You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
La violència contra les dones<br />
Una festa amb màgia<br />
Posa’t al meu lloc<br />
Entrevista a Josep Lizandra<br />
Revista de la <strong>Fundació</strong><br />
Octubre - Novembre 2007 - Núm.<strong>13</strong>
PISCINES TALUTS MURS PARQUINGS<br />
Pol. Ind. Sector de l’Estació<br />
Parcel·la 3, Nau 10<br />
17520 PUIGCERDÀ<br />
Tels. 972 88 24 57 - 972 14 01 54<br />
E-mail: Cinstaladora@vodafone.es<br />
PROGRAMA <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong><br />
Obert a totes les edats<br />
AUDIOVISUAL:<br />
IMATGES D'UN VIATGE A NICARAGUA<br />
AMB L'ONG AMYCOS DE BURGOS<br />
a càrrec d' Arnau Barangé<br />
Dijous 11 d'octubre de 2007<br />
A les 21 h - El Local de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong><br />
GRUP DE TEATRE DE LA FUNDACIÓ <strong>ADIS</strong><br />
Els divendres de 19,30 a 21 h.<br />
Inici de les activitats: divendres 5 d’octubre<br />
CURS INICIACIÓ TAI JI – QI GONG<br />
A càrrec de Jordi Segarra<br />
10 classes; mesos: Octubre, Novembre, Desembre.<br />
Horari: els dimarts de 20 a 21 h.<br />
Inici del curs dimarts 9 d’octubre<br />
TALLER D’ALFABETITZACIÓ<br />
Millora l’escriptura i el càlcul<br />
A Càrrec de Joana Ampuy i Elvira Surroca<br />
A partir del 18 d’octubre<br />
Dijous de 16:30 – 17:30 h o de 18:30 – 19:30 h<br />
III CAMPIONAT DE RAL·LI SLOT<br />
FUNDACIO <strong>ADIS</strong> & SLOT PUIGCERDÀ<br />
Dies:27 i 28 Octubre<br />
INSCRIPCIONS: 23,24 i 25 Octubre<br />
PER INFORMACIÓ I INSCRIPCIONS:<br />
“EL LOCAL” de la FUNDACIÓ <strong>ADIS</strong><br />
C/ Coronel Molera, 9<br />
PUIGCERDÀ Tel:972 88 01 06<br />
e-mail. adis@fundacioadis.org<br />
www.fundacioadis.org<br />
Major, 37<br />
Tel i Fax 972 880 191<br />
PUIGCERDÀ<br />
Agenda<br />
anuncia’t!!<br />
Tel. 972 880 106<br />
Dols<br />
Blanch<br />
&<br />
CURS D’EDUCACIÓ SANITÀRIA<br />
A LA DONA MENOPÀUSICA<br />
Aquest curs va adreçat a totes les dones que vulguin<br />
viure millor els canvis que es produeixen durant<br />
aquesta etapa de la vida.<br />
Lloc: Hospital de Puigcerdà - Aula d’educació sanitària<br />
A partir del 10 d’octubre: tots els dimecres de<br />
15 a 17 h (11 sessions)<br />
Inscripcions: a la recepció de l’Hospital, Telf. 972 880 150<br />
IX JORNADA INTERNACIONAL<br />
SOBRE LA SÍNDROME DE DOWN<br />
CaixaForum, 9 de Novembre de 2007, Barcelona<br />
“Cap a la tercera edat: reptes i esperances”<br />
Adreçat a familiars i professionals de<br />
l’àmbit psicopedagògic i mèdic<br />
INSCRIPCIONS: Federació Catalana Síndrome de Down<br />
Comte Borrell, 201-203, entl. 08029 Barcelona<br />
Tel. 932 157 423 ext.3<br />
www.fcsd.org<br />
FE D’ERRADES:<br />
En el número 12 de la revista <strong>COLORS</strong>, a la pàgina 12, en<br />
l’article El camí cap a les pastures del Carlit hi havia dues<br />
errades. A la darrera frase hauria de dir: Demà hi tornarà a<br />
fer una ullada; a més, les fotografies de l’article són de la<br />
Montse Gómez i no de l’Emili Gimènez com apareixia per<br />
error.<br />
<strong>Fundació</strong>
SUMARI<br />
4 Parlar amb el cos<br />
5 Mi compañera de viaje<br />
6 La carrossa de la Festa de l’Estany<br />
7 Germà Cel, Germana Àliga<br />
8 La violència contra les dones<br />
11 Faîtes de la randonnée<br />
12 Crònica d’una festa amb màgia<br />
15 Posa’t al meu lloc<br />
16 Nicaragua: entre la brossa i la misèria<br />
18 El racó de la bibloteca<br />
19 Festival Internacional d’Edinburgh<br />
20 Entrevista a Josep Lizandra<br />
22 Sortida a Andorra<br />
20<br />
16 12<br />
8
E<br />
D<br />
I<br />
T<br />
O<br />
R<br />
I<br />
A<br />
L<br />
Parlar amb el cos<br />
El cinema va néixer fa poc més de 100 anys. A principis físic en els primers anys de la vida pot generar<br />
del segle XX es podien veure pel·lícules mudes en què problemes. A mesura que creixem, ens fem grans i<br />
els actors, com Charles Chaplin, explicaven històries a aprenem el llenguatge verbal, sembla com si les<br />
través del mim, la gestualitat, les expressions facials. paraules fossin més importants que els gestos.<br />
Els espectadors entenien els missatges tot i que no hi Però això no es cert. Les persones, també d’adults,<br />
havia paraules. Avui en dia, encara molts grups teatrals, tenim necessitat del contacte físic, sobretot el que<br />
arreu del món, segueixen aquesta línia de la expressem amb les mans, per sentir-nos bé: les<br />
comunicació gestual i l’expressió sense paraules, carícies, les abraçades, agafar-se les mans, o<br />
posant de manifest que el llenguatge dels gestos és simplement tocar una persona. Diverses cultures<br />
universal. mostren un tabú en qualsevol contacte físic veient-lo<br />
Tot i que els missatges que ens arriben a través dels com una aproximació sexual. En la majoria dels casos,<br />
mitjans de comunicació, la televisió i el cinema semblen però, tocar l’altre és simplement un acte de<br />
verbals, els estudiosos de la comunicació afirmen que comunicació. Acariciar els fills, els ancians, abraçar els<br />
gairebé el 75% de la informació que emetem les amics, les persones afligides pel dolor o la pèrdua,<br />
persones es produeix a través del llenguatge corporal o aporta un caliu humà a les nostres relacions i ens ajuda<br />
no verbal. Molt menys important és què diem i com ho a sentir-nos bé, a ser reconeguts, a reforçar l’estima per<br />
diem. Vegem un exemple: si un pare, amb to nosaltres mateixos. Moltes vegades no hi paraules per<br />
convincent, dóna arguments al seu fill perquè no fumi, expressar el que sentim, i un gest, com una imatge, val<br />
mentre el pare té una cigarreta encesa a les mans, el més que mil paraules.<br />
que prima no és el missatge verbal sinó el missatge no El nostre cos, en siguem conscients o no, s’expressa,<br />
verbal, el que veu el fill que fa el pare. D’aquí que per “parla”, comunica. Utilitzem conscientment el nostre<br />
educar no calguin solament les paraules, cal que el qui potencial humà perquè allò que expressem amb el cos<br />
dóna el missatge verbal tingui una actitud no verbal ens aporti benestar a nosaltres i als altres.<br />
coherent amb el que està dient. El cos no menteix.<br />
Hi ha parts del nostre cos que són més significatives<br />
que d’altres a l’hora d’enviar missatges. La nostra<br />
postura, la nostra mirada, la nostra expressió facial són<br />
molt importants. També ho són les nostres mans. Les<br />
mans són una de les expressions més evidents de la<br />
nostra “humanitat”. Les mans ens permeten crear,<br />
treballar, escriure, fer música, acariciar... però també<br />
exercir la violència contra els altres, destruir.<br />
Les mans són també el nostre contacte amb la vida,<br />
reconeixem el món a través del tacte. Quan som<br />
nadons no utilitzem el llenguatge verbal, la comunicació<br />
entre l’infant i la mare és a través del contacte físic, les<br />
carícies, la veu i els sons. I això és fonamental pel<br />
desenvolupament del nen, per la seva seguretat, per la<br />
seva confiança, per la seva salut. La manca de contacte<br />
Disseny portada: Antonio Sánchez Institucions col·laboradores:<br />
Revista de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong> Il.lustració portada: Christine<br />
Nº <strong>13</strong> Octubre - Novembre 2007 Domenge<br />
Publicació bimestral Maquetació : Alfonso Gregorio<br />
Coordinador: Jordi Segarra Correcció: Marina Barnola<br />
Consell de Redacció: Marina Impremta: Impremta Cadí S.L.<br />
Barnola, Dolors Colls, Montserrat Publicitat, Redacció i<br />
Gómez, Alfonso Gregorio, José Luis Administració: Ajuntaments de:<br />
Jiménez, Pilar Moriche, Lídia Nosàs, El Local de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong> Guils de Cerdanya, Lles, Llívia,<br />
Lourdes Rabat, Maryse Riu, Antonio Coronel Molera, 9 Puigcerdà.<br />
Sánchez, Salvador Vigo. Tel: 972880106<br />
Col·laboradors: Tere Contreras,<br />
Nuria Contreras, Mª Àngels Terrones,<br />
PUIGCERDÀ<br />
Dipòsit legal GI-1253-2005<br />
Sandra Adam, Clàudia Segarra, Arnau Correu: adis@fundacioadis.org Tirada: 2.500 exemplars<br />
Barangé, Jean Louis Blanchon. Web: www.fundacioadis.org
Mi compañera de viaje<br />
Tere Contreras<br />
Me diagnosticaron atrofia muscular espinal a los 6 años A menudo solemos echar la culpa a los demás de lo que<br />
de edad, una enfermedad genética que se manifiesta nos ocurre. No puedo pretender querer cambiar el<br />
por una pérdida progresiva de la fuerza en la mayor pensamiento y la actitud de una parte de la sociedad<br />
parte de los músculos del cuerpo. Desde entonces he apoyándome en lo que yo creo es correcto, sin intentar<br />
tenido que vivir con mi discapacidad. que sea yo la que cambie algunas de mis sensaciones<br />
La infancia fue una de mis peores etapas, justo en el con las que no me siento identificada. No haciéndolo lo<br />
momento que entendí lo que significaba para la único que consigo es alejarme de lo que soy y de lo que<br />
sociedad el hecho de ser diferente. Yo me aceptaba tal y quiero ser. Esto intento lograrlo, poco a poco,<br />
como era. Me miraba al espejo y veía una niña conociéndome mejor a mi misma e intentando eliminar<br />
simpática, alegre, bonita, cariñosa y generosa. Pero, diferentes tipos de miedos que, a veces, me invaden y<br />
poco a poco, esa manera de verme fue cambiando que no me dejan saber mi verdadera realidad. Sé que la<br />
cuando me importó demasiado lo que la gente me felicidad no depende de los que nos rodean sino de<br />
reflejaba con sus miradas, actos y palabras. Lo que más cómo nos sentimos interiormente. El verdadero cambio<br />
me dolía es que se fijasen sólo en mi discapacidad y que tiene que empezar por uno mismo. Sólo mirando a<br />
no valoraran todo lo que podía ofrecerles. Desde ese nuestro interior descubriremos que está en nuestras<br />
mismo momento entré en conflicto con mi enfermedad manos un cambio que puede llevarnos a la felicidad más<br />
echándole la culpa de todo lo que me pasaba. No la auténtica.<br />
quería a mi lado. Me comportaba con ella como una Soy lo que soy porque mi discapacidad está presente en<br />
parte de la sociedad se comportaba conmigo. Poco a mi vida. En ocasiones mis limitaciones hacen que salga<br />
poco iba perdiendo fuerza en mis más fácilmente a la superficie lo mejor<br />
piernas y brazos. Me negaba a de mí. Tengo más sensibilidad ante el<br />
aceptarlo. No quería ni ver una silla de sufrimiento, el dolor, el rechazo, la<br />
ruedas pues sabía que, una vez humillación y la discriminación. Creo<br />
sentada en ella, ya no podría volver a que es así, en gran parte, porque lo he<br />
andar. Era una lucha constante. Una v i v i d o e n p r i m e r a p e r s o n a .<br />
lucha en la que, al agotamiento diario Experimento de diferente manera<br />
que me producía el querer seguir muchas sensaciones. Una bonita<br />
andando cuando mis piernas ya no me sonrisa, una suave caricia y una dulce<br />
sostenían, se sumaba mi cansancio mirada me ayudan para cargarme de<br />
mental. Mi mente me decía que no energía y seguir hacia delante. Tengo<br />
tirara la toalla, que siguiera luchando. la oportunidad y la gran satisfacción de<br />
Pero mi cuerpo ya no podía más. Andar conocer a personas dispuestas a<br />
unos cuantos metros me era cada vez favorecer y facilitar la vida a los que<br />
más difícil. Las caídas al suelo eran e s t a m o s e n d e s i g u a l d a d d e<br />
constantes…La única solución era oportunidades, con la única finalidad<br />
sentarme en una silla de ruedas. Y así de dar lo mejor que tienen a los demás,<br />
fue… Reconozco que, el día que cogí palpando y dejando patente en mí el<br />
la silla, una parte de mi sintió un gran gran potencial que tiene el ser<br />
alivio. humano.<br />
Con el paso del tiempo, me he ido Doy gracias a mi debilidad porque me<br />
dando cuenta que saber renunciar y hace querer ser fortaleza. Doy gracias<br />
no poner resistencia a la degeneración a mi ira porque me hace querer ser<br />
de mi enfermedad ha facilitado las amor. Doy gracias a mi ignorancia<br />
cosas. Al aceptar mis limitaciones, la porque me hace querer ser sabiduría.<br />
vida ha sido más llevadera para mí y Doy gracias al ruido porque me hace<br />
para los que me rodean. buscar y querer estar llena de silencio. Gracias a lo más<br />
Creo que, en muchas ocasiones, las personas no son bajo soy consciente de lo más alto. Gracias a lo más feo<br />
conscientes del daño que se puede hacer a los niños y soy consciente de lo más bello. Gracias a la noche<br />
niñas discapacitados cuando se les margina o se les disfruto más intensamente del día. Gracias al día<br />
excluye de la sociedad. Al sumar la discriminación a la disfruto más intensamente de la noche. Necesito de<br />
inocencia y vulnerabilidad, propias de los niños, se todo y de todos para desarrollar mi crecimiento<br />
ocasiona una baja autoestima. Y esto les hace mucho personal, intentando quedarme en cada experiencia con<br />
más difícil poder adaptarse a la sociedad. lo que más se unifica con mi esencia.<br />
Estoy cansada de esta lucha donde lo único que intento Sé que mi incapacidad es mi compañera de viaje y mi<br />
es buscar la aprobación de los demás sin contar con la mejor maestra; aún así, reconozco que hay días que<br />
mía propia. Quiero aceptarme y respetarme con mis deseo, con todas mis fuerzas, librarme de ella. Espero<br />
limitaciones y capacidades. Quiero vivir en paz. Estar que algún día me lo sepa perdonar.<br />
tranquila. No quiero sentirme juzgada por lo que soy.<br />
Quiero vivir siendo consciente de mi existencia, Quiero terminar con una frase de William James,<br />
disfrutando al máximo del ahora sin estar atrapada en el esperando que seamos capaces de superar todas las<br />
pasado analizando y cuestionando mis acciones. barreras físicas y mentales: “ La barrera más inamovible<br />
Quiero ser libre… libre sin aferrarme a las circunstancias de la naturaleza es la que hay entre el pensamiento de<br />
de mi vida, libre con lo que soy y como soy. un hombre y el de otro”<br />
S<br />
E<br />
N<br />
S<br />
E<br />
B<br />
A<br />
R<br />
R<br />
E<br />
R<br />
E<br />
S
S<br />
O<br />
C<br />
I<br />
E<br />
T<br />
A<br />
T<br />
Carrossa 2007: L’aventura de llegir<br />
2007, mes d’abril, comencem una reunió per saber si<br />
fem o no carrossa. Bé, decidim que en farem una i que<br />
el tema serà còmics i contes. Encara el títol està per<br />
decidir, tot vindrà.<br />
Arriba l’estiu, al juny ens posem amb el croquis del que<br />
volem fer i amb quins materials. Al principi tot és una<br />
mica caòtic, perquè no ho tenim gaire clar. Amb els dies<br />
que van passant comencem a afinar i veiem que per a<br />
poder participar-hi, tots hem de fer una mica de<br />
manualitats: paper “maché”!<br />
Tothom està entusiasmat de participar en la festa, ens<br />
ho prenem molt seriosament i volem que tot sigui<br />
perfecte. Cadascú s’exigeix a si mateix i no es<br />
permeten equivocacions. -Ep nois! cal ser més tolerant,<br />
no ser tan estricte i no escridassar els companys. Tot<br />
torna a la calma.<br />
Quines estructures més lletges de paper estem fent! -<br />
diuen uns quants. La veritat és que sense pintar fa una<br />
sensació ben estranya i poc definida. Poc a poc i amb la<br />
primera mà de pintura es veuen els primers efectes. I<br />
realment semblen un còmic tancat i uns llibres d’allò<br />
més clàssic. Sembla mentida que amb una mica de<br />
paper, cartró i cola es puguin fer aquestes coses.<br />
Les segones capes de pintura i els dibuixos ben fets<br />
compleixen perfectament els objectius. Quina cosa<br />
Pilar Moriche<br />
més maca ! Sembla de veritat i són tangibles. La idea es<br />
fa realitat.<br />
Una setmana, auxili! El remolc, les fustes, l’entramat,<br />
quina feina ens espera!, desprès de 2 mesos de “currar”<br />
tant. Tothom treballa de valent i som un equip. Pugem<br />
les coses al camió de l’Óscar i cap a l’institut a muntar.<br />
És divendres al matí i al darrer moment ens<br />
assabentem que necessitem uns suports de metall en<br />
comptes dels de fusta que són els que ja teníem<br />
muntats. Corre! Busca ajuda i quina sort que hi ha gent<br />
solidària i ens ajuda. Gràcies Manel. Aquesta tarda<br />
tindrem els suports llestos.<br />
Per fi els últims retocs i el muntatge general. Oh, no! Ha<br />
marxat el llum! i necessitem reforços de l’Alfons, un<br />
altra persona altruista que ve a donar-nos un cop de<br />
mà.<br />
Un cop solucionat el tema del llum, ens queda el més<br />
difícil: moure el súper còmic gegant , pensem “potser<br />
hauríem d’haver-lo fet en petit”.<br />
Bé, l’equip de so ja està en ple rendiment, els llums són<br />
d’allò més acollidor i tot està al seu lloc. Guardem la<br />
carrossa a les naus i llesta per demà.<br />
Diumenge, dia X. Tots a matinar per estar ben<br />
maquillats, pentinats i mudats amb la roba adequada de<br />
cada personatge. La festa està al seu punt àlgid amb la<br />
resta de carrosses i fa un munt de goig! Quina pena que<br />
s’hagi de cremar tot! La màgia de la Festa de l’Estany<br />
ha tornat a envair els nostres cors i una any més ha<br />
estat un èxit. Gràcies per la vostra paciència a tots els<br />
voluntaris.
Germà Cel, Germana Àliga<br />
El missatge del Cabdill Seatlle<br />
Aquestes són les paraules que el Cap Seattle, cabdill indi d’Amèrica,va adreçar als<br />
representats dels Estats Units que volien comprar les terres del seu poble esgotat i<br />
vençut per la guerra amb els colons blancs:<br />
Com podeu comprar el cel?, començà Seattle. Com podeu posseir la pluja i el vent?<br />
La meva mare em digué que cada part d’aquesta terra és sagrada per al nostre<br />
poble.<br />
Cada fulla de pi. Cada platja sorrenca. Cada boira en els boscos obscurs.<br />
Cada prat i cada insecte brunzent. Tots són sagrats en la memòria dels nostre<br />
poble.<br />
El meu pare em digué: Conec la saba que puja pels arbres com la sang que corre<br />
per les meves venes. Som part de la terra i ella és part de nosaltres. Les flors<br />
perfumades són les nostres germanes. L’ós, el cérvol, la gran àliga... ells són els<br />
nostres germans.<br />
El cims rocallosos, les prades, els cavalls, tots pertanyen a la mateixa família.<br />
La veu dels meus avantpassats em digué: L’aigua lluent que corre per torrents i rius<br />
no és tan sols aigua, sinó la sang de l’avi del teu avi. Cada reflex espectral en les<br />
aigües clares dels llacs ens parla de records de la vida del nostre poble.<br />
La remor de l’aigua és la veu de l’àvia de la teva besàvia. Els rius són els nostres<br />
germans. Ens apaguen la set. Transporten les nostres canoes i alimenten els nostres<br />
fills. Heu de tractar els rius amb la bondat que tractaríeu un germà.<br />
La veu del meu avi em digué: L’aire és preciós. Comparteix el seu esperit amb tota<br />
la vida que ell sosté. El vent que em donà el meu primer alè també va rebre el meu<br />
darrer sospir.<br />
Heu de deixar tranquils la terra i l’aire per tal que puguin continuar essent sagrats i<br />
l’home pugui gaudir del vent perfumat per les flors de la prada.<br />
Quan el darrer home roig i la darrera dona roja hagin desaparegut juntament<br />
amb la seva naturalesa salvatge i el seu record no sigui més que l’ombra d’un núvol<br />
que travessa la plana, seran aquí encara les platges i els boscos? En quedarà res<br />
de l’esperit del meu poble?<br />
Els meus avantpassats em digueren: Això és el que sabem: la terra no ens pertany.<br />
Nosaltres pertanyem a la terra.<br />
Això és el que sabem: totes les coses estan relacionades com la sang que ens uneix.<br />
Nosaltres no hem teixit la xarxa de la vida, en som tan sols un fil. Tot allò que fem a<br />
aquesta xarxa, ens ho fem a nosaltres mateixos.<br />
Estimem aquesta terra com un nadó estima el batec del cor de la seva mare. Si us<br />
venem la nostra terra, tingueu-ne cura com nosaltres n’hem tingut. Guardeu a la<br />
memòria el record de la terra tal com era quan la rebéreu. Conserveu la terra i<br />
l’aire i els rius per als fills del vostres fills i estimeu-la com nosaltres l’hem estimat.<br />
Font: Germà Cel, Germana Àliga, Olañeta Editor. Il.lustració: Eva Sánchez<br />
7
S<br />
A<br />
L<br />
U<br />
T<br />
La violència contra les dones<br />
Lídia Nosàs<br />
“...era a l’inici dels 70... ell era una persona súper Senyor perquè em donés una feina, perquè em pogués<br />
agradable, detallista, la meva mare també n’estava espavilar...Em va tornar a buscar i jo, és ben bé<br />
molt...després de casar-nos va començar amb les aquelles idees d’abans, vaig pensar que tindríem un fill,<br />
rareses i als vuit mesos de casats em va pegar per que seria la solució i potser després ja marxaria...el<br />
primera vegada: venia a visitar-nos un amic seu i va que passa és que te’ls estimes, et demanen perdó i<br />
creure que m’havia arreglat massa, vaig pensar que un ploren, et juren que canviaran i tu t’ho creus... sempre<br />
altre dia seria més discreta, que vigilaria més...a partir tenia problemes de salut, quan no era una cosa n’era<br />
de llavors sempre hi havia “jaleos” per coses que no una altra... Quan va néixer la nena em vaig posar més<br />
tenien importància. Jo primer m’ho amagava, veia que malalta. Llavors va ser el pitjor: vaig pensar què faig?<br />
les meves amigues eren felices amb les parelles i em ara qui se’n va amb una nena i amb poca salut?... A<br />
feia vergonya i pensava que dirien que era culpa partir de llavors va ser horrorós, amb la criatura encara<br />
meva... jo sempre procurava calmar-lo, ell em deia que em sentia més desprotegida,... no el denunciava<br />
era culpa meva que s’enfadés, que era gandula i perquè la Guàrdia Civil em va dir que si no portava sang<br />
malcarada i em posava en ridícul davant dels altres... era com si no passés res, al jutjat també em van<br />
Vàrem marxar perquè la feina no li rutllava, i vaig pensar aconsellar retirar la denuncia ... El vaig portar a dos<br />
psiquiatres i li van donar medicació... El pitjor de tot era<br />
quan deia a la nena “ho veus, la mama em provoca”, si<br />
ella es posava al davant era pitjor...hi havia moments<br />
que tot m’era igual, tenia por i només esperava que em<br />
pelés...Un dia em vaig sincerar amb una coneguda i em<br />
va dir que una organització em podria donar una feina<br />
que em permetria viure. Va ser llavors quan vaig decidir<br />
que s’havia acabat. Li vaig dir que si hi tornava el<br />
deixaria... em perseguia amb el cotxe, em feia jurar que<br />
no el deixaria, m’amenaçava, em deia que em prendria<br />
la nena...jo cada vegada li plantava més cara... Hi va<br />
tornar i vaig marxar per sempre perquè sabia que amb<br />
una feina podria tirar endavant...Vaig posar terra pel<br />
mig i vaig començar de zero. Vaig marxar d’un dia per<br />
l’altre i li vaig deixar tot…Tenia una feina i ho podia fer<br />
perquè ja no depenia d’ell…Durant un temps em venia<br />
a buscar i em deia “cada cop estàs més jove”, i tant! -<br />
deia jo, havia tornat a néixer... He tingut sort perquè sé<br />
que a altres dones no les deixen tranquil·les. Jo he<br />
pogut refer la meva vida i he estat molt feliç, em vaig<br />
casar amb una persona meravellosa i he tornat a ser<br />
mare. Han passat quasi 20 anys i encara tinc malsons,<br />
no puc veure pel·lícules que maltractin les dones.<br />
M’agradaria poder ajudar altres dones... els diria que<br />
no aguantin...que mai creguin que són elles les<br />
culpables: que passi el que passi ningú té dret a<br />
Il.lustracions: Christine Domenge<br />
agredir-te.”<br />
que amb un canvi aniríem millor, vam muntar una<br />
empresa en un altre poble que va funcionar, ell estava<br />
més bé però això no privava que em seguís<br />
maltractant... Quan estava de “bones” jo ja li feia<br />
entendre les coses, em demanava perdó i em jurava<br />
que mai més ho tornaria a fer, però quan estava de<br />
males hi tornava, sempre em culpava... La gent, la<br />
família ho sabia perquè s’acaba sabent tot, però quan li<br />
deien era pitjor, perquè arribava enfadat a casa i hi<br />
tornàvem a ser... em sentia molt sola i no sabia per on<br />
tirar...Alguns em deien que havia d’aguantar més, que<br />
tenia massa caràcter, que per què no me n’havia anat<br />
abans, fins i tot un capellà em va dir que això era el que<br />
Déu em tenia predestinat, un altre em va dir que resés<br />
perquè les coses canviessin, jo pregava a Nostre<br />
La violència de gènere és una realitat crua i ineludible.<br />
És un fet universal i quotidià que afecta tots els estrats<br />
socials i culturals (Nacions Unides, 1995). Des dels<br />
anys 80 es reconeix com el crim encobert més freqüent<br />
en el món, però no és fins al segon mil·lenni que<br />
assumeix una dimensió pública.<br />
Les dades diuen que a Europa una de cada cinc dones<br />
patirà una situació de violència de gènere al llarg de la<br />
seva vida. A España s’estima que només es denuncia<br />
un 10 % de les situacions de violència domèstica,<br />
malgrat que s’observa augment del nombre de<br />
denúncies.<br />
A la nostra comarca, les demandes de suport<br />
psicològic per part de les Treballadores Socials, dels
metges de capçalera i dels psiquiatres per situacions de per això?<br />
maltractament en la parella són freqüents; hi dediquem Conèixer el procés que viu una dona en aquesta<br />
una part important de la nostra activitat assistencial. situació potser ens ajuda a tenir més respostes.<br />
Atenem dones que quan demanen ajuda ja fa molt de L’inici de la violència en la parella té un començament<br />
temps que estan patint una situació de violència que molt subtil Els primers episodis d’abús sovint es<br />
sovint no exposen de forma directa. Acudeixen perquè confonen amb mostres de passió amorosa basades en<br />
tenen ansietat, símptomes d’estrès posttraumàtic, la idea romàntica de l’amor.<br />
perquè tenen símptomes físics difusos, perquè se’ls ha La majoria de relacions agressives comporten episodis<br />
diagnosticat una depressió. També perquè alguna violents, intercalats amb episodis de calma en els quals<br />
amiga o familiar els insisteix molt i més<br />
excepcionalment per motius judicials.<br />
Definim violència de gènere com a tot acte, omissió,<br />
conducta dominant o amenaça que tingui o pugui tenir<br />
com a resultat el dany físic, sexual o psicològic a la<br />
dona.<br />
És una expressió de la relació de desigualtat entre<br />
homes i dones, fet que situa les dones en el lloc més<br />
vulnerable. És la punta d’un iceberg d’un fenomen<br />
ampli i complex que de forma més conscient o<br />
inconscient incorporem a les nostres creences i<br />
actituds fins a uns límits insospitables.<br />
És un tipus de violència que implica la voluntat de tenir<br />
el poder en la relació, i és en el marc de les relacions<br />
afectives i de la vida quotidiana on està més present.<br />
Les formes més usuals en què es manifesta aquest<br />
abús són:<br />
Violència Emocional: desvaloritzacions, humiliacions,<br />
amenaces, insults, desautoritzar, control econòmic i<br />
destrucció del patrimoni, amenaces d’autolisi, expulsió<br />
o retenció al domicili, culpabilització, mentir, abandó o<br />
absència en situació de malaltia.<br />
Violència Sexual: obligar a mantenir qualsevol<br />
contacte sexual no desitjat, vexacions, assetjaments,<br />
violacions.<br />
L’aïllament social com a forma de control: prohibició de<br />
sortir, treballar o relacionar-se amb altres persones,<br />
inclosa la pròpia família, control d’activitats, horaris,<br />
relacions. Sovint implica un boicot subtil justificat per<br />
una gelosia infundada.<br />
Violència física: implica qualsevol tipus d’agressió física<br />
qualsevol detonant desencadena violència. Es<br />
com empentes, bufetades, agressió amb armes o<br />
consolida una relació asimètrica i complementària de<br />
objectes, no respectar el descans nocturn. És el tipus<br />
poder/submissió. Les mostres de penediment en les<br />
d’abús més evident i extrem que els mitjans de<br />
fases de reconciliació generen sentiments de culpa i<br />
comunicació tendeixen a mostrar, fet que socialment<br />
responsabilitat en la dona, així com expectatives de<br />
contribueix a subestimar la forma de violència més<br />
canvi. Amb el temps, però, augmenta la intensitat de la<br />
freqüent i crònica: la violència psíquica. Acompanya<br />
violència.<br />
qualsevol tipus d’abús, es presenta en el quotidià i<br />
Progressivament la realitat s’imposa. La dona es sent<br />
passa desapercebuda malgrat les greus<br />
desprotegida i decebuda. Intenta esforçar-se i resoldre<br />
conseqüències que suposa. Aquest fet fa que sigui<br />
millor els problemes quotidians per evitar la violència.<br />
difícil de demostrar, fet que augmenta la indefensió<br />
Evita parlar del problema per “no trair a l’altre”, perquè<br />
legal i moral de qui la pateix.<br />
no afecti els fills. Hi ha un aïllament progressiu de<br />
l’entorn, les amistats, la família, els veïns, sovint per<br />
L’única persona responsable de la<br />
temor a la reacció de la parella, pels sentiments de<br />
violència és qui l’exerceix, la violència no culpa i de vergonya. Això augmenta el poder i el control<br />
de l‘agressor. Apareixen símptomes d’estrès<br />
té justificació.<br />
posttraumàtic, sentiments intensos d’indefensió,<br />
somatitzacions com a resposta a la por i la imprevisió<br />
La majoria de nosaltres ens preguntem: ¿com pot ser dels episodis de violència, a la impotència i a la manca<br />
que una dona aguanti una mitjana de deu anys al de control sobre la pròpia vida.<br />
costat d’un home que és un maltractador? Per què no<br />
S’inicia una primera recerca d’ajuda, sovint centrada<br />
el deixa des d’un inici? Què no és evident que pot tenir<br />
en la parella, “és ell que no està bé, que beu massa, que<br />
una vida millor? Com és que permet que els fills passin<br />
S<br />
A<br />
L<br />
U<br />
T
S<br />
A<br />
L<br />
U<br />
T<br />
té una depressió”. És una forma de negar la realitat i<br />
justificar la violència. Trenca el silenci, però no sempre<br />
rep allò que necessita, fet que pot generar sentiments<br />
de soledat i més tendència a amagar la situació.<br />
Poc a poc va assumint que l’altre no canviarà per més<br />
amor i esforç que hi posi. Aquest reconeixement de<br />
l’abús és emocionalment molt dolorós perquè Per a saber-ne més:<br />
les expectatives de canvi. És un procés de revisió dels<br />
propis valors per a poder veure la relació amb uns altre<br />
ulls: sense lloc per l’estima i el respecte i basada en el<br />
poder. Aquest procés és necessari per a poder<br />
responsabilitzar-se de la pròpia vida.<br />
Comença a creure en la possibilitat de tenir el control<br />
del propi destí, en què també hi ha opcions per ella i<br />
inicia un projecte de vida propi.<br />
Les persones que han pogut sortir d’un situació de<br />
violència creuen que el més important és buscar ajuda:<br />
buscar algú de confiança (familiar, amic, company) i<br />
parlar del que es sent obertament, buscar suport<br />
professional (treballadora social, psicòleg, metge,<br />
advocat), contactar amb altres dones maltractades.<br />
Les ajudarà a tenir forces per allunyar-se de l’agressor,<br />
però cal fer aquest pas en el moment que una mateixa<br />
decideix que ja està preparada, sabent que estarà<br />
protegida. És important denunciar amb suport<br />
professional al darrere, mai sola, cal estar recolzada i<br />
acompanyada per persones que siguin conscients de la<br />
realitat que vius.<br />
La justícia no dóna solucions fàcils i sovint genera<br />
indefensió quan hi ha fills pel mig, a més, pot ser un<br />
mitjà utilitzat per l’agressor per a continuar amb l’abús,<br />
però cap d’aquest obstacles justifica seguir amb el<br />
maltractament, la humiliació i la por. Sortir de la situació<br />
vol dir recuperar la tranquil·litat, l’autoestima i la<br />
llibertat.<br />
comporta intensos sentiments de pèrdua. Ha de ¡Deja de controlarme! Richard J.Stenack.<br />
superar l’ansietat i la tristesa per tal de deixar les Editorial Descleé de Brower.<br />
conviccions que la sostenen i forjar una nova identitat, Línia d’atenció a les dones en situació de violència,<br />
és el moment de reconèixer que no es poden fer tel: 900900120<br />
càrrec de les mancances de l’altre i que cal abandonar www.donesenxarxa.cat<br />
GRUP GENT GRAN DE LA FUNDACIÓ <strong>ADIS</strong><br />
TALLERS ADREÇATS A FAMILIARS DE MALALTS D’ALZHEIMER I ALTRES<br />
DEMÈNCIES:<br />
TALLER PSICOSOCIAL<br />
TALLER DE NUTRICIÓ<br />
TALLER DE MANIPULACIÓ DE MALALTS<br />
I va arribar el dia en què el risc que representava<br />
romandre tancada en el capoll era més dolorós<br />
que el risc de florir.<br />
Anaïs Nin<br />
ES REALITZARAN DURANT ELS MESOS D’OCTUBRE, NOVEMBRE I DESEMBRE 2007<br />
INFORMACIÓ I INSCRIPCIONS: FUNDACIÓ <strong>ADIS</strong> TELF 972 88 01 06
ouvre des panoramas inoubliables sur la Cerdagne,<br />
nous rencontrons des forêts parsemées de lupins, de<br />
genêts et de mille autres fleurs, de petits lacs, des<br />
constructions pastorales, la croix qui rappelle les<br />
colonies de vacances catholiques d’Egat des années<br />
50.<br />
Un repas au niveau de l’ermitage, la découverte des<br />
installations sportives du lycée de Font-Romeu,<br />
C’est devenu une excellente habitude le premier l’émotion devant le retable de Josep Sunyer à<br />
dimanche de juillet. Nous nous retrouvons une centaine l’Ermitage, précédent la descente vers l’église<br />
de marcheurs, de curieux de notre patrimoine, d’amis d’Odeillo. Nous nous dépêchons, car l’office va<br />
bien décidés à cohabiter toute une journée dans notre commencer, d’y admirer les retables des XVIe, XVIIIe et<br />
magnifique environnement cerdan. Il y avait des XIXe siècles, tous plus intéressants les uns que les<br />
Catalans des deux côtés de la ratlla, la fondation <strong>ADIS</strong>, autres.<br />
le Grup Excursionista de Cerdanya et tous ceux qui Après avoir étudié la technique de l’impressionnant four<br />
venaient de plus loin, tous âges, toutes origines solaire d’Odeillo, un car nous reconduit à Targasonne<br />
confondus. C’est ça notre richesse, la convivialité au où se retrouvent les divers participants de toutes les<br />
sein de notre culture catalane. randonnées. Le maire de Targasonne et le Conseiller<br />
Nous sommes partis de Targasonne en commençant Général nous disent leur satisfaction devant la réussite<br />
par l’église consacrée à sant Sadurní, cet évêque de la journée, joie que nous partageons tous<br />
toulousain martyrisé par un taureau. Sa réputation de amplement. Un grand merci au maire, qui nous a si bien<br />
saint guérisseur s’explique par un calembour sur son régalés du déjeuner du matin au pantagruélique repas<br />
nom latin de Saturninus et son nom populaire d’Atorne du soir, pour la qualité de son accueil, la beauté de son<br />
ou d’Atournis. Il était censé guérir les gens sujets au village et le confort de sa piscine qu’il nous a ouverte<br />
vertige et les moutons atteints de la maladie appelée gracieusement. Per molts anys!<br />
Tournis. Il ne reste guère de l’église romane élargie au<br />
XVIIIe siècle que la fenêtre non décorée du mur ouest.<br />
Le clocher-tour date de cet agrandissement. Nous nous<br />
attardons un moment devant le retable néoclassique du<br />
maître-Autel .Et un peu plus longtemps devant le<br />
retable du XVIe siècle de saint Saturnin.<br />
Dès lors, nous ne sommes pas là pour nous reposer et<br />
attaquons la montée sur un dénivelé de l’ordre de 400<br />
mètres. Au fur et à mesure de l’ascension qui nous<br />
Faîtes de la randonnée<br />
Jean Louis Blanchon<br />
Ma première randonnée<br />
C’était la première fois que je faisais une randonnée en<br />
montagne. Je ne savais pas comment ça se passait. J’ai<br />
découvert la joëlette en arrivant. C’est un siège avec une<br />
seule grosse roue (comme une roue de VTT ). Mes<br />
cousins m’ont prise en charge. Un devant qui tirait grâce<br />
à une sangle et l’autre derrière qui dirigeait et freinait.<br />
Mes cousins peinaient et moi je riais de bon cœur (ce qui<br />
me faisait le plus rire c’est tatie qui était à la traîne).<br />
L’après-midi, on était en forêt et comme mes cousins<br />
étaient trop fatigués, d’autres randonneurs m’ont prise en<br />
charge. Eux, ils allaient trop vite !!! Je me cramponnais à<br />
mon siège (j’en avais mal au pouce). J’avais un rire<br />
nerveux, et en plus je ne pouvais pas communiquer car<br />
ils parlaient espagnol et pas moi.<br />
C’était une super journée. J’ai aussi fait des<br />
connaissances.<br />
Je suis prête à recommencer l’année prochaine.<br />
Armelle (14ans)<br />
L<br />
A<br />
T<br />
E<br />
R<br />
R<br />
A
E<br />
S<br />
P<br />
A<br />
I<br />
S<br />
P<br />
E<br />
R<br />
V<br />
I<br />
U<br />
R<br />
E<br />
Crònica d’una festa amb màgia<br />
Jordi Segarra<br />
Aquest diumenge ens hem llevat d’hora. Avui és 12 tindran els globus que atrauen tant els nens?<br />
d’agost i és el dia que hem triat per fer la Festa del 5è Segurament tenen una màgia que els nens veuen i els<br />
aniversari de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong>. Sí, sí, ja fa cinc anys adults ja no podem veure.<br />
que un grup de persones de Cerdanya, contravenint el Les samarretes les venem a 10 €. I per què són de color<br />
seny dels que deien que qualsevol iniciativa de caire taronja ?- pregunta algú. El taronja és el color de la<br />
social està condemnada al fracàs a la nostra comarca , solidaritat - respon algú altre. Els clauers a 2 €, de fang<br />
van posar rauxa en la seva vida apostant per crear un cuit i envernissats, els han fet els voluntaris amb el<br />
espai de participació social on les persones amb suport inestimable del Miquel del Taller Municipal<br />
qualsevol discapacitat poguessin fer i compartir en el d’Arts. També tenim números per una rifa. Sortegem un<br />
seu temps lliure. sopar per a dues persones en un restaurant de Llívia i<br />
altres premis.<br />
Una parada al mercat és una bona ocasió d’apropar-te<br />
a la gent, de saber què pensen de tu. Què fa <strong>ADIS</strong>? -<br />
ens pregunta una persona que no ens coneix.<br />
Treballem per la integració social de les persones amb<br />
discapacitat. Rebem molt bona crítica per la revista<br />
<strong>COLORS</strong> i especialment per la portada del darrer<br />
número: un somriure i per un article que ha tingut molt<br />
de ressò: La verdadera limitación.<br />
Algunes persones que sempre han volgut col·laborar<br />
amb nosaltres i no havien trobat el moment decideixen<br />
aquest diumenge d’agost fer-se socis-col.laboradors<br />
de la <strong>Fundació</strong>. Ho rebem amb alegria. Som com una<br />
ONG: si no tinguéssim socis no podríem existir. Altres<br />
persones fan aportacions o donacions en nom personal<br />
o de la seva empresa. És veritat que també hi ha altres<br />
persones que passen pel davant com si no hi fóssim,<br />
potser pensant: aquests em volen aixecar la camisa.<br />
Parlo amb un conegut i l’animo a fer-se soci. Quan<br />
costa? - em pregunta. Hi ha persones que col·laboren<br />
amb 10 € al mes, altres amb 5, altres amb 20, li responc.<br />
No mostra gaire entusiasme. Li explico que les<br />
aportacions a la <strong>Fundació</strong> desgraven la renda i em diu<br />
que s’ho pensarà.<br />
A quarts de nou ja som al Mercat de Puigcerdà per Cap a mig matí hi ha canvi de torn de voluntaris, en<br />
muntar la parada en l’espai que molt amablement ens marxem alguns i en vénen d’altres, n’hi ha uns quants<br />
ha cedit l’Ajuntament de la Vila. Tot i que no som gaire que seguim, i més després que un establiment, habitual<br />
destres com a firaires, l’entusiasme és gran i en un tres i<br />
no res hem deixat les taules muntades. Ens queda una<br />
parada que fa patxoca: la revista <strong>COLORS</strong>, samarretes<br />
i clauers amb el logo d’<strong>ADIS</strong>, tríptics explicatius del que<br />
és la <strong>Fundació</strong> i globus fets per a l’ocasió. Havíem<br />
previst inflar-los amb un compressor, però fa soroll i de<br />
seguida veiem que no hi haurà més remei que inflar-los<br />
a pit. Com que som una bona colla de voluntaris, en<br />
poca estona tenim preparat un bon grapat de globus<br />
que pengem en un gran para-sol que hem portat per<br />
tenir una mica d’ombra. Sembla que el matí serà calent.<br />
A quarts de deu comença a animar-se el mercat, vénen<br />
primer els francesos i els qui els agrada matinar. La<br />
canalla s’apropa a recollir els globus que oferim. Què
col·laborador de la <strong>Fundació</strong>, ens porta unes safates<br />
amb secallona i fuet per matar una mica el cuc. A<br />
aquesta hora també arriben la Núria, la Tere, l’Antonio i<br />
el Manolo, que s’encarreguen de repartir el nou tríptic<br />
que hem elaborat sobre les barreres culturals i El sol s’ha amagat i els núvols cada cop són més<br />
arquitectòniques: Posa’t al meu lloc. Volem foscos. El pronòstic del temps ja deia que per la tarda al<br />
conscienciar la població en general i molt especialment Pirineu hi hauria tempestes. Si, però el Pirineu és tan<br />
els automobilistes de la necessitat de respectar les gran! A aquesta hora al Parc hi ha poca gent.<br />
voreres, els passos de vianants, i també les rampes i L’Ajuntament ens ha preparat una tarima i cadires, i el<br />
zones d’aparcament per a persones discapacitades. Jordi B. posa en marxa l’equip de so. Sota un cel<br />
Ells quatre tenen mobilitat reduïda i juntament amb amenaçador comença la gimcana. Són proves<br />
altres voluntaris van a repartir pels carrers del centre de pensades per persones amb mobilitat reduïda.<br />
la Vila. Al cap d’una estona tornen. Què tal Asseguts en una cadira de rodes, cal conduir-la per un<br />
l’experiència? La majoria de gent ho accepta bé, circuit o ser capaços de transportar un ou sobre una<br />
d’altres no l’agafen perquè creuen que els demanaràs cullera agafada amb les dents. També experimentem la<br />
alguna cosa a canvi. sensació de viatjar en una joelette, una cadira adaptada<br />
Durant tot el matí hem estat repartint el programa de la per anar per la muntanya.<br />
Festa que farem a la tarda al Parc Shierbeck: gimcana, Ha anat arribant més gent i la Gemma i la Marta<br />
titelles, danses i ball i altres coses. És una festa infantil? comencen, tot seguit, l’espectacle de titelles sota<br />
– em pregunten. Penso, alguna cosa d’infantil tindrà, si l’atenta mirada de petits i grans. Alguns han obert els<br />
no no seria festa. paraigües, comencen a caure gotes. Ningú no marxa.<br />
Cap a 2/4 de dues baixa l’afluència de gent com si, de El director de l’Alfons I ens ha cedit, molt<br />
cop, haguessin tancat les portes del mercat. generosament, l’espai de l’escola per continuar la festa.<br />
Comencem a desmuntar, encara arriba algú a demanar Just quan acaba la representació de titelles, donem la<br />
la revista. L’hem acabada. A la tarda, al Parc, a partir de consigna: tots cap a l’escola! Hem arribat just a temps,<br />
les cinc hi tornarem a ser. Ara marxem a dinar. ara sí que plou, i de valent! L’organització ha funcionat<br />
de meravella, en un quart d’hora més de cent persones<br />
ens trobem al gimnàs de l’escola, coberts i asseguts<br />
esperant que continuï la festa. Els únics que no podran<br />
venir són els gegants.<br />
E<br />
S<br />
P<br />
A<br />
I<br />
S<br />
P<br />
E<br />
R<br />
V<br />
I<br />
U<br />
R<br />
E
E<br />
S<br />
P<br />
A<br />
I<br />
S<br />
P<br />
E<br />
R<br />
V<br />
I<br />
U<br />
R<br />
E<br />
És l’hora de les danses tradicionals. El Josep Lizandra,<br />
amb el seu acordió diatònic, comença a explicar la<br />
dansa que ballarem. Primer tímidament, però després<br />
la gent es va engrescant i poc a poc formem una gran<br />
rotllana i tots a ballar. Aquest Josep té una màgia<br />
especial, és capaç de fer senzill el que en un principi<br />
semblava complicat, anomena les persones pel seu<br />
nom en les danses, i convida a tothom a participar.<br />
Entre els assistents hi ha moltes famílies d’estiuejants.<br />
Una mare amb la seva filla amb discapacitat s’alegra<br />
que a Cerdanya hi hagi una entitat com <strong>ADIS</strong>, ens diu<br />
que a Barcelona tenen un centre especial de treball,<br />
però no un fundació que treballi en l’àmbit del lleure.<br />
Fem una parada en el ball per prendre xocolata amb<br />
coca. I fem el lliurament dels premis de la gimcana i la<br />
rifa. Han vingut diversos regidors de l’Ajuntament de<br />
Puigcerdà que han participat, i s’han implicat<br />
personalment en la festa.<br />
Seguim amb el ball, ara és el torn de Mossèn Uriel. Ell<br />
ha estat animant el taller de salsa de la <strong>Fundació</strong> durant<br />
aquests darrers mesos i tant els qui han fet el taller com<br />
els qui no, ballem els ritmes calents d’Amèrica llatina:<br />
cumbia, txa-txa-txà i altres.<br />
Són gairebé les 9 del vespre, comencem a recollir i les<br />
emocions del dia se’m creuen amb les reflexions....<br />
És maco veure gent de totes les edats: nens, joves i<br />
grans, i de tota condició compartint amb una gran<br />
alegria aquest moment. Davant els infants i les<br />
persones que mostren la seva vulnerabilitat ens sentim<br />
oberts, no jutjats, lliures; perdem una part de la nostra<br />
cuirassa, de la nostra tibantor; ens sentim units als<br />
altres més enllà de les formes externes i les limitacions.<br />
Hi ha una energia que fa que et sentis bé. Perquè això<br />
sigui possible cal creure, encara que només sigui una<br />
mica en la màgia, que els somnis són realitzables, que<br />
el món es pot canviar, que puc descobrir coses noves<br />
que mai havia imaginat. Com va dir algú: “els límits<br />
entre el possible i l’impossible els estableixes tu<br />
mateix”.<br />
AUDIOVISUAL:<br />
IMATGES D'UN VIATGE A NICARAGUA<br />
AMB L'ONG AMYCOS DE BURGOS<br />
Els nens del Mitch /La Chureca: 24 hores a l'infern<br />
a càrrec d' Arnau Barangé<br />
Dijous, 11 d'octubre de 2007<br />
A les 21 h - El Local de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong><br />
Coronel Molera, 9 PUIGCERDÀ
Què pots fer-hi tu?<br />
1. Quan aparquis amb el cotxe respecta:<br />
• Passos de vianants<br />
• Voreres<br />
• Aparcaments per a persones amb discapacitat<br />
• Rampes<br />
2. Contribueix a trencar barreres socials que impedeixen<br />
la integració de les persones amb discapacitat<br />
- BARRERES<br />
+ INTEGRACIÓ<br />
L'Ajuntament de Puigcerdà contribueix<br />
a eliminar les barreres arquitectòniques<br />
i a afavorir la mobilitat de les persones<br />
amb discapacitat i amb mobilitat reduïda.<br />
Fem entre tots una Vila més habitable!<br />
Posa’t al meu lloc<br />
Tere i Nuria Contreras<br />
La <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong> en col·laboració amb l'Ajuntament de discriminen una part important de la societat. Amb la<br />
Puigcerdà ha elaborat un fulletó en forma de tríptic que difusió d'aquest tríptic, volem contribuir a sensibilitzar<br />
porta per títol: Posa't al meu lloc. L'objectiu és que els les persones i molt especialment els automobilistes per<br />
ciutadans i ciutadanes prenguin consciència de com les aconseguir, entre tots, que les nostres ciutats, viles i<br />
barreres culturals, socials i arquitectòniques pobles siguin espais més humans i més habitables.<br />
Què són les barreres?<br />
Barreres arquitectòniques: Són tots aquells obstacles que limiten<br />
la llibertat de moviment de les persones amb algun tipus de<br />
discapacitat física.<br />
Barreres de comunicació: Són els impediments que dificulten<br />
l’accés a la comunicació a les persones amb discapacitat<br />
sensorial.<br />
Barreres socials: Són les barreres mentals creades per la pròpia<br />
societat, les quals impedeixen al col·lectiu de persones amb<br />
discapacitat integrar-s’hi i formar-ne part.<br />
Per què és important eliminar-les?<br />
Perquè les barreres ens impedeixen avançar en la integració<br />
social, ens limiten la nostra capacitat de desplaçar-nos o de<br />
relacionar-nos; la seva eliminació és una necessitat per a la<br />
majoria de la població:<br />
• Persones amb discapacitat<br />
• Persones amb dificultats per a comunicar-se<br />
• Persones amb mobilitat reduïda temporal a causa<br />
d'un accident<br />
• Gent gran<br />
• Persones que utilitzen cotxets de nadons o de la compra<br />
S<br />
O<br />
C<br />
I<br />
E<br />
T<br />
A<br />
T<br />
15
C<br />
U<br />
L<br />
T<br />
U<br />
R<br />
E<br />
S<br />
Nicaragua: l’esperança entre la brossa i la misèria<br />
“Quan estàs allà ho vius, quan estàs aquí ho<br />
comentes i és com surrealista, no t’ho creus” diu<br />
Arnau Barangé (fotògraf afincat a la Cerdanya)<br />
parlant de la seva estada de dos mesos a la zona<br />
rural de Posoltega i a l’abocador de La Chureca, a<br />
Nicaragua. De la mà de l’ONGD Amycos de Burgos,<br />
les CEB (Comunidades Eclesiales de Base) de<br />
Nicaragua i la parròquia Joan Pelegrí de Bellvitge<br />
ha volgut aportar el seu gra de sorra als projectes<br />
que aquestes entitats hi duen a terme. Dijous 11<br />
d’octubre ens ofereix un audiovisual al local d’<strong>ADIS</strong><br />
amb les seves fotos i impressions. No us deixaran<br />
indiferents. Ara, de tot plegat, us n’oferim un esbós.<br />
LA CHURECA. Malviure entre i de la brossa.<br />
Un món solidari<br />
Montserrat Gómez<br />
Proveïts de llargs pals amb ganxos, els “treballadors”<br />
de la Chureca furguen en aquestes muntanyes de<br />
deixalles per endur-se alguna resta reciclable que<br />
puguin classificar, rentar i malvendre. Al seu costat hi<br />
rivalitzen aus carronyeres, vaques, gossos, porcs,<br />
gallines, cavalls....escarbotant per endur-se quelcom a<br />
la panxa d’entre els residus que conformen el paisatge:<br />
plàstics, ferros, sang, piles, roba, excrements, vidres...<br />
La descomposició d’aquests elements produeix petites<br />
però constants explosions de gas metà que<br />
“obsequien” l’indret amb fum i boira permanents. “Vaig<br />
marxar més d’un dia amb mal de cap, la pudor és<br />
brutal...el que falta a les fotos és aquella olor!” repeteix<br />
en més d’una ocasió l’Arnau.<br />
“La pobresa a la ciutat és més<br />
extrema i bèstia”<br />
Aquest abocador municipal de Managua (Nicaragua)<br />
representa el lloc de treball de més de 1500 persones<br />
(la meitat aproximadament són nens) i l’enclau dels<br />
habitatges d’unes 300 famílies. Després d’una jornada<br />
de 10 a 12 hores diàries, els guanys acostumen a no ser<br />
superiors a l’euro...diari! Dintre del seu compromís amb la transformació de la<br />
Amb una extensió d’unes 42 hectàrees (un camp de societat, les CEB o Comunidades Eclesiales de<br />
futbol no arriba a una), s’hi aboquen (o ‘botan’ segons Base del país (grups cristians que acullen també<br />
ells) més de 1.600 tones de brossa diària. No és membres laics) aposten a La Chureca per un projecte<br />
d’estranyar que el veí Lago Xolotlán de la capital de Microcrèdits per tal que algunes famílies puguin<br />
nicaragüenca estigui contaminat, a l’igual que la gran prosperar. “Són de 100 o 200 euros a retornar però<br />
part dels infants que hi treballen, als quals se’ls ha sense interessos. Però és clar, no saps si no els estàs<br />
trobat alts nivells de plom, mercuri i DDT a la sang. incentivant que es quedin allà. Hi ha qui se n’aprofitarà<br />
negativament, però també hi ha qui ha muntat una<br />
petita botigueta i s’està traient uns diners. Aquest és<br />
l’objectiu”, diu l’Arnau.<br />
POSOLTEGA. Les noves cases: vers un canvi de<br />
mentalitat?<br />
L’any 1998, l’huracà Mitch va provocar una veritable<br />
catàstrofe al municipi de Posoltega (a la Comunidad de<br />
Betania del Departamento de León). Durant més d’una<br />
setmana la pluja no va deixar de caure i el volcà Casita<br />
es va esfondrar provocant corrents d’aigua i fang que<br />
van acabar d’assolar la zona.<br />
La situació del habitants d’aquesta zona rural avui dia
és d’extrema pobresa en tots els àmbits: sense<br />
condicions sanitàries adequades; contaminació<br />
d’aigües i terres per l’ús desmesurat de productes<br />
químics; degradació dels boscos per la tala excessiva<br />
d’arbres; educació quasi inexistent; propietat de la<br />
terra en mans dels grans terratinents; societat<br />
ancorada en un masclisme desorbitat; consideració<br />
nul·la cap als infants i pitjor encara si es tracta de<br />
nenes (maltractaments, violacions...)...<br />
“Quan arribes allà és molt complicat veure<br />
per on comences...per això estan<br />
apostant per l’educació, per canviar amb<br />
les generacions properes”<br />
El projecte que a la zona s’està desenvolupant és el de<br />
millora de les condicions d’habitabilitat i de salut de 32<br />
famílies vulnerables de l’àrea rural del municipi de<br />
Posoltega. ”S’intenta que mitjançant les cases vagin<br />
canviant la mentalitat”, ens comenta l’Arnau.<br />
“Aquí cada entitat aporta alguna cosa, la parròquia de<br />
Bellvitge ofereix els terrenys, la roba i l’escolarització<br />
de nens”; els socis locals són les CEB; la Junta de<br />
Castilla y León aporta diners; “Amycos la construcció<br />
de les cases”...<br />
Amycos és l’Organització No Governamental de<br />
Cooperació al Desenvolupament (ONGD) que està al<br />
davant del projecte i en fa el seguiment. Aquest mes<br />
d’octubre complirà dotze anys. “Aconfessional,<br />
independent i plural, té com a principal objectiu la<br />
Un món solidari<br />
promoció de la justícia. Els seus projectes de<br />
cooperació internacional es caracteritzen per ser<br />
humans, integrals, sostenibles i participatius,<br />
centrant-se més en ésser que en tenir i convertint els<br />
beneficiaris en els seus veritables protagonistes”,<br />
segons es pot llegir a la seva pàgina web<br />
(www.amycos.org).<br />
Així doncs a Posoltega, les mateixes famílies que hi<br />
viuran són les que construeixen els seus propis<br />
habitatges després de rebre un curs formatiu i el<br />
material necessari. Els àmbits en què l’ONG treballa<br />
són diversos: sanitari (cursos de salut, tractament de<br />
l a b r o s s a . . . ) , e d u c a t i u ( t a l l e r s , f o m e n t<br />
d’escolarització...), autoorganitzatiu (equipament<br />
d’una casa comunal, cursos...), d’infraestructures ...<br />
“A canvi del treball de mig any en les cases se’ls dóna<br />
aliment per tot el mes perquè han deixat la feina on<br />
estaven fins llavors, és una mica el tracte”, afegeix<br />
l’Arnau. “Col·laboren amb les cases però potser dintre<br />
d’uns anys estaran venudes perquè mai els han<br />
educat. Davant de temes de salut i d’altres, el<br />
problema més greu és el de l’educació. Els nens fan<br />
quatre hores de classe cada dia, quan acaben els<br />
donen un àpat i així se’n van a casa ja menjats. Els<br />
pares no obliguen a anar al ‘cole’. Si es lleven amb el<br />
peu dret hi van, si ho fan amb l’esquerre no hi van,<br />
ningú els obliga. Quan ve la temporada de la canya de<br />
sucre tots a recollir canya, el nen de nou anys també”.<br />
Chureca i Posoltega, dos noms associats a la més<br />
absoluta misèria.<br />
Una misèria que a través de la cambra fotogràfica de<br />
l’Arnau podrà arribar a un nombre més ampli de públic<br />
amb l’objectiu de conscienciar tothom de la crua<br />
realitat i poder recaptar fons per destinar als projectes<br />
que les ONG’s duen a terme en aquestes zones.<br />
Una misèria que, com és habitual, té en els infants el<br />
col·lectiu més malparat i vulnerable. I així es desprèn<br />
dels seus retrats. Uns retrats fets amb una naturalitat,<br />
sensibilitat i força que sedueix tot i la duresa que<br />
respiren. Tanmateix hi ha qui diu que la misèria a<br />
Nicaragua té rostre de nen, però també el té<br />
l’esperança.<br />
C<br />
U<br />
L<br />
T<br />
U<br />
R<br />
E<br />
S
C<br />
U<br />
L<br />
T<br />
U<br />
R<br />
A<br />
Freixenet, Dolors; Bayés, Pilarín.<br />
Petita història de les dones a<br />
Catalunya. Barcelona: Mediterrània,<br />
2002<br />
Un llibre infantil il·lustrat per Pilarín<br />
Bayés que d'una manera molt<br />
senzilla, però completa i entenedora<br />
fa un recorregut al llarg de la història<br />
de Catalunya i de les dones que l'han<br />
fet possible. Des de les primeres<br />
figures femenines de les pintures<br />
rupestres del Cogul fins a les<br />
escriptores actuals. La història<br />
contada des del punt de vista femení,<br />
que no deixa de ser pràcticament el<br />
50% de la població catalana<br />
El racó de la biblioteca<br />
Dones<br />
Biblioteca Comtat de Cerdanya<br />
Thadden, Wiebke von. Una filla no és un fill: breu<br />
història de les noies, de l'antiguitat als nostres<br />
dies. Barcelona: Empúries, 2001<br />
Un diàleg entre una àvia i una néta és l'excusa<br />
perfecta per fer una nova lectura de la història de la<br />
humanitat. No parla de grans esdeveniments ni de<br />
personalitats, sinó de les petites coses de la vida<br />
quotidiana que han canviat la història. L'autora,<br />
historiadora i escriptora, ens fa adonar que la idea<br />
que els homes i dones han de tenir els mateixos drets<br />
és molt recent i que el camí per assolir la igualtat ha<br />
estat llarg i penós.<br />
Woolf, Virginia. Dones i literatura: assaigs de crítica literària. Barcelona: Columna,<br />
1999<br />
Hem volgut triar Virgínia Woolf com a exponent d'escriptora perquè va ser una de les<br />
primeres dones a reivindicar “l'habitació pròpia”, un espai de la dona i per a la dona que<br />
li permetés realitzar-se en la seva individualitat i no com un apèndix del marit, del pare o<br />
dels fills. Això que ara ens sembla tan evident no ho era fa un segle, malauradament no<br />
ho és encara per a moltes dones, i aquesta idea va suposar una petita revolució en el<br />
seu temps. Woolf és força coneguda com a novel·lista, però també és important el seu<br />
paper de crítica literària. En aquest recull d'assaigs, editats per Isabel-Clara Simó, ens<br />
introdueix en la literatura d'escriptores reconegudes i ens ofereix el seu agut punt de<br />
vista.<br />
Dayton, Jonathan; Faris, Valerie. Pequeña<br />
Miss Sunshine. Madrid: Twentieth<br />
Century Fox, 2007<br />
Aquesta pel·lícula, que va aconseguir dos<br />
oscars: al millor guió original i al millor actor<br />
de repartiment, ens explica el viatge al llarg<br />
dels Estats Units d'una família ben original<br />
a un concurs de bellesa infantil. És un film<br />
sobre la família, sobre les relacions<br />
humanes i sobre l'èxit i el fracàs. Però ens<br />
interessa sobretot la crítica, divertida però<br />
alhora mordaç, dels concursos de bellesa<br />
infantils tan populars a Amèrica del Nord,<br />
on el desig d'agradar i guanyar està per<br />
sobre de la dignitat i dels desitjos de les<br />
participants.<br />
Fisher, Helen. El primer sexo: las capacidades innatas de las mujeres y cómo<br />
están cambiando el mundo. Madrid: Taurus, 2000<br />
L'autora és una reconeguda antropòloga que amb aquest llibre intenta capgirar la<br />
percepció dels dos sexes, de la família i de la societat en general. Segons Fisher, el<br />
procés evolutiu iniciat a la prehistòria ha desenvolupat el cervell femení amb unes<br />
habilitats concretes (pensament en xarxa, millor expressió verbal, astúcia i capacitat<br />
de negociació) que en aquest moment situen la dona en una millor posició que<br />
l'home en molts àmbits. Fisher investiga també l'evolució de la vida familiar, afectiva i<br />
sexual de les dones i les conseqüències que aquesta evolució pot tenir en la societat<br />
actual.
Sandra Adam - Clàudia Segarra<br />
Enguany el Festival Internacional d’Edinburgh ha<br />
complert 60 anys. L’agost de 1947 es celebrà la primera<br />
edició promoguda per l’associació d’homes vinculats a<br />
la cultura. Va néixer com a necessitat de tolerància i<br />
aproximació a l’ésser humà després dels horrors<br />
viscuts durant la Segona Guerra Mundial (1939-1945).<br />
El Festival, sense ànim de lucre, es defineix com un<br />
ritual social i artístic on no hi ha continent, país,<br />
comunitat, cultura o civilització que no hi sigui present.<br />
S’inicià com un programa de música clàssica, teatre,<br />
òpera i dansa que amb el temps esdevindrà un conjunt<br />
d’espectacles on no existeixen fronteres entre<br />
disciplines. S’hi afegeixen, més tard, el Festival de Jazz<br />
i Blues, el Festival de Cinema i el Festival d’Art.<br />
Seguint l’ideal fundacional de plataforma per l’esperit<br />
humà, cada mes d’agost, la capital escocesa es En l’edició d’aquest any molts espectacles han tractat la<br />
submergeix en la cultura. Carrers, teatres, cinemes, temàtica de la integració social: el racisme,<br />
facultats, centres d’art, cafès i tota mena d’organismes l’esclavatge, la discriminació de la dona, i en alguns<br />
públics s’endinsen en un mar de respecte per l’home en espectacles hi han participat persones amb<br />
totes les seves formes d’expressió. L’espectador pot discapacitats tant físiques com psíquiques.<br />
gaudir d’una gran quantitat d’espectacles i esdevenir- El Festival Internacional d’Edinburgh fa de la tolerància<br />
ne protagonista; l’accés és en bona part gratuït o a un mitjà de vida.<br />
preus accessibles. A més, s’estableix una jornada on<br />
més de dos-cents espectacles es presenten a portes<br />
obertes.<br />
Festival Internacional d’Edinburgh<br />
http://www.eif.co.uk/<br />
http://wwedfringe.com/<br />
Fotografies: Sandra Adam<br />
C<br />
US<br />
OL<br />
CT<br />
UI<br />
ER<br />
TA<br />
A<br />
T
P<br />
E<br />
R<br />
S<br />
O<br />
N<br />
E<br />
S<br />
Hem estat<br />
Entrevista a Josep Lizandra<br />
Marina Barnola<br />
En Josep Lizandra és l’home de l’acordió, de la esdevé de manera natural un fet directe quan 25 anys<br />
danses i cançons tradicionals. Aquests són enrere m’hi instal·lo definitivament, i em relaciono amb<br />
elements indestriables de la seva vida. Així, des de vells acordionistes, balladors i cantaires que encara<br />
negociar de ben jove amb la guàrdia urbana, per recorden o fins i tot mantenen alguna d’aquestes<br />
poder ballar a la plaça del Rei de Barcelona, fins a manifestacions.<br />
impartir cursos a pobles del Pirineu, o bé<br />
col·laborar en el Tradicionàrius i en la Festcat, ha fet Explica’ns el cas dels “Llancers”, la contradansa de<br />
de la música la seva passió i el mitjà per comunicar- Tuixén.<br />
se i apropar-se als altres. El ball dels Llancers l’havia tocat durant molts anys el<br />
Sempre cordial i didàctic, ha escampat amb una ”Pepitu Farré”, un vell músic violinista de Tuixén i la gent<br />
generositat exemplar el seu saber musical en gran encara recordava com es ballava. Aleshores,<br />
trobades, festes, escoles i aplecs. Gràcies a després d’unes quantes sessions amb un grup<br />
persones com ell, la música tradicional no només d’aquells vells balladors, i refet aquell ball amb la<br />
es recupera sinó que arrela amb força en el nostre col·laboració dels mestres i alumnes de l’escola de<br />
territori. Tuixén, vam poder tornar a ballar el<br />
ball dels Llancers. Un cas semblant<br />
De ben jove descobreixes el món va passar amb el ball Pla d’Alinyà,<br />
de la dansa tradicional i de que actualment es segueix ballant<br />
seguida et sedueix. Per què? Què cada any per la festa major a la plaça<br />
t’aporta aquesta descoberta? q ue porta precisament el nom del ball.<br />
Sobretot una manera ràpida i directa<br />
d’entrar en la cultura d’un poble, Com neix “La Principal del<br />
d’una comunitat i la possibilitat de Baridà”?<br />
relacionar-m’hi i integrar-m’hi a nivell “La Principal del Baridà” neix de<br />
humà. Obre fàcilment les portes l’interès conjunt amb tres nois més del<br />
perquè quan la gent veu que poble de Músser per la música i<br />
t’interesses per allò que sent seu, ho concretament per la que teníem més<br />
agraeix i se sent valorada i alhora propera.Com que en aquells<br />
pren més consciència de la seva moments no hi havia cap grup de<br />
manera de fer, de les seves música en la nostra zona, vàrem<br />
tradicions... buscar aquest nom, ja que en ser<br />
l’única era la principal.<br />
Estudies la música tradicional i les<br />
danses d’altres països: Bulgària, Quinze anys enrere ofereixes<br />
Romania... Quines semblances i classes d’acordió diatònic a<br />
diferències tenen amb les l’escola de Montellà. Aquest<br />
nostres? projecte arrela amb força i esdevé<br />
Tots els pobles, totes les cultures han u n a i n n o v a c i ó p e d a g ò g i c a<br />
expressat des de temps remots les important. Com evoluciona aquest<br />
seves inquietuds i els seus sentiments a través de les nou aprenentatge? Què aporta a l’escola?<br />
danses. Així podem trobar des de danses simbòliques Bé, la qüestió de l’acordió diatònic a les escoles arrenca<br />
de culte a la terra o a la natura en general, danses d’una manera planera i voluntària, tant per part meva<br />
cerimonioses, danses de festa o de relació social fins a com per part dels pares, nens i professorat. Dóna als<br />
danses jocs utilitzades com a vehicle per expressar-se i infants dels poblets de la zona la possibilitat d’aprendre<br />
relacionar-se. I això en major o menor mesura ho a tocar un instrument que els és proper, a través del<br />
trobem en totes les cultures. Després segons el clima, qual es vehicula una història recent de sentiments,<br />
el veïnatge, la història...s’expressaran amb moviments alegries i enyors que alhora poden expressar tant en<br />
més o menys pausats, amb més o menys ritme, etc. festes com en la intimitat. Els deixava un acordió que es<br />
podien emportar a casa i, al cap d’un temps, si els<br />
Un cop establert al poble de Músser, t’interesses interessava se’n compraven un per poder cedir el<br />
per les danses del Pirineu, sobretot les del Pallars, primer a algun altre nen que també volgués participar<br />
Vall d’Aran, Cerdanya i Alt Urgell. Recuperes en el projecte. Hi anava un cop a la setmana, una o dues<br />
danses que antigament es ballaven. Com realitzes hores, abans de recollir el meu fill.<br />
aquest procés? La cosa es va anar fent gran i passats uns anys, dues<br />
Les danses, juntament amb les músiques i les cançons mares més (la Georgina primer i la Martina més tard)<br />
m’han atret de sempre i al Pirineu aquesta atracció ensenyaren també a tocar l’acordió i fins i tot van
escampar el projecte a altres escoles. Així, amb altres Explica’ns la recuperació de la cançó de Solanell:<br />
pares i evidentment amb els nens, es forma el grup de “El Gall negre”<br />
joves acordionistes del Pirineu: “Els Manxaires”. Fem Les cançons tradicionals acostumen a ser d’autor<br />
intercanvis amb altres joves del País Basc, tallers de desconegut, però en aquest cas l’autor -l’Agustinet de<br />
cap de setmana... Actualment, és de llarg la zona de Pallerols del Cantó- va ser partícip d’un cas que va<br />
Catalunya amb més quantitat de nens i joves passar a Solanell cap a l’any 1929 i que recull la cançó.<br />
interessats per aquest instrument. Resulta que en aquell temps en aquest poble, que<br />
actualment està abandonat, hi havia dos actes<br />
Fruit d’aquest treball a les escoles han sorgit paral·lels: per un costat, a l’església es passava el<br />
diferents grups de joves formacions musicals que rosari; i per l’altre, a fora la plaça hi havia tota una colla<br />
interpreten música tradicional. És així? xollant ovelles i fent gresca. Tanta gatzara feien que el<br />
Sí, actualment hi ha formacions com l’Escamot capellà va sortir cridant empipat per fer-los callar: “-Fora<br />
Tamarro, els Astorets del Pirineu, les Ai mare, els Ara d’aquí si no voleu venir a rosari!” Van tenir les seves<br />
Pla, els Tanyuts o el noi amb qui toco actualment: l’Elies raons i l’Agustinet, que era acordionista, ràpidament li<br />
Porter, amb el qual formem “La Sonsoni”. La majoria va treure una cançó que es va popularitzar i encara<br />
dels joves intèrprets són formats inicialment en avui és de les més populars que es canten per la zona<br />
aquestes escoles rurals del nostre territori. Amb l’Elies, de la Seu i més lluny.<br />
que per cert és un excel·lent músic i actualment<br />
professor de l’escola de música de la Seu, vàrem<br />
començar ja fa més de 10 anys (llavors ell en tenia 14) i Danses i cançons es donen la mà en un món que no<br />
seguim anant per les petites festes, aplecs i està per romanços. Podrà conviure la cultura<br />
celebracions diverses dels nostres pobles. Tot plegat tradicional amb les noves tecnologies?<br />
confirma que avui dia la música tradicional té el seu lloc i Sí. Crec que cada cosa té el seu espai, i en aquest món<br />
pot ser plenament vigent que tendeix cap a la globalització, cada cop són més<br />
importants les petites coses que singularitzen i donen<br />
personalitat a un territori. Ja ho diuen: “pensa<br />
globalment i actua localment”. A més, les cançons i les<br />
danses ajuden a relacionar-se i sentir-se part d’una<br />
comunitat, i això en aquest temps de tecnologia i<br />
aïllament és molt necessari i gratificant.<br />
El treball a les escoles rurals o unitàries ja l’havies<br />
començat molt abans oi?<br />
Sí, el primer contacte que tinc amb les escoles ve a<br />
través d’una subvenció que el Ministerio de Cultura va<br />
concedir per tal de recuperar i impulsar tradicions i<br />
costums de diferents zones geogràfiques de muntanya.<br />
Vam recuperar algunes danses com les que explicàvem<br />
abans i moltes cançons que els mateixos nens<br />
gravaven dels seus padrins. A més, fèiem tallers de<br />
construccions d’instruments, petites audicions de<br />
diferents famílies d’instruments, danses i passada de<br />
diapositives. Un programa variat i que procuràvem amè<br />
on els nens a part dels coneixements que rebien,<br />
prenien consciència del valor de la cultura tradicional<br />
com a part de la seva pròpia història. Tot això ho fèiem<br />
conjuntament amb els companys de la Principal del<br />
Baridà: el Jep Olm, el Pere Font i el Rafel Llobet.<br />
La cançó és l’ànima del poble. Com fa la Marxa del<br />
Baridà?<br />
Som d’aquí, som d’ allà, som la gent del Baridà<br />
per fer gresca al primer crit i els darrers per tornar al llit.<br />
Ai noia noia no em diguis no, que tu no vols ballar amb<br />
mi aquesta nit.<br />
Ai noi noi noi no et dic pas que no, que prou m’agrada la<br />
cançó.<br />
Un llibre: El segle de la llum<br />
Una cançó: La cirereta<br />
Un desig: Harmonia<br />
Un bon costum: LLevar-se d’hora<br />
Una muntanya: La Muga<br />
Un instrument: L’acordió diatònic<br />
Un lloc per viure: Músser<br />
Un menjar: L’arròs de la padrina<br />
Un personatge històric: Josep Duran ,“el Narcís”<br />
de Músser de qui vaig aprendre algunes cançons<br />
Un sentiment: Estar enamorat de la vida<br />
P<br />
E<br />
R<br />
S<br />
O<br />
N<br />
E<br />
S
A<br />
C<br />
T<br />
I<br />
V<br />
I<br />
T<br />
A<br />
T<br />
S<br />
Hem estat<br />
Sortida a Andorra<br />
Crònica del diumenge 29 de juliol de 2007. Un Grup de la <strong>Fundació</strong><br />
<strong>ADIS</strong> surt a les 9 h. des de Puigcerdà cap a Canillo, Andorra, on ens<br />
trobarem amb la gent del Fons Social de GRANDVALIRA que ens ha<br />
preparat una jornada molt animada.<br />
Quan arribem a Andorra ens espera la Cristina i els seus monitors per<br />
pujar al telecabina. Per alguns serà la seva primera vegada. Quines<br />
vistes i quina gent més agradable! Les activitats que ens tenen<br />
preparades fan les delícies del nostre grup. Hi ha dos fronts: els que<br />
es queden a dalt que faran tir amb arc i salts en el llit elàstic; i els que<br />
van a baix aniran amb canoes al llac o practicaran en el minigolf.<br />
Tothom està desitjant participar i realment ens ho passem d’allò més<br />
bé.<br />
El matí s’està escapant i arriba el migdia, fem la trobada a baix amb la<br />
resta del grup, però s’ha de baixar amb el telecadira i alguns lluiten<br />
contra el seu vertigen; són tot un exemple. Després de fer una volta al<br />
llac tornem al telecadira per anar al restaurant a dinar.<br />
Durant el dinar tothom comenta les emocions de la jornada; realment<br />
ha estat molt més del que ens esperàvem. Els monitors que ens han<br />
acompanyat han fet molt bé la seva tasca i han sintonitzat molt amb<br />
els nostres nois/es.<br />
Des de la <strong>Fundació</strong> <strong>ADIS</strong> volem agrair a GRANDVALIRA, a la Cristina<br />
Viladomat i als seus monitors que ens hagin fet passar una estona<br />
inoblidable que servirà per establir lligams de solidaritat.<br />
Afavorir els Discapacitats en la Integració Social<br />
La generositat de les persones fa possible aquest projecte !<br />
Tu tambè hi pots col.laborar:<br />
- Fes-te soci col.laborador<br />
- Fes donatius puntuals<br />
- Anuncia el teu establiment a la revista<br />
(C.C. Caja Madrid 2038 8962 75 6000031924)<br />
Truca’ns i t’informarem: 972 88 01 06<br />
La teva solidaritat és important !<br />
“El Local”, c/ Coronel Molera, 9 - 17520 Puigcerdà Tel: 972880106<br />
e-mail: adis@fundacioadis.org - www.fundacioadis.org
9<br />
CASA LLEVET, S.L.<br />
VENDA DE<br />
PINTURA I<br />
DECORACIÓ<br />
Av. del Segre, 12 Baixos<br />
17520 PUIGCERDÀ<br />
972 880 690<br />
C A R N I S S E R I A<br />
X A R C U T E R I A<br />
P a s s e i g 1 0 d ’ A b r i l , 2 7 i 2 9<br />
1 7 5 2 0 - P U I G C E R D À<br />
Te l . 9 7 2 8 8 0 3 3 2<br />
Espai sense fum<br />
ASSESSORIA FISCAL - LABORAL<br />
ASSEGURANCES<br />
Espanya, 27 bxos - Puigcerdà<br />
Tel. 972 880 700 - Fax 972 882 486<br />
gestoriaestanol@infonegocio.com
octubre<br />
Exposició de l’Institut d’Estudis Catalans,<br />
Avui<br />
Del 15 al 29 d’octubre al Museu Cerdà<br />
XIII Trobada Micològica de Tardor de<br />
Cerdanya.<br />
12 i <strong>13</strong> d’octubre al Museu Cerdà<br />
5è Concurs de Fotografies de Bolets.<br />
El Museu Cerdà juntament amb l’Associació<br />
Fotogràfica de Cerdanya i el Patrocini de<br />
l’Àrea de Cultura de l’Ajuntament de<br />
Puigcerdà, convoquen el 5è Concurs de<br />
Fotografies de Bolets, amb motiu de la XIII<br />
Trobada Micològica de tardor de Cerdanya.<br />
El tema principal són els Bolets de<br />
Cerdanya.<br />
novembre<br />
CULTURA<br />
IX Festival Internacional de Música de Tardor.<br />
Orgues de Ponent i del Pirineu.<br />
Dijous 1 de novembre de 2007. 21.30 hores.<br />
Església de Sant Domènec de Puigcerdà Concert<br />
de Cant Gregorià i Orgue.<br />
Cor del Taller d’Estudis Medievals i Miquel<br />
Gonzàlez a l’orgue.<br />
FESTES i TRADICIONS<br />
VILALLOBENT. SANT ANDREU, PATRÓ DE VILALLOBENT<br />
Dissabte 30 de novembre<br />
XXVII FIRA DEL BESTIAR<br />
i FIRA MULTISECTORIAL<br />
3 i 4 de novembre<br />
DISSABTE 3 NOVEMBRE<br />
CONCURS DE CAVALLS HISPÀ-BRETÓ<br />
ACTIVITATS ESPORTIVES<br />
HOMENATGE DE LA VILA A JOSEP A. HERMIDA.6 d’Octubre<br />
TERRITORI HERMIDA LA CERDANYA.7 d'octubre Marxa de fons<br />
bicicleta de Muntanya. Circuit de 55 Km .<br />
X MITJA MARATÓ DE PUIGCERDÀ. 21 OCTUBRE 2007 .<br />
Participació oberta a tothom. Categories oficials de la federació.<br />
circuit de 21,097 km Puigcerdà, Sortida i arribada al Club<br />
poliesportiu Puigcerdà<br />
CURLING. II BONSPIEL INTERNACIONAL VILA DE PUIGCERDÀ. <strong>13</strong> i<br />
14 d'octubre<br />
AJUNTAMENT DE PUIGCERDÀ<br />
més informació : www.puigcerda.com<br />
agenda puigcerdà