Les veus del discurs - A casa nostra
Les veus del discurs - A casa nostra
Les veus del discurs - A casa nostra
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
LES VEUS DEL DISCURS:<br />
POLIFONIA I INTERTEXTUALITAT<br />
<strong>Les</strong> llengües naturals coneixen procediments per a fer citacions. Es tracta<br />
d’incorporar un enunciat a l’interior d’un altre de manera que es fa visible<br />
la diversitat de <strong>veus</strong> en el text. Disposem de tres mecanismes de citació<br />
bàsics:<br />
• La citación en <strong>discurs</strong> directe implica la reptició més o meny exacta<br />
d’un enunciat o d’uns enunciats. Es marca amb mitjans gràfics i<br />
sintàctics (guions, cometes, cursiva i verb introductor) i el locutor<br />
pot usar un verb de dicció (dir, advertir...)<br />
“Creus que cal deixar el cotxe a <strong>casa</strong>?”, preguntà. –És clar que sí –<br />
va contestar.<br />
• La citació en <strong>discurs</strong> indirecte on el locutor reprodueix un enunciat<br />
d’una altra persona, modificant-ne la forma, però reproduint el<br />
contingut. Es reprodueix el discrus citat després d’un verb de dicció<br />
seguit de la conjunción que o si. No hi ha ni cursiva, ni modalitat<br />
interrogativa, ni exhortativa…<br />
Li preguntà si creia que calia deixar el cotxe a <strong>casa</strong> i va contestar<br />
que sí.<br />
• En el <strong>discurs</strong> indirecte lliure es reprodueix un <strong>discurs</strong> alié,<br />
normalment pensaments o sentiments formulats per un personatge,<br />
sense verbs de dicció, ni cometes, amb la transposició de persona<br />
verbal (de 1a a 3a) i l’adequació <strong>del</strong>s elements díctics:<br />
Li agradava aquell paisatge. S’imposava a l’anècdota que és l’ésser<br />
humà. Era aclaparador.<br />
De vegades, simplement el canvi de llengua o de registre o l’ús de cometes<br />
poden marcar la introducció de paraules de <strong>discurs</strong>os diferents <strong>del</strong> <strong>discurs</strong><br />
general. Així hom pot parlar de dos fenòmens relacionats: la<br />
intertextualitat, un text aporta referències d’altres <strong>discurs</strong>os que el<br />
lector/receptor pot connectar amb sabers i experiències prèvies; i la<br />
polifonia enunciativa, la presència de <strong>veus</strong> diferents en un mateix <strong>discurs</strong>.
En aquest camp, la teoria de la comunicació diferencia entre:<br />
1. L’emissor o subjecte empíric de l’enunciat, que és l’individu <strong>del</strong> món<br />
real que el pronuncia o l’escriu. L’autor <strong>del</strong> Dietari de Joan Fuster és<br />
Joan Fuster.<br />
2. El locutor o subjecte <strong>discurs</strong>iu. És qui el subscriu i es mostra més o<br />
menys pròxim als fets que transmet. En el cas <strong>del</strong>s textos d’opinió el<br />
locutor, mitjançant diversos recursos, sol fonamentar la seua autoritat<br />
sobre el tema de què tracta. En la narració rep el nom de narrador.<br />
3. L’enunciador correspon a <strong>veus</strong> distintes de la <strong>del</strong> locutor que<br />
incorporen <strong>discurs</strong>os al text. Aquestes informacions poden ser<br />
compartides o no pel locutor. Per exemple, quan fem una citació<br />
deixem que intervinga un enunciador, o quan citem el resultat d’unes<br />
enquestes.