra fraternitat. I, finalment, també l’escriu<br />
per donar gràcies a totes aquelles persones que<br />
d’una manera o un altra han col·laborat en les fundacions.<br />
La santa estima l’Església, té una passió per<br />
propagar i ajudar a l’evangelització <strong>de</strong>l poble a través<br />
<strong>de</strong> “flacas mujercitas”, com diu ella mateixa<br />
amb fina ironia. La conversió <strong>de</strong>ls heretges (que<br />
per la santa estan fora <strong>de</strong> l'Església com els luterans,<br />
però que també es po<strong>de</strong>n trobar en l'interior<br />
<strong>de</strong> l'Església) i a més a més a través <strong>de</strong> la predicació<br />
que va sentir d'un missioner franciscà que explica a<br />
les monges <strong>de</strong>l convent <strong>de</strong> Sant Josep d'Àvila les<br />
ànimes que es perdien per falta <strong>de</strong> doctrina, tal<br />
com explica la mateixa Teresa, faran que la vida<br />
religiosa teresiana sigui, <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l principi, una encarnació<br />
<strong>de</strong> l'oració missionera i eclesial, viscuda en la<br />
interioritat <strong>de</strong> la persona. Xavier Miró<br />
dilluns 30 <strong>de</strong> gener: Fundació <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong>scalços,<br />
Joan Badia, carmelita <strong>de</strong>scalç <strong>de</strong> Barcelona<br />
dilluns 27 <strong>de</strong> febrer : Fundacions <strong>de</strong> Toledo i Pastrana,<br />
Cristina Barreda, Carmelita Teresa <strong>de</strong> San Josep, <strong>de</strong> Lleida<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Xavier Miró<br />
Fundació <strong>de</strong> Medina <strong>de</strong>l Campo<br />
I primers moviments per a<br />
la fundació <strong>de</strong> frares<br />
El 28 <strong>de</strong> novembre va tenir lloc la segona conferència<br />
<strong>de</strong>l cicle <strong>de</strong> formació. En aquesta ocasió el<br />
conferenciant va ser en Xavier Miró, laic <strong>de</strong> la nostra<br />
comunitat <strong>de</strong> Badalona. Amb amenitat, va explicar<br />
l’inici <strong>de</strong> les aventures <strong>de</strong> Santa Teresa per<br />
terres <strong>de</strong> Castella. De fet el llibre <strong>de</strong> les Fundacions<br />
és “una crònica en la seva finalitat històrica, un relat<br />
en la seva percepció psicològica i prosa didàctica<br />
en la seva funció pedagògica, amb un bon sentit<br />
<strong>de</strong> l’humor i certa ironia a vega<strong>de</strong>s”. I totes aquestes<br />
característiques les po<strong>de</strong>m observar quan narra<br />
la crònica <strong>de</strong> la fundació <strong>de</strong>l convent <strong>de</strong> Medina<br />
<strong>de</strong>l Campo (1567). El verda<strong>de</strong>r protagonista <strong>de</strong>l<br />
llibre és Déu. No po<strong>de</strong>m prescindir d’aquest component<br />
religiós: ella ens va narrant les referències<br />
cronològiques i geogràfiques, temps i espai, i les<br />
dificultats, a vega<strong>de</strong>s molt grans, que van sorgint,<br />
curs 2011-12<br />
però sempre amb la mirada posada en<br />
Déu i en l’Església.<br />
Una primera part <strong>de</strong> la xerrada va consistir<br />
en explicar els preparatius <strong>de</strong> la<br />
fundació: sense diners i, encara que<br />
tenia els permisos <strong>de</strong>ls seus superiors,<br />
no tenia casa. Quan reuneix unes<br />
“blanquillas”, com diu ella, uns poquets<br />
diners, es troba que al poble no la volen,<br />
creuen que està boja per fundar un<br />
convent sense renda, ni casa en condicions<br />
per viure (la casa que ha comprat té<br />
parets caigu<strong>de</strong>s i pensen que es tardaria<br />
molt a po<strong>de</strong>r-la condicionar com a convent).<br />
Durant la nit (vigília <strong>de</strong> la festa <strong>de</strong><br />
l’Assumpció <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu), procuren<br />
netejar un petit pati, “portal adon<strong>de</strong><br />
se podia hacer una iglesia pequeña,<br />
a<strong>de</strong>rezándola con algunos paños...”, per posar-hi el<br />
Santíssim. Alguns mesos més tard, van po<strong>de</strong>r arreglar<br />
la casa, com diu la santa: ”con todo tardaria<br />
dos meses; más púsose <strong>de</strong> manera que pudimos<br />
estar unos años razonablemente. Después lo ha ido<br />
nuestro Señor mejorando”.<br />
Al que interessa és aprendre <strong>de</strong> la confiança<br />
que sempre va tenir en Déu i també en les persones<br />
que la van ajudar. La Fe i l’Esperança <strong>de</strong> la santa<br />
van ser els motors d’aquesta fundació. I l’Amor a<br />
Jesús present en l’eucaristia: “...para mí es grandísimo<br />
consuelo ver una Iglesia más adon<strong>de</strong> haya Santísimo<br />
Sacramento”.<br />
Al final, també es va fer referència al <strong>de</strong>sig que<br />
tenia la santa <strong>de</strong> fundar un convent <strong>de</strong> religiosos.<br />
Seran el P. Antoni <strong>de</strong> Heredia i al jovenet Sant Joan<br />
<strong>de</strong> la Creu. Va acabar amb unes paraules escrites<br />
per la mateixa santa: “El Señor...sea siempre bendito,<br />
amén; que no parece aguarda más <strong>de</strong> ser querido<br />
para querer”, que també valen per a tots nosaltres<br />
avui dia. MC<br />
dilluns 26 <strong>de</strong> març: Fundació <strong>de</strong> Salamanca i consells a les priores,<br />
Trinidad González, Serventes <strong>de</strong>l Sagrat Cor <strong>de</strong> Jesús, <strong>de</strong> Vic<br />
dilluns 23 d’abril: Fundacions <strong>de</strong> Beas <strong>de</strong> Segura i Sevilla<br />
Luís Javier F. Frontela, Carmelita <strong>de</strong>scalç <strong>de</strong> Valladolid<br />
dilluns 21 <strong>de</strong> maig: Tres anys <strong>de</strong> dificultats i represa <strong>de</strong> les fundacions<br />
Anna Boj, carmelita <strong>de</strong>scalça <strong>de</strong> Mataró<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Comiat a en Josep Esteve<br />
Si he conegut algú preparat per a fer el<br />
traspàs a l’altre vida, aquest era en Josep<br />
Esteve, sens dubte.<br />
La seva vida va ésser tan discreta com la<br />
seva mort, però en la humilitat <strong>de</strong> la seva<br />
tasca en servei <strong>de</strong>ls malalts i ancians, s’amaga<br />
la gran<strong>de</strong>sa d’un home, amb un cor i un<br />
esperit immensos. Capaç d’estar fins a l’últim<br />
alè <strong>de</strong> vida complint la seva missió. Perquè<br />
això era per a ell aquell Ministeri laïcal<br />
que en Josep i la seva esposa, la Rosa, havien<br />
rebut <strong>de</strong> mans <strong>de</strong>l bisbe Jubany en els<br />
anys vuitanta <strong>de</strong>l segle passat. Encara que<br />
ja abans, el matrimoni Esteve-Bachs anaven<br />
a visitar malalts en nom <strong>de</strong> la comunitat <strong>de</strong>l<br />
Carme.<br />
Van fer aquest servei fins que la salut <strong>de</strong><br />
la Rosa va ressentir-se i en no po<strong>de</strong>r, en Josep<br />
tot sol, atendre tots els compromisos<br />
que tenia, es va crear el grup <strong>de</strong> laics que<br />
van repartir-se les visites, més les misses<br />
<strong>de</strong>l Centre Socio-sanitari <strong>de</strong>l Carme, i <strong>de</strong> l’-<br />
Hospital Municipal. Per aquell mateix temps<br />
s’havia inaugurat l’esplai Mar Blau, <strong>de</strong>l qual<br />
en Josep, també era voluntari <strong>de</strong> base.<br />
Sempre disposat a ajudar els seus avis, els<br />
seus malalts.<br />
Cadascú <strong>de</strong>ls que formàvem el grup<br />
<strong>de</strong> Pastoral vam anar amb ell un<br />
temps per aprendre la manera <strong>de</strong><br />
fer aquestes visites i així unificar criteris.<br />
Es pot dir que vam aprendre<br />
molt d’ell, <strong>de</strong>l seu tarannà irònic, <strong>de</strong><br />
la seva gran humanitat i tendresa.<br />
Sempre tenia una frase escaient per<br />
a tothom i els nostres malalts i persones<br />
grans que visitàvem ja ens<br />
esperaven per fer una estona <strong>de</strong><br />
conversa, pregar junts i rebre Aquell<br />
que sempre estima i és consol i esperança<br />
per a tothom.<br />
Després <strong>de</strong> la mort <strong>de</strong> la Rosa, ja no<br />
va ésser el mateix Josep. Es va tornar<br />
silenciós i estava com trist i neguitós.<br />
Tot i així, no es queixava mai. Sempre<br />
contestava quan ens interessàvem per<br />
ell: “Estic bé, gràcies a Déu”, i va seguir fent<br />
les seves visites fins al dia <strong>de</strong> la seva mort.<br />
Com po<strong>de</strong>u veure, la tasca, el servei, la<br />
missió d’en Josep era senzilla però no<br />
menys important. Tot un repte per aquesta<br />
nostra societat, en què el que compta és ser<br />
famós, ric i com més frívol millor. Les noves<br />
generacions d’aquesta comunitat no l’han<br />
conegut, però ell, juntament amb altres, va<br />
contribuir a crear la comunitat actual.<br />
Josep estimat, ens has <strong>de</strong>ixat, però continuarem<br />
la teva tasca. Amb el teu exemple<br />
intentarem seguir el camí que en vas ensenyar,<br />
mentre ho puguem fer amb dignitat i<br />
amor.<br />
La Pastoral <strong>de</strong> la Salut i l’esplai Mar Blau<br />
sabem que allà on ets vetllaràs per tots i, si<br />
convé, ens ajudaràs a trobar més voluntaris<br />
per continuar la teva tasca.<br />
Gràcies Josep ! A reveure!<br />
M. Pilar Serra<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
a fons<br />
Vaig pujar a Montalegre per parlar amb el pare Canals. M’havia dit en Jaume Oliveras que segurament<br />
ell em podria donar un cop <strong>de</strong> mà per confegir aquest “a fons” <strong>de</strong>dicat a la cartoixa. Tot i<br />
que ja hi havia estat en altres ocasions, quan vaig enfilar un caminoi vorejat <strong>de</strong> xiprers que condueix<br />
a la porteria <strong>de</strong>l monestir em va entrar un no sé què dins <strong>de</strong> la pell. Era conscient que anava a irrompre<br />
en un lloc on el temps s’ha aturat <strong>de</strong>s <strong>de</strong> fa centúries i que, amb la meva presència, potser<br />
profanava el silenci cartoixà, un <strong>de</strong>ls carismes més estimats pels seus estadants.<br />
Després <strong>de</strong> fer sonar la campaneta, em franquejà el pas el germà porter. Portava un bon salconduit,<br />
venia <strong>de</strong> la comunitat <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong> Badalona i això em franquejà fàcilment el pas..<br />
“–Vostè és el pare...? –No, sóc laic, però...”, no sé si ho va acabar d’entendre aquell bon home<br />
vingut <strong>de</strong> més enllà <strong>de</strong> l’Ebre, un <strong>de</strong>ls pocs cartoixans que quedaven a la península i que s’han aplegat<br />
a Montalegre. El porter va <strong>de</strong>saparèixer per uns moments i tornà per dir-me que m’esperés en<br />
un auster però ample locutori. No trigà gaire el pare Josep M. Canals. Aviat entengué el que li <strong>de</strong>manava,<br />
uns exemplars endarrerits <strong>de</strong>l butlletí li donaren i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> la nostra publicació, i em digué<br />
que m’esperés. Al cap d’una estona va tornar amb uns papers a la mà: “–Mira si això et pot servir...”.<br />
Estiguérem parlant una bona estona d’ell mateix i <strong>de</strong> la cartoixa, <strong>de</strong>l Carmel, <strong>de</strong>ls frares que<br />
coneixia... El so <strong>de</strong> la campana em recordà on era i, discretament, em vaig acomiadar. Retornant a<br />
la ciutat em va semblar que traspassava novament la barrera <strong>de</strong>l temps, a la manera <strong>de</strong> les<br />
pel·lícules <strong>de</strong> ciència ficció. En el “a fons” d’aquest trimestre, doncs, hi trobareu els dos escrits <strong>de</strong>l<br />
pare Canals: un testimoni <strong>de</strong> la seva vocació cartoixana i els trets característics <strong>de</strong>l carisma <strong>de</strong> l’or<strong>de</strong><br />
<strong>de</strong> sant Bru.<br />
Per altra banda, comptem amb una aportació d’en Jaume Oliveras, que coneix profundament<br />
el fet cartoixà i Montalegre. De fet, una xerrada seva a casa nostra em donà la i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> proposar<br />
aquest tema pel butlletí. Complementen l’“a fons” un escrit sobre la vida <strong>de</strong> sant Bru, unes curiositats<br />
relaciona<strong>de</strong>s amb l’or<strong>de</strong> i un poema d’en Miquel Lleonart sobre la fundació <strong>de</strong> la cartoixa <strong>de</strong><br />
Montalegre. EM<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
a fons<br />
Jaume Oliveras<br />
Oberts al mar i tancats per la Serralada<br />
Litoral i amb una bi-mil·lenària història, Badalona<br />
ha atresorat una llarga crònica i<br />
hem convertit en signes <strong>de</strong> la pròpia i<strong>de</strong>ntitat<br />
tot el que hem sabut integrar en la nostra<br />
fisonomia, tant d’antany com <strong>de</strong> l’avui<br />
més immediat. Talment, doncs, diríem que<br />
als peus <strong>de</strong>ls nostres límits muntanyencs, a<br />
banda i banda, a les valls <strong>de</strong> Betlem i Montalegre,<br />
dos imposants monestirs marquen<br />
la vida espiritual <strong>de</strong> la història badalonina,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> les primeries <strong>de</strong>l segle XV quan,<br />
amb vuit anys <strong>de</strong> diferència, un i altre hi<br />
erigiren unes potents comunitats <strong>de</strong> vida<br />
contemplativa, regi<strong>de</strong>s pels or<strong>de</strong>s jerònim i<br />
cartoixà.<br />
Sant Jeroni <strong>de</strong> la Murtra –en la frontera<br />
entre Badalona i Santa Coloma- i Santa<br />
Maria <strong>de</strong> Montalegre– en el punt <strong>de</strong> trobada<br />
<strong>de</strong> Badalona, Tiana i Sant Fost- fa siscents<br />
anys que aixequen les seves pedres<br />
als extrems <strong>de</strong> la ciutat, amb sort ben di-<br />
versa però amb tossuda constància per<br />
<strong>de</strong>ixar petja entre els seus vilatans. De<br />
Sant Jeroni i la rica vida lligada a les cases<br />
nobles catalanes és difícil obviar la tràgica<br />
nit <strong>de</strong> quasi dues centúries d’abandó, quan<br />
les lleis <strong>de</strong> <strong>de</strong>samortització <strong>de</strong> Mendizábal<br />
iniciaren el procés <strong>de</strong> <strong>de</strong>gradació d’un cenobi<br />
tan principal. Amb tot, el referent es<br />
mantingué i encara ara reviu <strong>de</strong> les mateixes<br />
cendres.<br />
Una petita caravana <strong>de</strong> carros conduïts<br />
per homes vestits <strong>de</strong> blanc, un dia <strong>de</strong> finals<br />
<strong>de</strong> febrer <strong>de</strong>l 1415 arribaven a la carena<br />
<strong>de</strong>l Mont Hilaris, en la confluència <strong>de</strong>l Barcelonès<br />
i el Vallès, i ocupaven un <strong>de</strong>sbaratat<br />
monestir que feia anys havien abandonat<br />
unes monges agustines. Venien <strong>de</strong>l<br />
castell <strong>de</strong> Vallparadís, a la rodalia <strong>de</strong> Terrassa,<br />
i en un <strong>de</strong>ls carros portaven el taüt<br />
<strong>de</strong> Blanca <strong>de</strong> Centelles, noble dama que<br />
havia estat la seva protectora. Era un grup<br />
<strong>de</strong> frares cartoixans dirigits pel prior Domè-<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
nec <strong>de</strong> Bonafè, un emprenedor i ambiciós<br />
home d’Església que dirigí una operació<br />
<strong>de</strong> fusió <strong>de</strong> les cartoixes <strong>de</strong> Vallparadís<br />
i Sant Pol, tot adquirint una important<br />
propietat en aquest indret <strong>de</strong> la<br />
serralada marina.<br />
Hi hauria molt a parlar <strong>de</strong> Bonafè i<br />
<strong>de</strong>l naixement <strong>de</strong> la Cartoixa <strong>de</strong> Montalegre,<br />
fundada per butlla donada per un<br />
Papa cismàtic i amb una situació crítica<br />
<strong>de</strong> l’Or<strong>de</strong> cartoixà, però pocs anys <strong>de</strong>sprés<br />
els fills <strong>de</strong> Bru <strong>de</strong> Colònia aconseguiren<br />
refer la unitat, amb Francesc <strong>de</strong><br />
Maresme com a principal protagonista.<br />
El papa Eugeni IV reconegué la fundació<br />
i la cartoixa comprà noves terres i<br />
inicià la construcció d’un gran cenobi als<br />
peus <strong>de</strong>l vell monestir. Joan d’Enea, arquitecte<br />
educat a la Toscana i profés a<br />
Portacoeli, dibuixa plànols i dirigeix les<br />
obres d’una fàbrica <strong>de</strong>stinada a llarga<br />
vida. La cartoixa catalana s’endinsa en<br />
un perío<strong>de</strong> <strong>de</strong> gran esplendor i referma<br />
la seva influència sobre un ampli territori.<br />
Des d’aleshores, el lligam amb Badalona<br />
és més que evi<strong>de</strong>nt i el cenobi <strong>de</strong><br />
Santa Maria <strong>de</strong> Montalegre, tot i regirse<br />
per l’estricte silenci cartoixà, es sent<br />
copartícip <strong>de</strong>ls avatars badalonins i in-<br />
tervé i es compromet amb ells quan les<br />
circumstàncies ho fan necessari.<br />
L’exclaustració <strong>de</strong>l 1835 fa marxar<br />
els monjos però només d’una manera<br />
provisional i aviat els hàbits blancs es<br />
tornen a moure per la Conreria. Tan<br />
sols en tres altres ocasions s’abandona<br />
el cenobi: els dos anys d’ocupació napoleònica,<br />
al trienni liberal i durant la<br />
Guerra Incivil, perío<strong>de</strong>s curts que permeten<br />
assegurar que la Cartoixa sempre<br />
ha estat viva i que durant sis-cents<br />
anys ha contribuït a escriure la nostra<br />
pròpia història.<br />
Ara, catorze monjos formen la comunitat<br />
cartoixana, un grup que manté<br />
l’esperit contemplatiu en solitud i silenci<br />
i assegura la presència d’una fundació<br />
catalana en l’organigrama <strong>de</strong> l’Or<strong>de</strong>, un<br />
fet gens banal quan <strong>Catalunya</strong> ha estat<br />
un <strong>de</strong>ls països que ha format part més<br />
activa <strong>de</strong> la crònica cartoixana. Des <strong>de</strong><br />
la vall <strong>de</strong> Montalegre una llum encesa<br />
dia i nit assegura que una certa espiritualitat<br />
segueix viva en l’ànima badalonina.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
a fons<br />
L’any 1939, al meu poble, Corbera <strong>de</strong> Llobregat,<br />
s’hi van aplegar els infant <strong>de</strong> tres anys<br />
(1936-1939) per fer-hi la primera comunió. Una<br />
solemnitat esplèndida, era la festa <strong>de</strong> la Pentecosta.<br />
A l’homilia, el sacerdot ens va dir: “Ara,<br />
han mort assassinats molts sacerdots i en fan<br />
falta molts, pregueu a Jesús que si Ell vol, esteu<br />
disposats a ser-ho”!<br />
Aquesta pregària la vaig fer amb molta<br />
emoció i va donar resultat: Conreria (1943),<br />
seminari major (1946-1954) i or<strong>de</strong>nació sacerdotal<br />
a Montserrat (11 juliol 1954).<br />
Després, el meu ministeri sacerdotal va<br />
transcórrer en barris obrers: Gràcia, Campoamor<br />
i Espronceda <strong>de</strong> Saba<strong>de</strong>ll, San Andreu <strong>de</strong><br />
Palomar, Poble Nou i Pomar <strong>de</strong> Badalona. Per<br />
què? Jo ho vaig <strong>de</strong>manar al bisbe: la meva família<br />
materna, aragonesa, va sofrir el trauma<br />
<strong>de</strong> la immigració <strong>de</strong>ls anys 20 (Terol – Barcelona)<br />
i jo volia ajudar els immigrants <strong>de</strong>ls anys 50<br />
-60. Hi va ajudar la crida <strong>de</strong>l Concili a fer l’opció<br />
pels pobres i la vinculació a la Unió Sacerdotal<br />
amb una exigència radical <strong>de</strong> vida evangèlica.<br />
28 juny 1984.- Després d’uns exercicis a la<br />
cartoixa <strong>de</strong> Montalegre, en una concelebració, a<br />
la solemnitat <strong>de</strong>l Sagrat Cor <strong>de</strong> Jesús, <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong> la comunió, estava prostrat al cor entre els<br />
dos monjos més grans <strong>de</strong> la comunitat, vaig<br />
sentir aquesta moció espiritual: “La guerra va<br />
matar-ne alguns, ara la comunitat és molt vella<br />
i necessita relleus, tu podries ser-ne, <strong>de</strong> cartoixà!“<br />
Ho vaig explicar per escrit al prior, dient<br />
les causes que em portaven a prendre aquesta<br />
<strong>de</strong>cisió <strong>de</strong> fer-me cartoixà.<br />
Fra Josep M. Canals, cartoixà<br />
Amb la distància <strong>de</strong> 45 anys hi ha hagut dues dates que m’han<br />
marcat profundament i m’han orientat vers el sacerdoci i a la cartoixa:<br />
28 maig 1939 i 28 juny 1984<br />
Abans d’aquests exercicis jo n’havia fet<br />
molts: els <strong>de</strong>l seminari, cada any, uns quants<br />
d’intensius, primer <strong>de</strong> quinze dies (1953 i 1956)<br />
i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> mes (1972 – 1982). Tots aquests<br />
exercicis em van crear una inclinació a la solitud,<br />
a la pregària i a la contemplació: “la mística<br />
<strong>de</strong>l <strong>de</strong>sert” que jo, per amistat amb els Germanets/es<br />
<strong>de</strong> Foucauld, integrava en la meva<br />
vida <strong>de</strong> prevere en els barris obrers on exercia<br />
el ministeri. Llargues estones d’adoració silenciosa<br />
<strong>de</strong> l’Eucaristia van anat madurant la <strong>de</strong>cisió.<br />
L’estiu <strong>de</strong>l 1984, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>ls exercicis a la<br />
cartoixa <strong>de</strong> Montalegre, vaig anar <strong>de</strong> pelegrí a<br />
la tomba <strong>de</strong> sant Bru, a Calàbria, al sud d’Itàlia,<br />
anotant les emocions que sentia en un Diari.<br />
Allà, el procurador, català, em va invitar a la<br />
seva cel·la a prendre un cafè i una copa <strong>de</strong> licor<br />
que fabricava ell mateix i li feia gràcia d’invitar<br />
els amics. Em va dir: –“Saps que tanquen Montalegre?”<br />
–“No pot ser, si ara jo hi entraré!”.<br />
Vam tenir una estona <strong>de</strong> conversa però les seves<br />
paraules provocaren un xoc sentimental<br />
molt fort en mi... i al sortir <strong>de</strong> la seva cel·la, hi<br />
havia un reclinatori amb la Verge <strong>de</strong> Lour<strong>de</strong>s;<br />
espontàniament m’hi vaig agenollar dient: –<br />
“Déu meu us ofereixo la meva vida perquè no<br />
tanquin Montalegre i vull consagrar tots els<br />
anys que em que<strong>de</strong>n <strong>de</strong> vida per donar a conèixer<br />
el carisma cartoixà!”. Vaig anar a celebrar<br />
l’eucaristia, davant <strong>de</strong> les relíquies <strong>de</strong> Sant Bru,<br />
amb una gran emoció i llàgrimes. Després en la<br />
prostració, davant <strong>de</strong> l’altar, vaig tornar a sentir<br />
la mateixa emoció que al cor <strong>de</strong> Montalegre.<br />
Aquesta data, 28 <strong>de</strong> maig, és la <strong>de</strong> la mort<br />
<strong>de</strong>l meu pare en acci<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> treball l’any 1931,<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
El que distingeix els cartoixans d’altres<br />
or<strong>de</strong>s religiosos és l’equilibri just<br />
entre la vida eremítica i la vida cenobítica<br />
o monàstica. Aquesta síntesi <strong>de</strong>ls dos estils<br />
<strong>de</strong> vida caracteritza el disseny principal<br />
<strong>de</strong> sant Bru: soledat en companyia.<br />
Sant Bru no funda, ni continua, sinó que<br />
crea un estil <strong>de</strong> vida propi.<br />
El primer tret diferencial a <strong>de</strong>stacar,<br />
en aquest sentit, és l’eremític. L’orientació<br />
espiritual <strong>de</strong>ls cartoixans, dòcils a<br />
l’acció <strong>de</strong> l’Esperit Sant, que actua en ells<br />
per fer “pensar, <strong>de</strong>sitjar i actuar” d’acord<br />
amb el fi que persegueix l’or<strong>de</strong> i amb la<br />
missió especial que ha <strong>de</strong> complir en el si<br />
<strong>de</strong>l Cos místic, que és glorificar Déu, amb<br />
una vida plenament i única consagrada a<br />
contemplar-lo i estimar-lo. Viure <strong>de</strong> Déu i<br />
Fra Josep M. Canals, cartoixà<br />
quan jo tenia un any... Sempre he tingut la<br />
convicció que el meu pare, en moments importants<br />
<strong>de</strong> la meva vida, sobretot a l’hora <strong>de</strong><br />
prendre <strong>de</strong>cisions, s’ha fet present al meu<br />
costat, amb una gran emoció i fervor, que<br />
m’han infós coratge i fortalesa per seguir<br />
endavant malgrat les dificultats. L’Ofrena la<br />
vaig formalitzar, escrita i signada per mi mateix<br />
i pel prior, a l’hora <strong>de</strong> l’ofertori d’una eucaristia<br />
concelebrada el dia 15 d’agost <strong>de</strong>l<br />
1984. Aquets tres escrits: “Impressions” <strong>de</strong>ls<br />
exercicis, l’Ofrena i el Diari <strong>de</strong>l pelegrinatge<br />
els vaig entregar al R.P. en una entrevista (8-<br />
10 <strong>de</strong> setembre), a la Gran<strong>de</strong> Chartreuse,<br />
que va confirmar la meva vocació dient-me:<br />
“-És un gràcia extraordinària que Déu li ha<br />
concedit, si vol, ja es pot quedar!” Vaig professar<br />
el Nadal <strong>de</strong> 1992 (7 anys <strong>de</strong> formació)<br />
i el Capítol general em va enviar a Montalegre,<br />
24 <strong>de</strong> maig <strong>de</strong>l 1993.<br />
per a Déu, en la soledat i el silenci <strong>de</strong>l <strong>de</strong>sert.<br />
Un segon tret és l’esperit <strong>de</strong> virginitat<br />
i simplicitat que domina, orienta i<br />
corona tota la vida i és la seva principal<br />
característica. L’i<strong>de</strong>al <strong>de</strong>l cartoixà és<br />
aquesta virginitat espiritual que, unint-lo<br />
cada dia més íntimament amb Déu, fa<br />
d’ell un veritable ressuscitat plenament<br />
animat <strong>de</strong> l’acció divina.<br />
El tercer tret característic <strong>de</strong> l’esperit<br />
cartoixà és la soledat i el silenci. La vida<br />
<strong>de</strong>l cartoixà eremita està configurada<br />
per la <strong>de</strong> Jesús en el <strong>de</strong>sert. Com Jesús,<br />
el monjo es retira a la soledat <strong>de</strong> la seva<br />
cel·la per pregar en silenci i es posa a l’escolta<br />
<strong>de</strong> Déu per <strong>de</strong>ixar-se transformar<br />
per Ell.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
a fons<br />
ons conciliars.<br />
La humilitat <strong>de</strong>ls cartoixans, un <strong>de</strong>ls principals<br />
trets <strong>de</strong>l seu carisma, va fer que, un<br />
cop mort Bru <strong>de</strong> Colònia, el seu fundador,<br />
no promoguessin la seva canonització. Bru<br />
només era venerat en el si <strong>de</strong> l’or<strong>de</strong> fins<br />
que, cinc-cents anys <strong>de</strong>sprés, l’any 1623,<br />
el papa Gregori XV va estendre el culte a<br />
sant Bru a tota l’Església.<br />
Tot i que sant Bru (Colònia, 1030 - Calàbria,<br />
1101) havia nascut a Renània, la seva<br />
formació era bàsicament francesa ja<br />
que ben aviat fou enviat a aprofundir en<br />
els seus estudis a Reims. La celebració,<br />
durant la seva estada a la ciutat, d’un concili<br />
presidit pel papa Lleó IX, que va promoure<br />
una profunda reforma <strong>de</strong> l’Església,<br />
va animar-lo a <strong>de</strong>dicar tots els seus esforços<br />
a procurar l’aplicació <strong>de</strong> les resoluci-<br />
Durant una llarga etapa <strong>de</strong> la seva vida exercí la docència a Reims fins que un conflicte<br />
amb l’arquebisbe simoníac <strong>de</strong> la ciutat l’allunyà <strong>de</strong> la seves funcions i hagué d’exiliar-se, juntament<br />
amb altres companys <strong>de</strong>fensors <strong>de</strong> les reformes. Serà en aquest moment que Bru i els seus<br />
companys <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>ixen viure la seva fe en la soledat <strong>de</strong> la vida eremítica.<br />
La <strong>de</strong>stitució <strong>de</strong>l bisbe simoníac retorna Bru a Reims, amb la proposta d’ocupar la seu vacant.<br />
Però Bru, amb 50 anys, ja ha pres una <strong>de</strong>cisió i ben aviat ho abandona tot i es retira a Molesmes,<br />
on té contactes amb el monestir <strong>de</strong>l císter. Tot i que l’atrau la severitat <strong>de</strong> l’estil <strong>de</strong> vida<br />
cistercenca, radicalitza el seu compromís <strong>de</strong> viure en solitud i, juntament amb altres sis religiosos,<br />
marxa a ocupar uns terrenys cedits pel bisbe <strong>de</strong> Grenoble al massís <strong>de</strong> Chartreuse, als Alps francesos.<br />
El dia <strong>de</strong> sant Joan <strong>de</strong> l’any 1084, Bru i els seus companys ja estan instal·lats, gairebé a<br />
2000 metres d’altura, en unes cabanes <strong>de</strong> fusta que s’han construït i que envolten una senzilla<br />
església <strong>de</strong> pedra. Així començava, sense cap regla jurídica fundacional, un nou estil <strong>de</strong> vida que<br />
ha durat fins als nostres dies. Anys més tard, ja consolidada l’experiència cartoixana, i amb una<br />
certa expansió <strong>de</strong> l’or<strong>de</strong>, es van redactar els Costums per tal d’unificar criteris.<br />
Bru, tot just passarà sis anys als Alps perquè el papa Urbà II, antic alumne seu, el crida a<br />
Roma com a conseller. Entristit, obeeix el papa i marxa al Vaticà, per, <strong>de</strong>sprés, seguir-lo a un exili<br />
forçat a causa <strong>de</strong> l’invasió <strong>de</strong> les tropes <strong>de</strong> l’antipapa Climent III. Tot això angoixa Bru que espera<br />
po<strong>de</strong>r retornar a la Chartreuse i així ho <strong>de</strong>mana. El papa sembla que ce<strong>de</strong>ix, però li <strong>de</strong>mana que<br />
faci una fundació cartoixana al sud d’Itàlia. Novament, Bru ha <strong>de</strong> renunciar a tornar a la seva<br />
Chartreuse i, l'any 1091, funda la nova cartoixa <strong>de</strong> Santa Maria <strong>de</strong> la Torre, a la regió <strong>de</strong> Calàbria,<br />
on morirà <strong>de</strong>u anys més tard: el 6 d'octubre <strong>de</strong> 1101. <strong>CC</strong><br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
L’or<strong>de</strong> <strong>de</strong> la Cartoixa té actualment uns 450<br />
monjos i monges, repartits en 24 cases per<br />
diferents països. A la cartoixa <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong><br />
Déu <strong>de</strong> Montalegre <strong>de</strong> Tiana hi ha actualment<br />
14 monjos. L’or<strong>de</strong> va <strong>de</strong>cidir, fa poc,<br />
unificar en un sol monestir els que hi havia<br />
dispersos per les diferents cartoixes d’Espanya<br />
i Portugal.<br />
Des <strong>de</strong> ben aviat (1145), l’or<strong>de</strong> <strong>de</strong> sant Bru<br />
va tenir una branca femenina. Una mica<br />
mitigada al principi, actualment el seu estil<br />
<strong>de</strong> vida és exactament igual que el <strong>de</strong>ls<br />
monjos, amb lleus variants. Tenen cinc cases,<br />
dues a França, dues a Itàlia i una a<br />
Espanya, a la Pobla <strong>de</strong> Benifassà (Castelló),<br />
aquesta, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> 1960.<br />
Al sobri però espaiós locutori <strong>de</strong> la cartoixa<br />
<strong>de</strong> Montalegre hi ha un mobiliari senzill i<br />
alguns quadres amb dibuixos al carbó que<br />
reprodueixen diferents racons <strong>de</strong>l cenobi;<br />
també hi ha un oli que representa la mort<br />
<strong>de</strong> sant Bru i una imatge <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong><br />
Déu... <strong>de</strong>l Carme!<br />
La jornada <strong>de</strong>l monjo ve marcada per l’Ofici<br />
Diví. La major part <strong>de</strong>l temps es passa a la<br />
cel·la, fent pregària, llegint i fent treballs<br />
manuals. El dia comença amb les Matines i<br />
Lau<strong>de</strong>s (0,15 <strong>de</strong> mitjanit, a l’església, i dura<br />
un parell d’hores), Prima (cal llevar-se per<br />
començar a les 7,00), Missa conventual<br />
(8,00), Tèrcia (a les 10,00), Sexta (a les<br />
12,00), Nona (14,00), Vespres (18,00) i<br />
Completes (18,45) i tot seguit <strong>de</strong>scans. Es<br />
menja a la cel·la, excepte els diumenges<br />
que es fa en comunitat i a la tarda hi ha<br />
recreació i passeig.<br />
A l’humil cementiri <strong>de</strong> la cartoixa hi ha enterrat<br />
el bisbe badaloní Ramon Daumal<br />
(1912-2008), exemple <strong>de</strong> coherència <strong>de</strong><br />
senzillesa tant en la vida com en la mort.<br />
Només els cartoixans saben el nom <strong>de</strong> les<br />
130 plantes utilitza<strong>de</strong>s per fabricar el licor<br />
Chartreuse. Cada any es necessiten 18 tones<br />
<strong>de</strong> plantes diverses que arriben a la<br />
Gran<strong>de</strong> Chartreuse, aporta<strong>de</strong>s per diferents<br />
proveïdors. A la “sala <strong>de</strong> las plantes”, són<br />
<strong>de</strong>sseca<strong>de</strong>s, separa<strong>de</strong>s, tritura<strong>de</strong>s i barreja<strong>de</strong>s<br />
segons una fórmula secreta <strong>de</strong> l’any<br />
1605. Després s’envien a la <strong>de</strong>stil·leria <strong>de</strong><br />
Voiron en grans saques numera<strong>de</strong>s, per<br />
elaborar el licor.<br />
El que ara coneixem com a Seminari <strong>de</strong> la<br />
Conreria va ser el primer lloc on s’establiren<br />
els cartoixans quan <strong>de</strong>cidiren venir al<br />
Maresme a començaments <strong>de</strong>l segle XV.<br />
Havien <strong>de</strong>ixat Vallparadís, a Terrassa, i<br />
comprat a les monges agustines el vell monestir<br />
que hi havia en aquest indret. Més<br />
tard, ja traslladats al monestir actual que<br />
hi ha sota la carena, <strong>de</strong>dicaren l’edifici <strong>de</strong> la<br />
part alta a “conreria”, <strong>de</strong>pendències externes<br />
<strong>de</strong>l monestir on el pare “conrer” tenia<br />
cura <strong>de</strong>ls conreus i <strong>de</strong>ls negocis i relacions<br />
que afectaven a l’economia <strong>de</strong> la cartoixa.<br />
També aquí es donava estatge als transeünts.<br />
Aquell indret, actualment, encara és<br />
conegut amb el nom <strong>de</strong> la Conreria.<br />
Va anar d’un pèl que sant Joan <strong>de</strong> la Creu<br />
no entrés a la cartoixa. Quan va ingressar<br />
al convent <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong> Medina <strong>de</strong>l<br />
Campo, amb vint-i-un anys, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong><br />
professar va <strong>de</strong>manar als seus superiors,<br />
que li ho van concedir, po<strong>de</strong>r seguir la Regla<br />
original sense les mitigacions habituals<br />
concedi<strong>de</strong>s pels papes. Ell hauria volgut<br />
ocupar un lloc molt discret i ser un germà<br />
lleg, però per obediència hagué d’estudiar i<br />
or<strong>de</strong>nar-se sacerdot. Ja or<strong>de</strong>nat, va arribar<br />
a consi<strong>de</strong>rar la possibilitat <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar el Carmel<br />
i fer-se cartoixà. La clarividència <strong>de</strong><br />
santa Teresa va ser cabdal per captar-lo<br />
com a company <strong>de</strong> viatge per estendre la<br />
reforma teresiana entre els frares.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
a fons<br />
Pel bosc ombriu <strong>de</strong> Montalegre, un dia,<br />
<strong>de</strong> la ciutat venien, fa molts anys,<br />
dos joves estudiants <strong>de</strong> Teologia<br />
seguint <strong>de</strong> la muntanya els viaranys.<br />
De retorn cap a casa, caminaven<br />
gaudint la placi<strong>de</strong>sa d’un bell jorn<br />
i amb admirat diàleg pon<strong>de</strong>raven<br />
l’immens mar <strong>de</strong> verdor <strong>de</strong>l seu entorn.<br />
Lloc i<strong>de</strong>al, per fer-hi una cartoixa<br />
-digué <strong>de</strong>ls dos companys el més petit-<br />
lluny <strong>de</strong>l brogit <strong>de</strong>l món i tota angoixa<br />
què més per a parlar amb Déu, vol l’esperit?<br />
Sóc <strong>de</strong>l mateix parer –l’altre afegia-<br />
i pots creure el que et dic, sense dubtar:<br />
Si per voler <strong>de</strong> Déu, fos Papa un dia,<br />
tal cartoixa, ací on som, faria alçar.<br />
Doncs jo, en tal cas –el primer responia-<br />
quan s’alcés la cartoixa en lloc tan bell,<br />
seguidor <strong>de</strong> sant Bru, el primer seria<br />
<strong>de</strong>ls cartoixans, en traspassar el portell.<br />
Anys i més anys, fent son camí passaren...<br />
Un llec d’Escala Dei, al Priorat,<br />
a qui Joan d’Enea anomenaven<br />
pel seu prior, un dia fou cridat.<br />
Miquel Lleonart<br />
Ja en presència d’aquell, dir-li sentia<br />
-tot ell confós i ple d’ansietat-<br />
que partir cap a Roma al punt <strong>de</strong>uria<br />
doncs pel Papa mateix, era cridat.<br />
I així ho va fer. Al cap <strong>de</strong> poc marxava<br />
vers la Roma immortal, obedient,<br />
on finit son camí als peus postrava<br />
<strong>de</strong>l Pontífex romà, amb acatament.<br />
Més, fou gran la sorpresa que rebia,<br />
quan <strong>de</strong>l Papa en trobar-se al seu davant,<br />
en ell el seu company hi <strong>de</strong>scobria<br />
<strong>de</strong>ls temps ja un xic llunyans d’estudiant.<br />
I en son retrobament, joiós li <strong>de</strong>ia,<br />
el Papa en to amical: Oh tu, amic meu!...<br />
-Recor<strong>de</strong>s aquell vot, que un dia feia<br />
anant per Montalegre, al costat teu?-<br />
Allí et vàreig prometre que si un dia<br />
arribés a ser Papa, com sóc ja,<br />
una bella cartoixa hi alçaria.<br />
Tu en seràs, doncs, el primer cartoixà!<br />
Per tal d’iniciar tan noble empresa<br />
a Roma he procurat fer-te arribar.<br />
Tindràs el meu ajut .Ves amb llestesa<br />
a Montalegre l’obra a començar!<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
EL CRISTIANISME A L‟INDIA<br />
A l’Índia hi ha 25 milions <strong>de</strong> cristians, un 2,5% <strong>de</strong> la població total<br />
No és cap sorpresa<br />
saber que molta gent<br />
no coneix gairebé res<br />
sobre el cristianisme a<br />
l‟extrem orient, particularment<br />
a l‟Índia. Potser<br />
perquè, parlant religiosament,<br />
l‟Índia és sovint<br />
i<strong>de</strong>ntificada amb l‟hinduisme<br />
o el budisme.<br />
De fet, l‟Índia s‟ha convertit<br />
en la llar per a<br />
moltes religions com l‟islam,<br />
el cristianisme, el<br />
jainisme, el sikhisme, a<br />
Wilson Srampickal<br />
més <strong>de</strong> l‟hinduisme i el<br />
budisme. A l‟Índia hi ha<br />
25 milions <strong>de</strong> cristians<br />
(un 2.5% <strong>de</strong> la població<br />
total <strong>de</strong>l país), que és<br />
una mica més <strong>de</strong> tota la<br />
població d'Austràlia i<br />
Nova Zelanda, o lleugerament<br />
per sota <strong>de</strong> la<br />
població total <strong>de</strong> Canadà,<br />
o <strong>de</strong> la població total<br />
<strong>de</strong> diversos països<br />
d'Europa. Hi ha parts <strong>de</strong><br />
l‟Índia amb molts cristians,<br />
com a qualsevol<br />
part d‟Europa o d‟Amèrica;<br />
per exemple Kerala,<br />
Goa i Mizoram.<br />
Es creu que el cristianisme<br />
va arribar a<br />
l‟Índia al segle primer,<br />
amb la predicació <strong>de</strong><br />
apòstol sant Tomàs, però<br />
no hi ha da<strong>de</strong>s concretes<br />
per confirmar-ho.<br />
Com que hi havia relacions<br />
comercials entre<br />
l‟Índia i Pèrsia, molts no<br />
<strong>de</strong>scarten la possibilitat<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
<strong>de</strong> la vinguda <strong>de</strong> l‟apòstol<br />
al país. També hi<br />
ha una altra tradició,<br />
més confirmada, que<br />
afirma que un tal Tomàs<br />
<strong>de</strong> Canà, un comerciant<br />
<strong>de</strong> Pèrsia, va<br />
visitar Kerala amb 400<br />
cristians, l‟any 345,<br />
„per enfortir els cristians<br />
a Kerala’. Això voldria<br />
dir que ja hi havia<br />
presència <strong>de</strong> cristians<br />
a l‟Índia, almenys, <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> principis <strong>de</strong>l segle<br />
IV. Tanmateix, el cristianisme<br />
va començar a<br />
estendre‟s amb l‟arribada<br />
<strong>de</strong> missioners<br />
d‟Europa encapçalats<br />
per Francesc Xavier,<br />
l‟any 1498.<br />
Ara bé, a l‟Índia el<br />
cristianisme està representat,<br />
a més <strong>de</strong>ls<br />
catòlics, per altres diverses<strong>de</strong>nominacions,<br />
com l‟església jacobita,<br />
l‟església d‟Índia<br />
sud (CSI), els baptistes,<br />
els anglicans i<br />
els protestants. L‟Església<br />
catòlica agrupa<br />
el 60% <strong>de</strong>ls cristians<br />
<strong>de</strong> l‟Índia i està dividida<br />
en tres ritus: ritu llatí,<br />
ritu siro-malabar i<br />
ritu siro-malankara,<br />
cadascun amb la seva<br />
pròpia història. Hi ha<br />
127 diòcesis <strong>de</strong>l ritu<br />
llatí, 25 <strong>de</strong> ritu siro-<br />
malabar i 5 <strong>de</strong> siromalankara.<br />
Això també<br />
ens mostra una veritable<br />
riquesa <strong>de</strong> la diversitat<br />
en la catolicitat.<br />
Sorgeix una qüestió<br />
a l‟hora relacionar<br />
l‟antiguitat <strong>de</strong>l cristianisme<br />
a l‟Índia i el<br />
nombre <strong>de</strong> cristians<br />
que hi ha al país.<br />
Molts es pregunten<br />
per què el cristianisme<br />
no ha arrelat a l‟Índia<br />
(que valora l’antiguitat)<br />
com en altres països?<br />
Algunes respostes podrien<br />
ser: la riquesa <strong>de</strong><br />
l‟espiritualitat <strong>de</strong>l hinduisme<br />
i la neutralitat<br />
<strong>de</strong>ls governs. L‟hinduisme<br />
és una religió<br />
que ofereix una espiritualitat<br />
que ha arrelat<br />
a l‟Índia <strong>de</strong>s <strong>de</strong> temps<br />
immemorial. També,<br />
l‟hinduisme dóna molta<br />
més importància a<br />
l‟experiència que a les<br />
estructures, normes i<br />
dogmes. La gent sempre<br />
valora aquesta dimensió<br />
religiosa. L‟Índia<br />
és un estat aconfessional<br />
on cadascun<br />
pot viure la seva creença;<br />
l‟estat mai ha intervingut<br />
<strong>de</strong> manera<br />
<strong>de</strong>cisiva per marcar i<br />
<strong>de</strong>smarcar les creences<br />
religioses. Ho consi<strong>de</strong>ro<br />
com una bene-<br />
dicció a l‟hora <strong>de</strong> practicar<br />
la fe. Hi ha una<br />
certa llibertat personal<br />
interior, és a dir, que la<br />
persona practica la fe<br />
no perquè ho hagi manat<br />
o afavorit l‟estat.<br />
En general, la relació<br />
entre el cristianisme<br />
i les altres religions<br />
és molt bona. El cristianisme<br />
està ben valorat<br />
per les altres religions.<br />
Tanmateix, tot i<br />
que hi ha grups molt<br />
radicals i fanàtics que<br />
busquen oportunitats<br />
per trencar la bonança<br />
religiosa que hi ha al<br />
país, crec que el cristianisme<br />
té un futur brillant<br />
a l‟Índia, especialment<br />
pel que fa a predicar<br />
l‟Evangeli als pobres<br />
i marginats, a la<br />
gent jove i gran, a la<br />
gent <strong>de</strong> les diferents<br />
castes, etc. També l‟-<br />
Església catòlica té un<br />
futur optimista a l‟hora<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>scobrir vocacions<br />
a la vida sacerdotal<br />
i religiosa, especialment<br />
a Kerala (l‟estat<br />
sud <strong>de</strong> l‟Índia) que s‟ha<br />
convertit en un lloc<br />
<strong>de</strong> referència.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
-22-<br />
HOMES I DONES DEL CARMEL<br />
Les vi<strong>de</strong>s, i la mort, d’aquests dos carmelites <strong>de</strong>scalços convergeixen,<br />
a la primera meitat <strong>de</strong>l segle XVII, en uns moments <strong>de</strong><br />
consolidació <strong>de</strong> l’imperi colonial portuguès en terres asiàtiques.<br />
Dionís (Pierre Berthelot), nascut a Normandia<br />
l’any 1600, havia pres els hàbits<br />
<strong>de</strong>l Carmel <strong>de</strong>sprés d’uns anys <strong>de</strong> plena<br />
activitat nàutica recorrent els oceans, acumulant<br />
una gran experiència i formació,<br />
arribant a ser nomenat almirall <strong>de</strong> França i<br />
Portugal amb tot just 19 anys. La seva cultura<br />
en el camp <strong>de</strong> la cosmografia i la navegació<br />
era àmpliament coneguda i arribà<br />
a confeccionar unes Taules Marítimes que<br />
encara es conserven al Museu Britànic.<br />
A Goa (Índia) va fer amistat amb el pare<br />
Felip <strong>de</strong> la Santíssima Trinitat, que el va<br />
encaminar cap a l’or<strong>de</strong>. Ho <strong>de</strong>ixà tot i l’any<br />
1636 va professar com a carmelita<br />
<strong>de</strong>scalç. Els seus estudis li aplanaren el camí<br />
i va ser or<strong>de</strong>nat prevere dos anys <strong>de</strong>sprés.<br />
Re<strong>de</strong>mpte (Tomàs Rodríguez <strong>de</strong> la Cuhna)<br />
era dos anys més gran que ell i havia<br />
nascut a Pare<strong>de</strong>s (Portugal). També <strong>de</strong> jove<br />
s’enrolà a la marina i va navegar fins a<br />
terres d’orient. Però, segons explicà, aquella<br />
tipus <strong>de</strong> vida no l’acabava d’omplir. A<br />
Tatta, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> conèixer uns carmelites<br />
que el van captivar per la seva senzillesa i<br />
<strong>de</strong>voció marianes, va <strong>de</strong>manar entrar a<br />
l’or<strong>de</strong>. Ja profés, va ser <strong>de</strong>stinat a diferents<br />
punts fins que, a Goa, uns anys més<br />
tard coincidirà amb el pare Dionís. Els dos<br />
van confraternitzar i rivalitzaven en generositat<br />
i amor vers Déu, Maria i els ger-<br />
mans.<br />
Poc <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> l'or<strong>de</strong>nació sacerdotal<br />
<strong>de</strong>l pare Dionís, va acompanyar com a director<br />
espiritual i expert marítim i coneixedor<br />
<strong>de</strong> la llengua malaia, una ambaixada<br />
portuguesa per entrevistar-se amb el sultà<br />
d’Achen, a Sumatra. El pare Re<strong>de</strong>mpte, a<br />
petició <strong>de</strong>l seu amic, també formà part <strong>de</strong><br />
l’expedició.<br />
Van ser rebuts pel sultà, però els va<br />
empresonar i els va fer torturar per intentar<br />
convertir-los a la fe islàmica. Per la seva<br />
negativa, van patir la mort el 29 <strong>de</strong> novembre<br />
<strong>de</strong> 1638. Són consi<strong>de</strong>rats els dos<br />
primers màrtirs <strong>de</strong>l Carmel teresià. El papa<br />
Lleó XIII va signar la seva beatificació l’any<br />
1900.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
28<br />
Joan Badia<br />
Agrair és mostrar sentiments <strong>de</strong> gratitud, és a dir, moure’ns a estimar<br />
pels beneficis rebuts i correspondre-hi d’alguna manera<br />
1.– Agrair<br />
Aquesta experiència es fa pregària solament<br />
quan darrere d’aquest sentiment hi ha el Tu<br />
personal <strong>de</strong> Déu, font <strong>de</strong> dons i <strong>de</strong> valors totalment<br />
gratuïts. El qui prega sap que tot el<br />
que té és do <strong>de</strong> Déu. I sap que Déu mateix<br />
s’ha fet do. Aquesta mentalitat es manifesta<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> fa segles en les nostres fórmules<br />
col·loquials: «Gràcies a Déu», «Si Déu vol».<br />
Si Déu és l’objecte <strong>de</strong>l nostre agraïment estem<br />
fent pregària d’agraïment.<br />
La pregària d’agraïment apareix en primer<br />
lloc davant la visió <strong>de</strong>ls dons naturals: el sol<br />
<strong>de</strong> cada matí, el do <strong>de</strong> la pròpia vida, els<br />
mitjans per a sostenir-la, els amics per<br />
acompanyar-la, els objectius vers on hem <strong>de</strong><br />
dirigir-la. En cada un d’aquests dons s’hi intueix<br />
alguna cosa inesperada, no merescuda,<br />
que provoca el nostre agraïment.<br />
Però aquesta modalitat <strong>de</strong> pregària vibra en<br />
plenitud davant la constatació <strong>de</strong> tants dons<br />
sobrenaturals com el Senyor ha vessat i vessa<br />
constantment sobre nosaltres. És el que<br />
anomenem gràcia, fe, i tots aquells mitjans<br />
rebuts a través <strong>de</strong> la seva Església.<br />
L’agraïment és un sentiment tan arrelat en la<br />
consciència humana que fins i tot el mateix<br />
Déu fet home s’estranyà que, <strong>de</strong> <strong>de</strong>u leprosos<br />
que havia curat, solament un tornés a<br />
donar-li gràcies. I és que, efectivament, ja<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> petits ens ensenyen a donar gràcies i<br />
no hi ha res més <strong>de</strong>gradant que dir-li a algú:<br />
<strong>de</strong>sgraciat.<br />
Agraïment, per tant, pels dons <strong>de</strong> la natura,<br />
<strong>de</strong> la fe, pels sagraments, pels germans, per<br />
Crist...<br />
2.– El llenguatge <strong>de</strong> l’agraïment<br />
Si tot el que hem dit és així, és ben lògic que<br />
emprem aquesta modalitat per a pregar. Però<br />
¿com haurà <strong>de</strong> ser el nostre llenguatge<br />
agraït a l’hora <strong>de</strong> tractar amb Déu? Doncs,<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
molt semblant al <strong>de</strong> la nostra convivència social.<br />
Normalment, qui agraeix comença per<br />
recordar i reviure el benefici rebut. Després<br />
l’interpreta com a realment vingut <strong>de</strong> Déu.<br />
Intenta tot seguit compartir aquesta joia comunicant-la<br />
als altres. I, finalment, enlaira<br />
una <strong>de</strong> les pregàries més belles: la <strong>de</strong>l cor<br />
profundament agraït.<br />
Un mo<strong>de</strong>l <strong>de</strong> pregària agraïda? El prefaci <strong>de</strong><br />
l’Eucaristia, en el qual es crida tothom a l’agraïment,<br />
fins i tot el cor <strong>de</strong>ls àngels. La seva<br />
mateixa estructura és un mo<strong>de</strong>l d’agraïment.<br />
Comença amb una advocació: «Amunt els<br />
cors» «Donem gràcies a Déu». Enumera <strong>de</strong>sprés<br />
els motius d’agraïment en cercles amplis<br />
d’espai i <strong>de</strong> temps. Acaba sempre recordant<br />
el motiu únic i suficient d’agraïment: Jesucrist,<br />
eucaristia perfecta.<br />
Recor<strong>de</strong>m finalment la pregària d’agraïment<br />
per antonomàsia: l’Eucaristia. És el mo<strong>de</strong>l<br />
més perfecte <strong>de</strong> qualsevol actitud <strong>de</strong> pregària<br />
agraïda. Senzillament perquè l’eucaristia<br />
aconsegueix la immersió plena <strong>de</strong> l’orant en<br />
la pregària <strong>de</strong> Crist. En el seu mateix sacrifici.<br />
Psicològicament la pregària d’agraïment ha<br />
d’estar dominada per la joia i el goig. Per això<br />
s’ha d’expressar com un moment <strong>de</strong> llum<br />
interior. Però també ha d’estar a prop <strong>de</strong> la<br />
carència d’altres temps i que encara es recorda.<br />
Una carència que va fer brollar –i encara<br />
ho pot fer– la petició. Una petició que, un<br />
cop satisfeta, provoca l’agraïment més sincer.<br />
3.– Per a ser «<strong>de</strong> condició agraïda...».<br />
Per a pregar agraint és lògic que hem d’ésser<br />
<strong>de</strong> condició agraïda. Per tal, hem <strong>de</strong> recordar<br />
que per tenir aquest tarannà, ens cal:<br />
-capacitat d’astorament (si res no ens crida<br />
l’atenció, tot ho veurem massa lògic i natural),<br />
-capacitat <strong>de</strong> recepció (si creiem que tot ho<br />
hem aconseguit amb el nostre esforç, res no<br />
ens convidarà a donar gràcies),<br />
-capacitat <strong>de</strong> contemplació (si no aprofundim<br />
en el sentit <strong>de</strong> la gratuïtat que hi ha a la<br />
base <strong>de</strong> tot el que Déu ha posat al nostre costat,<br />
sempre tindrem raons per dubtar que Déu<br />
Pare n’és l’origen).<br />
La pregària a<br />
casa nostra<br />
La nostra comunitat carmelitana ofereix<br />
diferents moments per a la pregària<br />
comunitària:<br />
Grup <strong>de</strong> Pregària. Cada dijous, a<br />
les 20 h. a l‟església. Pregària d‟estil<br />
carmelità.<br />
“Viatge interior”. Aquest grup es<br />
troba un dia al mes, a la capella <strong>de</strong>l<br />
3r pis. Centra la seva pregària en<br />
espais <strong>de</strong> silenci i meditació.<br />
Lau<strong>de</strong>s. Els dies feiners, a les 7,45<br />
(abans <strong>de</strong> la missa <strong>de</strong> les 8,00 h.) i<br />
els diumenges i festius, a les 9,30 h.<br />
També en altres moments com la pregària<br />
prèvia a les troba<strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls grups <strong>de</strong><br />
Catequesi d'Adults (a les 21,30 h., cada<br />
dos divendres <strong>de</strong> mes), el rés <strong>de</strong>l rosari<br />
<strong>de</strong>ls dissabtes a la tarda i els espais <strong>de</strong><br />
pregària <strong>de</strong>ls infants <strong>de</strong> la catequesi.<br />
A més, és possible sintonitzar, encara<br />
que sigui d‟una manera particular i <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
casa, amb la pregària comunitària. A la<br />
nostra pàgina web s‟hi pot trobar “La pregària<br />
<strong>de</strong>l dijous”, amb el text <strong>de</strong> la reflexió<br />
que fa cada setmana el Grup <strong>de</strong> Pregària.<br />
L‟adreça és:<br />
www.carmelcat.cat/badalona/pregaria.html<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Uns anys <strong>de</strong>sprés, ja colonitzada tota l’illa,<br />
van anar apareixent les primeres poblacions i<br />
cap a finals <strong>de</strong>l segle XVI ja es treballava la canya<br />
<strong>de</strong> sucre donant pas a la que seria, juntament<br />
amb el tabac, una <strong>de</strong>ls principals fonts <strong>de</strong><br />
riquesa <strong>de</strong> l’illa: la industria sucrera.<br />
A mitjan segle XIX, a l’illa hi havia<br />
una bona part <strong>de</strong> població <strong>de</strong> procedència<br />
catalana i d’altres terres s’Espanya.<br />
Concretament, a la vila <strong>de</strong> Matanzas<br />
existia l’anomenada “Sociedad<br />
<strong>de</strong> Beneficencia <strong>de</strong> Naturales y Oriundos<br />
<strong>de</strong> Cataluña e Islas Baleares”, i és<br />
sabut que entre ells <strong>de</strong>stacava un bon<br />
nombre <strong>de</strong> pobladors d’ascendència<br />
badalonina.<br />
L’ermita <strong>de</strong> Montserrat<br />
L’any 1870, durant unes festes que<br />
un grup d’asturians feien prop <strong>de</strong> Matanzas<br />
per celebrar la festa <strong>de</strong> la Mare<br />
<strong>de</strong> Déu <strong>de</strong> Covadonga, els catalans s’hi<br />
van afegir amb els seus balls i vestits<br />
típics. Allà va néixer la i<strong>de</strong>a d’erigir<br />
una ermita en honor <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong><br />
Déu <strong>de</strong> Montserrat en el lloc anomenat<br />
“las alturas <strong>de</strong> Simpson” que, per<br />
la seva orografia, els recordava les<br />
muntanyes <strong>de</strong> Montserrat. Allà es reunien<br />
cada any per celebrar les festes<br />
tradicionals i religioses <strong>de</strong> la colònia<br />
catalana.<br />
L’any següent ja es va celebrar una<br />
Cinto Vera<br />
Diuen que quan Cristòfol Colón va arribar a l’illa <strong>de</strong> Cuba, l’any<br />
1492, va <strong>de</strong>ixar escrita aquesta frase: “Ésta és la tierra más<br />
hermosa que jamás ojos humanos vieron”.<br />
festa en una capella provisional i, ben aviat, es<br />
va començar a construir una ermita. De la direcció<br />
<strong>de</strong> les obres en tingué cura, <strong>de</strong> manera<br />
gratuïta, l’arquitecte català Bartomeu Borrell.<br />
L’any 1875 s’hi col·locava una imatge <strong>de</strong> la<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Moreneta portada directament <strong>de</strong>s <strong>de</strong> Barcelona,<br />
obra <strong>de</strong> l’escultor Joan Roig i Soler, molt<br />
similar a la que es venera a Montserrat. Davant<br />
<strong>de</strong> l’ermita, d’un sobri estil local, hi havia una<br />
placeta amb quatre figures que representaven<br />
les quatre províncies catalanes. Uns anys més<br />
tard, es va construir un altar que volia representar<br />
la muntanya <strong>de</strong> Montserrat, fet amb<br />
suro portat directament <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’Empordà.<br />
La festa <strong>de</strong> l’ermita va anar prenent volada i<br />
va anar arrelant a la vila <strong>de</strong> Matanzas. Allà, fins<br />
a mitjan segle XX, hi pujaven romeries. Amb el<br />
temps i els canvis <strong>de</strong> règim, però, vingué una<br />
certa <strong>de</strong>cadència fins al punt que l’ermita estava<br />
gairebé en runes. Va ser un article escrit a la<br />
premsa per Clara Emma Chávez, titulat<br />
“Requiem por la Ermita”, en el qual l’autora, a<br />
la vista <strong>de</strong>ls “aun majestuosos y vigilantes restos<br />
<strong>de</strong> la ermita <strong>de</strong> Monserrat” es preguntava<br />
en nom <strong>de</strong> l’ermita: “¿por qué me están <strong>de</strong>jando<br />
morir?”, el que va <strong>de</strong>spertar un nou interès<br />
a Matanzas per la seva ermita, avui feliçment<br />
reconstruïda.<br />
Cada any, el dia 8 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre, s’hi celebra<br />
la festa <strong>de</strong> “la colla”. Famílies d’ascendència<br />
catalana, hi pugen amb vestits tradicionals i<br />
música catalana, per celebrar l’aniversari <strong>de</strong> la<br />
inauguració <strong>de</strong> l’ermita. L’espai, ara recuperat,<br />
pretén ser un lloc <strong>de</strong> referència per al turisme<br />
que visita la ciutat matancera.<br />
Badalonins a Matanzas<br />
Encara avui, parlant amb la gent gran <strong>de</strong><br />
Matanzas, algú em va dir al saber d’on era:<br />
“¡Hombre, Badalona, la generosa!”. Aquest comentari,<br />
juntament amb altres indicis que he<br />
anat trobant en els meus viatges a Matanzas,<br />
va anar <strong>de</strong>spertant la meva curiositat per les<br />
relacions que la nostra ciutat va tenir amb<br />
aquesta població coneguda com la Venècia Cubana<br />
per la quantitat <strong>de</strong> ponts sobre els tres<br />
rius que <strong>de</strong>semboquen a la badia. La veritat és<br />
que en el substrat <strong>de</strong> la memòria popular hi ha<br />
molts indicis <strong>de</strong> la presència <strong>de</strong> gent <strong>de</strong> la nostra<br />
ciutat a terres cubanes i <strong>de</strong> les connexions<br />
familiars i comercials que les vinculaven.<br />
Una <strong>de</strong> les vinculacions més antigues <strong>de</strong> les<br />
que tinc constància està relacionada amb l’Anís<br />
<strong>de</strong>l Mono. La primera medalla d’or que va ob-<br />
Primera festa popular <strong>de</strong>ls catalans a<br />
l’ermita <strong>de</strong> Montserrat <strong>de</strong> Matanzas<br />
Cachita, <strong>de</strong> la comunitat carmelitana <strong>de</strong> Matanzas<br />
La matinada <strong>de</strong>l dia 8 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1871, la colònia catalana va realitzar allí la seva<br />
primera gran festa popular per retre homenatge a la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong> Montserrat, per la<br />
qual cosa es va aixecar una capella provisional, al voltant <strong>de</strong> la qual es van anar<br />
col·locant ten<strong>de</strong>s <strong>de</strong> campanya cobertes <strong>de</strong> flors, gallar<strong>de</strong>ts i inscripcions al·legòriques.<br />
Aquestes ten<strong>de</strong>s es van convertir en un tret distintiu <strong>de</strong> les festes. A la matinada, nou<br />
ban<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l Cos <strong>de</strong> Voluntaris tocaren diana. Després es va celebrar una missa davant<br />
<strong>de</strong> l'ajuntament i tot seguit els romers es van congregar a la Plaza <strong>de</strong> las Armas al crit <strong>de</strong><br />
"A Montserrat, catalans!".<br />
Es va fer menjar, en cuines improvisa<strong>de</strong>s, per a 5000 persones: escu<strong>de</strong>lla i carn d‟olla,<br />
amb pilota i gallina, carn guisada amb fesols, ve<strong>de</strong>lla estofada i crema catalana, tot<br />
acompanyat d‟amani<strong>de</strong>s <strong>de</strong> pebrots, cebes, olives, pa i un excel·lent vi <strong>de</strong> San Vicente.<br />
Carretes adorna<strong>de</strong>s, comparses, homes vestits a la manera <strong>de</strong> les comarques <strong>de</strong> l‟antic<br />
principat, pans, paelles, pollastres i porrons, amb tomàquets i “ajíes” per amanir les víctimes<br />
penja<strong>de</strong>s, <strong>de</strong>sfilaven cap a les Alturas <strong>de</strong> Simpson, en processó, per retornar al<br />
capvespre amb l‟imatge <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong> Montserrat.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
tenir aquesta firma badalonina, propietat <strong>de</strong> la família<br />
Bosch, va ser l’any 1881 a l’exposició <strong>de</strong> Matanzas.<br />
També, la firma badalonina Destilerias Diana<br />
d’Eduard Garriga, avui <strong>de</strong>sapareguda, va comercialitzar<br />
una beguda alcohòlica anomenada<br />
Caña Matanzas. Eren temps d’un intents comerç<br />
entre l’illa caribenya i la metròpoli.<br />
I una curiositat. L’edifici <strong>de</strong> l’ajuntament <strong>de</strong> Badalona<br />
<strong>de</strong> la dècada <strong>de</strong> 1860, obra <strong>de</strong> l’arquitecte<br />
Francesc <strong>de</strong> Paula <strong>de</strong>l Villar, està inspirat en l’ajuntament<br />
<strong>de</strong> Vilaclara (Cuba), on l’alcal<strong>de</strong> d’aquell<br />
moment, Josep Viñas, hi tenia plantacions <strong>de</strong> tabac.<br />
Per nosaltres, la gent que formem part <strong>de</strong>l Grup<br />
<strong>de</strong> Cuba <strong>de</strong> la nostra comunitat carmelitana, és<br />
tota una satisfacció que la nostra tasca, molt reduïda,<br />
sigui molt apreciada per la gent <strong>de</strong> la comunitat<br />
<strong>de</strong> Matanzas, on portem el nostre suport, i el<br />
nom <strong>de</strong> Badalona, amb un sa orgull.<br />
ALGÚ SAP<br />
PER QUÈ?<br />
Seguint el camí que va <strong>de</strong> Santiago <strong>de</strong> Compostela<br />
fins a Finisterre (Fisterra), es passa per la localitat<br />
<strong>de</strong> Ponte Maceira, on cal creuar el riu Tambre<br />
per un esplèndid pont medieval <strong>de</strong>l segle XIV. A l’altra banda , hi ha una ermita (foto) molt<br />
reformada que actualment porta el nom <strong>de</strong> Sant Blais (San Brais), però a tot arreu consta<br />
com “antigua ermita <strong>de</strong>l Carmen”. A sobre <strong>de</strong> la porta hi ha un escut <strong>de</strong> pedra <strong>de</strong> l’Or<strong>de</strong> <strong>de</strong>l<br />
Carme Descalç, la qual cosa indicaria la possibilitat que en algun moment hi hagués hagut<br />
presència <strong>de</strong> frares o monges carmelites. Enlloc, però, hem trobat cap referència .<br />
Algú pot aportar informació sobre aquesta qüestió?<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Qui no ha sentit parlar <strong>de</strong> l’Enric Borràs? Tot i que per<br />
als més joves comença a ser una figura bastant distant,<br />
a Badalona hi ha algunes referències que ens retornen a<br />
la memòria el nom d’aquest actor badaloní que va <strong>de</strong>ixar<br />
una empremta inesborrable als grans escenaris d’Espanya<br />
i d’Amèrica llatina durant la primera meitat <strong>de</strong>l<br />
segle passat. Com a mínim, l’actor dóna nom a un carrer<br />
i a un Institut <strong>de</strong> Secundària <strong>de</strong>l barri <strong>de</strong> la Salut i, a<br />
la casa on va néixer al carrer <strong>de</strong> sant Pere, hi ha una<br />
placa commemorativa.<br />
Borràs, que va fer companyia amb una actriu badalonina<br />
d’adopció, la coneguda Margarida Xirgu, la qual tenia<br />
casa a la nostra ciutat, era molt conegut, sobretot, per<br />
la seva genial interpretació <strong>de</strong>l Manelic <strong>de</strong> Terra Baixa.<br />
El seu pas pel teatre professional va ser la causa que<br />
l’artista no es prodigués massa a la nostra ciutat.<br />
El que, potser, molta gent no sap és que en Borràs, un<br />
dia <strong>de</strong> l’any 1944, va visitar la nostra comunitat carmelitana.<br />
Ho he pogut llegir a l’article “Enric Borràs a Badalona”,<br />
que en Gerard Guerra i Ribó signa al número 20<br />
<strong>de</strong> la revista “Carrer <strong>de</strong>ls Arbres” <strong>de</strong>l Museu <strong>de</strong> Badalona.<br />
Feia <strong>de</strong>u anys que en Borràs no havia vingut a la nostra ciutat, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> que l’any 1934 la Companyia<br />
Xirgu Borràs havia presentat El ferrer <strong>de</strong> tall, d’en Fre<strong>de</strong>ric Soler Pitarra, al Teatre Zorrilla.<br />
La guerra va ser una clivella molt profunda per a la vida normal <strong>de</strong>l nostre país.<br />
Copio textualment el que ens diu en Gerard Guerra sobre l’estada <strong>de</strong> l’actor a casa nostra:<br />
“Deu anys més tard, Borràs va tornar a Badalona, aquest cop per assistir a la inauguració<br />
d’un altar a Santa Teresa <strong>de</strong> Lisieux al convent <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong>scalços, situat molt a<br />
prop <strong>de</strong>l teatre Zorrilla. Borràs, <strong>de</strong> l’escalinata estant, va recitar uns poemes a la gent allí<br />
congregada, <strong>de</strong>sprés d’haver-se inaugurat l’altar. Al setmanari Revista <strong>de</strong> Badalona, una<br />
crònica <strong>de</strong> José Andrés <strong>de</strong> Parada diu:<br />
«No se hizo el maestro rogar, que es <strong>de</strong> gran<strong>de</strong>s señores ser pródigos y generosos<br />
<strong>de</strong> lo que poseen, y Don Enrique <strong>de</strong>splegó la maravilla <strong>de</strong> su arte y bordó en<br />
la seda <strong>de</strong> su emoción los versos que fluían <strong>de</strong> sus labios con esa sonoridad, mitad<br />
plata, mitad bronce, que es el prodigio <strong>de</strong> su garganta. Y fueron <strong>de</strong>sgranándose<br />
en ella los “consejos” <strong>de</strong> El alcal<strong>de</strong> <strong>de</strong> Zalamea, el canto a la Sardana <strong>de</strong> Maragall,<br />
una hermosa poesía a María Inmaculada; y a cada estrofa, más ascendía a<br />
las cumbres geniales <strong>de</strong> la sublimidad, la voz <strong>de</strong>l recitador genial, y más se ahondaba<br />
en los pechos <strong>de</strong> sus oyentes el dardo <strong>de</strong> la emoción»”<br />
Realment, l’expressivitat <strong>de</strong>l redactor <strong>de</strong> la Revista és aclaparadora. Igual que ho era el to recitatiu<br />
<strong>de</strong>ls actors d’aquell temps. De manera que, si entreu a l’església <strong>de</strong>l Carme i pareu l’orella,<br />
sentireu que <strong>de</strong>l silenci <strong>de</strong> les naus puja el run-run <strong>de</strong> la cantarella <strong>de</strong> l’Enric Borràs recitant<br />
aquells poemes.<br />
Pentinagats<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
En Josep Esteve, <strong>de</strong>l grup <strong>de</strong> Pastoral <strong>de</strong> la Salut, sempre atent a recollir tot allò<br />
que pugui <strong>de</strong>spertar l‟interès <strong>de</strong> les persones que visita, uns mesos abans <strong>de</strong> la<br />
seva mort, ens va fer arribar aquest text per posar-lo al butlletí.<br />
BENEFICIS DEL<br />
SOMRIURE<br />
Uns visitants que van anar a Calcuta van <strong>de</strong>manar<br />
a la Mare Teresa que els donés un consell<br />
abans <strong>de</strong> marxar.<br />
Els va dir: “És molt senzill i molt important:<br />
somriure sempre”. I és que un somriure esplèndid<br />
pot ser tan beneficiós per a qui el dóna com per a<br />
qui el rep.<br />
Un somriure, una mica d’alegria, un rictus afable…<br />
po<strong>de</strong>n renovar l’humor físic i espiritual.<br />
Sí, <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>ix-te a somriure davant <strong>de</strong> qualsevol<br />
dificultat i somriu davant <strong>de</strong> qualsevol persona.<br />
En rebre un elogi o una correcció, un petó o<br />
una critica... au, somriu.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a oferir alegria. L’alegria beneficia a<br />
qui la rep i enriqueix qui la dóna.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a donar un somriure cordial, ampli i<br />
generós.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a comunicar alegria, canviaràs a bé.<br />
Un somriure ofert en el moment a qui ens atén,<br />
serveix, cuida... pot ser el millor agraïment.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a donar el pa saborós i nutritiu d’un<br />
bell somriure per insignificant que sigui.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a donar una mica d’alegria. Pot<br />
convertir-se en raig <strong>de</strong> llum per a qui viu immers<br />
en tenebres i solituds.<br />
Deci<strong>de</strong>ix-te a portar a la pràctica el manament<br />
<strong>de</strong> l’amor a través d’un petit somriure.<br />
Un somriure sempre és beneficiós, tant per al<br />
cos com per a l’esperit. Per al qui el dóna com per<br />
a qui el rep.<br />
És viure millor.<br />
(<strong>de</strong> “Paraules per viure millor”)<br />
L’autor<br />
Josep Maria Alimbau Argila,<br />
(Vilanova i la Geltrú, 1931) és<br />
sacerdot amb una llarga experiència<br />
com a periodista tant a la ràdio<br />
(Ràdio Barcelona) com en les seves<br />
col·laboracions per al Full<br />
Dominical i altres revistes. Ha<br />
estat pedagog i és autor <strong>de</strong> diferents<br />
llibres publicats en català,<br />
castellà i altres idiomes, sempre<br />
en el camp <strong>de</strong> l’apostolat i l’espiritualitat,<br />
entre els quals <strong>de</strong>staquen:<br />
“Paraules per al silenci”,<br />
“Paraules per a la vida” i “Paraules<br />
per a moments difícils”.<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Un divendres, dia <strong>de</strong> mercat al llogarret, un<br />
rústic pastor d’ovelles baixà <strong>de</strong> les altes muntanyes<br />
per tal <strong>de</strong> vendre els seus productes.<br />
Acabà aviat i aprofità per anar-se a confessar.<br />
Entrà a l’església, s’agenollà davant el confessionari<br />
on ja hi era el capellà, es senyà i mentre<br />
ho feia digué:<br />
-En el nom <strong>de</strong>l Pare i <strong>de</strong> l’Esperit Sant.<br />
-I el Fill ?<br />
-L’he <strong>de</strong>ixat a la muntanya pasturant el ramat.<br />
* * * * *<br />
El rector d’un petit poble estava molt preocupat<br />
per un feligrès, un pastor tan talòs i curt<br />
<strong>de</strong> gambals que, per més que s’hi esforçava,<br />
no hi havia manera humana <strong>de</strong> fer-li aprendre<br />
el parenostre <strong>de</strong> memòria.<br />
Un bon dia el bon rector va tenir una bona<br />
pensada. Anà al prat on el pastor estava vigilant<br />
el ramat i li comptà les ovelles i notà que<br />
el seu nombre coincidia amb les paraules <strong>de</strong>l<br />
parenostre. Satisfet <strong>de</strong>l <strong>de</strong>scobriment li digué<br />
al pastor:<br />
-Escolta fill meu, que tenen nom aquestes<br />
ovelles?<br />
-Nom? Per què?<br />
-Com les anomenes, doncs?<br />
-La una, la dues, la tres...<br />
El rector va veure el cel obert.<br />
-Doncs mira, et proposo que a la una l’anomenis“pare”,<br />
la dues “nostre”, la tres “que”, la<br />
quatre “esteu”...<br />
I així seguí fins l’amen. Ho aconseguí i cada<br />
cop que el rector volia que resés el parenostre<br />
li feia dir el nom <strong>de</strong> les ovelles per ordre <strong>de</strong><br />
número <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la primera a la última i oli en un<br />
llum.<br />
Però vet aquí que un dia repetint la jugada el<br />
El gat <strong>de</strong>ls frares<br />
pastor no les va dir totes i el rector li digué:<br />
-I el cel i la terra?<br />
-Ai, pobretes! Ahir se me les va cruspir el llop.<br />
** * * *<br />
Un capellà <strong>de</strong> pagès hagué d’anar a assistir un<br />
moribund a una masia molt allunyada <strong>de</strong> la parròquia.<br />
Un cop arribat s’adonà que s'havia <strong>de</strong>ixat<br />
el Sant Crist a la sagristia. Demanà una<br />
<strong>de</strong>banadora. En tragué un <strong>de</strong>ls travessers i el<br />
va fer serví <strong>de</strong> creu. La mostrà al moribund i li<br />
va preguntar:<br />
-Recor<strong>de</strong>s, fill, qui va estar en aquesta creu?<br />
-Sí, la troca <strong>de</strong> llana.<br />
El capellà es dirigí als familiars que estaven<br />
allí plorosos tement el fatal <strong>de</strong>senllaç d’un<br />
moment a l’altre i els hi digué:<br />
-No patiu que d’aquesta se’n surt: té el cap<br />
ben clar.<br />
* * * * *<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
ESGLÉSIES DE BADALONA (8)<br />
ESGLÉSIA DE LA MARE DE DÚ DEL ROSER<br />
L’església <strong>de</strong> la parròquia <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l<br />
Roser és una <strong>de</strong> les que més he visitat durant les<br />
meves passeja<strong>de</strong>s, i no per motius <strong>de</strong> funerals o<br />
altres celebracions, sinó perquè quan hi he passat,<br />
moltes vega<strong>de</strong>s he trobat la porta <strong>de</strong> l’església<br />
oberta.<br />
El barri <strong>de</strong> Lloreda es va formar, més o menys,<br />
cap a l’any 1950, majoritàriament amb treballadors<br />
vinguts sobretot <strong>de</strong>l sud d’Espanya. El barri<br />
era conegut, fins aleshores, amb el nom <strong>de</strong> “La<br />
Balsa” per la gent <strong>de</strong>l centre <strong>de</strong> Badalona (Allà els<br />
anys seixanta, la gent <strong>de</strong>l grup ODOYAS <strong>de</strong> la nostra<br />
comunitat hi va anar algunes vega<strong>de</strong>s per portar<br />
ajuda per a la gent <strong>de</strong>l barri). A partir <strong>de</strong> 1965,<br />
les empreses constructores van crear, a la part<br />
alta <strong>de</strong> la nova autopista que va dividir la ciutat <strong>de</strong><br />
Badalona en dos, la gran Zona Resi<strong>de</strong>ncial <strong>de</strong> Badalona,<br />
amb el nom <strong>de</strong> Nova Lloreda. Amb motiu<br />
<strong>de</strong> les Olimpía<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Barcelona, l’any 1992 va néixer<br />
el barri <strong>de</strong> Montigalà-Batllòria.<br />
Amb l’augment <strong>de</strong> població es va crear, l’any<br />
1963, una nova parròquia separada <strong>de</strong> la parròquia<br />
<strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong> la Salut, l’actual Parròquia<br />
<strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l Roser. En l’actualitat<br />
la parròquia abasta cinc barris: Lloreda, La<br />
Pau, Puigfred, Nova Lloreda i Montigalà.<br />
En el seus inicis, la parròquia va tenir rectors <strong>de</strong>ls<br />
Operaris Diocesans <strong>de</strong>l P. Sol: el primer fou Mn.<br />
Rafael Angelats Puig. Van tenir com a llocs <strong>de</strong> culte<br />
tot “un rosari” <strong>de</strong> capelles: plaça Dr. Fleming,<br />
avinguda <strong>de</strong> la Lloreda, passatge Riu Fresser. L’Ajuntament<br />
<strong>de</strong> Badalona va donar permís per a la<br />
construcció d’una església, en un solar <strong>de</strong> 800 m 2<br />
<strong>de</strong> superfície, a l’avinguda <strong>de</strong> la Lloreda. Però segons<br />
la normativa municipal, d’aquest solar només<br />
se’n podien edificar 250 m 2 .<br />
Al 1983-1984 es van fer càrrec <strong>de</strong> la parròquia els<br />
religiosos <strong>de</strong> la Companyia <strong>de</strong>ls Servents <strong>de</strong>ls<br />
Pobres <strong>de</strong> Somasca, coneguts com a Pares<br />
Somascos. Aquests religiosos van inaugurar la<br />
nova església al 1988, però sense sagristia, ni <strong>de</strong>spatx,<br />
ni <strong>de</strong>pendències parroquials necessàries per<br />
a l’activitat pastoral, <strong>de</strong>gut a la poca extensió <strong>de</strong>l<br />
terreny. Gràcies al vicari <strong>de</strong> la zona, mossèn Joaquim<br />
Brustenga, que va fer els tràmits necessaris<br />
a l’Ajuntament, es van obtenir els permisos per<br />
po<strong>de</strong>r ampliar l’espai edificable. Però els fonaments<br />
no eren a<strong>de</strong>quats per construir les <strong>de</strong>pendències<br />
i es va haver <strong>de</strong> <strong>de</strong>rruir l’església i construir-ne<br />
una <strong>de</strong> nova. L’església actual és senzilla i<br />
bonica, amb una torre característica. Trobem,<br />
Xavier Miró<br />
abans d’entrar a l’església, un petit jardí presidit<br />
per una imatge <strong>de</strong> la Mare <strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l Roser.<br />
L’any 2008, els pares somascos van celebrar el 25<br />
aniversari <strong>de</strong> la seva presència al barri. Como diuen<br />
actualment, Lloreda ja no és la Balsa, és Lloreda:<br />
lloc plantat <strong>de</strong> llorers, casa <strong>de</strong> la<br />
“Verge Lauretana”.<br />
Potser, molts <strong>de</strong> nosaltres és la primera vegada que<br />
hem sentit el nom d’aquesta Congregació Religiosa<br />
<strong>de</strong>ls Pares Somascos. Qui són? Són clergues regulars<br />
que reben el nom d’un poble petit <strong>de</strong>l nord d’Itàlia,<br />
Somasca. Allí va morir l’any 1537 el seu fundador,<br />
sant Jeroni Emiliani, “Pare Universal <strong>de</strong>ls Orfes”. La<br />
finalitat principal <strong>de</strong> la congregació és l’educació <strong>de</strong>ls<br />
orfes i <strong>de</strong>l jovent abandonat, però assumeix, en situacions<br />
particulars, altres activitats que l’Església els<br />
encomani. Des <strong>de</strong> 1985 porten la direcció <strong>de</strong>l “Fogar<br />
<strong>de</strong> Santa Rosalia” <strong>de</strong> Teià, que acull i educa a menors<br />
proce<strong>de</strong>nts <strong>de</strong> famílies <strong>de</strong>sestructura<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Barcelona<br />
i <strong>de</strong>l Maresme.<br />
Nota: Agraïm la informació que ens hem rebut <strong>de</strong>l pare<br />
Juan <strong>de</strong> la comunitat religiosa <strong>de</strong> la parròquia <strong>de</strong> la Mare<br />
<strong>de</strong> Déu <strong>de</strong>l Roser, sense la qual no hauríem pogut escriure<br />
aquesta ressenya .<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Defuncions: Josep Esteve, responsable (amb la seva esposa Rosa) <strong>de</strong> la Pastoral <strong>de</strong> la<br />
Salut <strong>de</strong> la comunitat. Joan Monés Pujol-Busquets, metge, amb diferents vinculacions<br />
a casa nostra. Els tenim presents en la nostra pregària.<br />
Els joves <strong>de</strong> “En veu alta, G.T.” estan preparant una nova obra <strong>de</strong> teatre per a començaments<br />
<strong>de</strong> l’any que ve. No volem <strong>de</strong>svelar el títol perquè el guar<strong>de</strong>n en secret, però<br />
apuntem que es d’un autor català i que riurem <strong>de</strong> valent.<br />
Les obres <strong>de</strong>l pati van a ritme molt lent. El motiu és que primer cal fer els tancaments<br />
necessaris <strong>de</strong>ls accessos a les finques veïnes que ens autoritzen a utilitzar el seu espai per<br />
a mobilitzar la runa i la maquinària necessàries.<br />
La Fundació Joan Maragall i l’editorial Claret han publicat en la seva col·lecció Qua<strong>de</strong>rns,<br />
un llibret <strong>de</strong>l pare Agustí Borrell. Es tracta <strong>de</strong> “Viatge Interior”, que porta el subtítol <strong>de</strong><br />
“De la recerca <strong>de</strong> si mateix a l’encontre amb l’absolut”. Una bona eina per aprofundir en el<br />
coneixement <strong>de</strong>l tractament <strong>de</strong> la interioritat humana <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’Antic Testament als nostres<br />
místics.<br />
A la parròquia <strong>de</strong> Sant Josep <strong>de</strong> Mataró, antiga església <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong>scalços <strong>de</strong> la<br />
nostra província fins a la Desamortització <strong>de</strong>l segle XIX, han acabat les obres <strong>de</strong> restauració<br />
<strong>de</strong> la cripta. Durant el procés s’han trobat restes <strong>de</strong>ls<br />
frares que hi havien estat enterrats, i han estat recolli<strong>de</strong>s<br />
i diposita<strong>de</strong>s en un lloc digne dins la capella <strong>de</strong> la cripta.<br />
El dia 2 <strong>de</strong> novembre va tenir lloc una celebració en ocasió<br />
<strong>de</strong> l’acabament <strong>de</strong> les obres. Cada mes la parròquia<br />
farà una eucaristia en memòria <strong>de</strong>ls carmelites <strong>de</strong>scalços<br />
i altres difunts enterrats a la cripta.<br />
El dia 20, en una eucaristia presidida pel bisbe <strong>de</strong> Sant<br />
Feliu, Mons. Agustí Cortès, es va celebrar a l’església <strong>de</strong> Sant Esteve d’Ordal, el trasllat d’ud’una<br />
part <strong>de</strong> les restes <strong>de</strong>l beat germà Joaquim Casas, un <strong>de</strong>ls màrtirs <strong>de</strong> la nostra<br />
província l’any 1936, quan era estudiant a Badalona. Es tracta d’uns ossos que van restar<br />
juntament amb els <strong>de</strong>l seu cosí seminarista Josep Casas, quan es va traslladar el seu cos al<br />
cementiri <strong>de</strong> Badalona.<br />
Sala <strong>de</strong>l Carme - Badalona<br />
23 i 26 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre i 1 <strong>de</strong> gener<br />
L’esplai Cra-Crac<br />
presenta<br />
d’en Josep M. Folch i Torres<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>
Obertes les inscripcions<br />
<strong>Butlletí</strong> <strong>CC</strong>