Portada 1597.indd - La Fura
Portada 1597.indd - La Fura
Portada 1597.indd - La Fura
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
4 Nº 1597 · 5 / 11 ABRIL 2013<br />
ENTRETOC Antoni Ribas<br />
Un autor vilatà<br />
Vaig néixer a Vilafranca”. Així d’entrada, en<br />
Jordi Casanovas et saluda al programa de mà<br />
del Teatre Nacional de Catalunya (TNC) per<br />
presentar la seva obra “Una història catalana”.<br />
És una salutació ben franca. L’obra s’ho val perquè et<br />
manté més de tres hores assegut a la butaca, un pèl incòmoda,<br />
del teatre-edifici-joia-de-la corona dels anys<br />
de governança de Jordi Pujol.<br />
Hi ha vilafranquinisme immanent en l’obra? Molt<br />
possiblement. L’autor ha explicat que en l’obra intenta<br />
de “cercar la indentitat catalana recent” i situa l’acció<br />
en l’epoca que va de 1975 a l’any olímpic. L’ambienta<br />
en un poblet petit dels Pirineus, a Nicaragua i a<br />
Barcelona. Vilafranca no hi surt per enlloc. Però com<br />
que Casanovas afronta el tema de la identitat actual<br />
catalana, trobem un referent local tot escodrinyant el<br />
que ell mateix escriu al programa: “Vilafranca és també<br />
una població que sap tancar-se quan vol. Un poble<br />
amant de les tradicions. Un poble molt compromès amb<br />
una cultura d’arrel religiosa. Un poble que se sent orgullós<br />
de denominar-se català. Passen els anys i cada<br />
cop tinc menys clar què és ser català. Emigrants, immigrants,<br />
i autòctons. Tres són tres, les seves identitats”.<br />
El paràgraf és tot un manifest polític.<br />
En l’obra hi ha tres identitats representades. Vilafranquins?<br />
Cap. Tot amb tot, explica Casanovas que on va<br />
crèixer, al capdavall del carrer del Tívoli, tocant a la via,<br />
jugava al carrer –recorda alguns cognoms de veïns–. però<br />
allà tambe hi vivien uns “nanos” que no jugaven amb ells.<br />
Eren i els deien “els castellans”.<br />
Aquest és potser el fet viscut que engrapa amb el nucli<br />
ideològic de l’obra. Les tres identitats que hi dibuixa són<br />
la d’una família autòctona del Pallars, tancada i rara, que<br />
s’aferra a la terra i no vol vendre una part de la muntanya.<br />
Recorda –hi ha morts i enveges– els fets de la muntanya<br />
de Tor. L’altra identitat es la d’un guerriller que ha fet la<br />
revolució sandinista a Nicaragua. I la tercera és la d’un<br />
pinxo de suburbi que puja en l’escala social fins a ser el<br />
gendre d’un potentat promotor immobiliari. Recorda en<br />
algunes coses el Pijoaparte i la Teresa de Joan Marsé de<br />
“Últimas tardes con Teresa”. Cap dels tres personatges i<br />
els seus ambients toca el Penedès, però és la colla i els<br />
no integrats del carrer del Tívoli la que pot entrellucar-se,<br />
resituada en altres paratges, en l’obra de Casanovas.<br />
No cal explicar-ne el desenllaç per no trencar l’enjolit<br />
dels qui vulguin anar-hi –les funcions acaben aquest<br />
diumenge– o en vegin alguna reposició. <strong>La</strong> identitat que<br />
recerca aquest autor jove està en dir-nos, com Vicens i<br />
Vives que els catalans som fruit de molts llevats. Al pinxo,<br />
esdevingut negociant ric, li diu la seva dona, nena pija,<br />
que mai no serà admès en l’alta societat... i la família del<br />
Pallars defensa a totes la seva terra tancada, però la filla<br />
se’ls en va cap a la plana... El sandinista torna i parla<br />
català. Certament tres identitats.<br />
Casanovas rellegeix Vicens quan escriu que els catalans<br />
som: “com tots els pobles de passadís, propensos<br />
als odis primaris i a les abraçades cordials (...) una<br />
bona llesca del país pertany a una biologia i a una cultura<br />
del mestissatge”. Casanovas ho representa amb tres<br />
històries actuals a partir d’un record de carrer.<br />
L’autor vol fer una trilogia. “Pàtria”, sobre els polítics,<br />
ja estrenada, n’és una, la segona és la que es<br />
representa al TNC i “Vilafranca”, anuncia, serà la tercera.<br />
Vol tocar el tema de la família tradicional. Llavors<br />
possiblement el factor local tingui més vivor. O no. No<br />
és pas d’això del que es tracta si no que pugui expressar<br />
clarament com ell, un home nascut el 1978, veu el<br />
país i la seva gent. Perquè el tema de la configuració<br />
humana de Catalunya és un filó que no s’acaba mai i<br />
cada generació hi diu la seva. Quan Casanovas neixia<br />
feia anys que a la vila i al país es maldava per una sòlida<br />
integració dels nouvinguts i s’havien aconseguit fites<br />
notables: només cal analitzar els resultats de les primeres<br />
eleccions municipals de 1979.<br />
Ara el país malda per arrodonir un camí polític nascut<br />
de mantenir la personalitat com a poble. Serà la<br />
setena o vuitena acció d’afirmació col.lectiva, seguint la<br />
cronologia de Vicens. No sabem pas com anirà. Aquests<br />
dies sembla que s’anuncia marrada vençuts per pagar les<br />
llenties. Què en dirà Casanovas a “Vilafranca”?